KBLab/rixvox huggingface dataset:
Berit Högman (S):
Men den här interpellationsdebatten handlar inte om kvinnors vilja att starta företag - vi kan säkert vara helt överens om att det är bra - utan den handlar om kvinnors rätt till makt i näringslivet, i det privata näringslivet, och rätt till styrelseplatser i de stora bolagen.
Det visar sig tydligt att det inom industrin, inom råvaruindustrin, inom IT-sektorn och så vidare praktiskt taget är obefintligt med kvinnor på sina håll. Det är inte nog med det. Representationen av kvinnor i bolagens operativa ledningar har de facto också minskat de senaste åren. Det skulle ju annars kunna vara en bra rekryteringsbas för bolagsstyrelserna.
Jämställdhetsministern tar upp den ökade andelen kvinnor i statliga företag som ett gott exempel. Det beror ju just på att man har använt en tydlig politisk styrning. Man har gått från ord till handling och åtgärdat det. Det är alldeles uppenbart att den förra regeringens hot om lagstiftning och krav på 40 procent gav resultatet att man skärpte sig. Nu har vi en regering som säger: Nej, det är inte så noga.
Det spelar ingen roll. Gör som ni vill! Direkt ser vi resultatet. Det blir färre kvinnor. Återigen: Nämn något exempel på stora jämställdhetsreformer som har skett av en slump eller av ett slags fri vilja! Som jämställdhetsminister borde statsrådet veta hur svårt det är att förflytta makt. Det här handlar precis om det. Då kräver det sitt av både regering och näringsliv.
Då finns det verktyg som regeringen skulle kunna använda sig av. Man skulle kunna bestämma sig för att se över aktiebolagslagen en gång till. Man skulle kunna se över bestämmelsen om koden för bolagsstyrning. 60 procent av de här undersökta företagen redovisar över huvud taget inte någonting om sitt jämställdhetsarbete i årsredovisningarna. Vad är det för signalsystem?
I valberedningarna reduceras kvinnorepresentationen till 15 procent. Då är det ju inte heller konstigt att vi inte får fram fler personer. Allt detta skulle regeringen och jämställdhetsministern kunna göra någonting åt.
Det är en milsvid skillnad mellan att exempelvis via Almi ha mikrolån till kvinnors småföretagsamhet och att ha en strategi för fler kvinnor i bolagsstyrelser för de stora börsnoterade företagen. Det är det som min interpellation handlar om.
Är statsrådet beredd att se över aktiebolagslagen och/eller koden för bolagsstyrning i syfte att uppnå en bättre tingens ordning? Statsrådet har tidigare deklarerat att hon inte är någon feminist. Men denna fråga är ändå en fråga där man inte kan nå resultat med hjälp av någon studiecirkel eller ett cocktailparty med Svenskt Näringsliv.
Det måste till en betydligt kraftfullare insats för att man ska nå resultat.
Berit Högman (S):
Jämställdhetsministern pratar om fria kvinnor, fria från hushållsarbete, hörde jag. Då undrar jag: Är det könlösa varelser som ska utöva det arbete som inryms inom hushållsnära tjänster?
Gång efter gång avslöjar jämställdhetsministern sin syn på det här uppdraget, nämligen att kvinnor ska lösa problem, i det här fallet med hjälp av andra kvinnor som får väldigt mycket sämre betalt. Det är en skrämmande syn som Nyamko Sabuni som jämställdhetsminister har. Efter denna diskussion konstaterar jag att det saknas en strategi och att det saknas en tidsplan.
Jag känner också att det saknas ambitioner. Det finns möjligtvis en önskan men definitivt inga tydliga ambitioner och mätbara mål, utan den som äger ska också bestämma, och det sägs av en demokratiminister. Statsrådet kunde, om hon ville, se till att regeringen såg över aktiebolagslagen eller bestämmelsen om koden för bolagsstyrning.
Statsrådet kunde, om hon ville, tydligt efterfråga jämställdhetsredovisningar hos vårt enda börsnoterade företag. Återigen: Endast 40 procent av företagen hade detta arbete med i sin årsredovisning. Statsrådet kunde göra en plan, ett kontrakt med näringslivet, och fortsätta som den förra s-regeringen att ständigt hota med att överväga lagstiftning.
Det har gått i Norge, och jag är alldeles övertygad om att det också skulle fungera alldeles utmärkt i Sverige, om det nu behövs. Och dagens siffror visar att det nu inte går framåt utan att det går bakåt. Det är dags att gå från ord till handling.
Berit Högman (S):
Nu är det hög tid att ge besked, arbetsmarknadsministern. Det går inte att hur länge som helst prata runt en mycket konkret fråga. Är regeringen beredd att stötta de företag som har utbildningsplaner för sin personal för att undvika uppsägningar och för att ha en bra beredskap när konjunkturen vänder? Låt mig ta ett konkret exempel.
I går besökte jag Finnveden Bulten AB i Hallstahammar. Ägaren har åtminstone tre företag som gör kvalificerad skruv till bilindustrin i Sverige, Tyskland och Belgien.
Den del av företagsledningen som jag träffade berättade att såväl i Tyskland som i Belgien går staten in och hjälper företaget för att behålla personalen. Man ställde en högst berättigad fråga som jag tycker att statsrådet ska svara på.
Var tror statsrådet att ägaren är beredd att starta verksamheten när konjunkturen vänder? Är det i det företag som har kunskapen - som är den viktigaste investeringen och kapitalet - och som kan sätta i gång direkt när ordern kan verkställas?
Eller är det i den industri som har tvingats göra sig av med sin personal och får räkna med minst sex månaders uppstart för att få tag i den arbetskraft som krävs? Det handlar nämligen om kvalificerade arbetsuppgifter i den enda fabrik i Norden som tillverkar just denna rostfria skruv till bilindustrin. Detta är bara ett exempel.
Vi skulle kunna nämna många fler om vi hjälptes åt här i kammaren. Kravet är entydigt. Det kommer från samordningsmän, fackföreningsrörelse - IF Metall, Unionen och andra - arbetsförmedling och företagsledningar. Varför inte ge ett konkret besked? Vem är det människor ska lyssna på?
Ska Leif Johansson i Göteborg lyssna på Eva Flyborg som säger: Jovisst, så ska det bli? Eller ska han lyssna på Sven Otto Littorin som säger: Nja, egentligen inte? Ska man lyssna på Centerns partisekreterare och ett centerpartistiskt kommunalråd i Västra Götaland som säger: Det är en bra idé, den ska vi genomföra? Eller ska man lyssna på Jöran Hägglund som säger: Nja, det ska vi nog inte göra? Vad är det som gäller?
Det vore enkelt för arbetsmarknadsministern att ge ett besked här i kväll. Då kan samordningsmännen stryka det från sin kravlista, Leif Johansson får hitta andra idéer och arbetstagarna får ett tråkigt, negativt och rent av destruktivt besked. Men det är i alla fall ett besked.
Berit Högman (S):
Det finns naturligtvis alltid mer att göra. Men frågan är: Vad gör den här regeringen? En väldigt enkel åtgärd för att åstadkomma fler fasta jobb och fler heltidsjobb i kommuner och landsting är att höja statsbidragen för att säkerställa att kommuner och landsting inte behöver göra sig av med folk. Det vore en oerhört enkel åtgärd för regeringen att vidta. Sedan är frågan: Vad är så småningom? Är det fyra år?
Är det att man ska ha visstidsanställningar i den ena anställningsformen efter den andra i fyra år utan att erbjudas en fast anställning?
Det finns ett enkelt sätt för regeringen att åstadkomma en lagstiftning som stämmer överens med EG-rätten beträffande visstids- och provanställningar, nämligen att införa en takregel som uttrycker att om man haft en visstids- eller provanställning i tre år under en femårsperiod ska den sista anställningen med automatik gå över i fast anställning, precis som vikariat och allmän visstidsanställning gör.
Det finns inte någonting som säger att arbetsgivaren är skyldig att objektivt beskriva varför han eller hon väljer att visstidsanställa. Det är ju det som är resultatet. När ungdomsarbetslösheten har stigit och när mängden långtidsarbetslösa ungdomar har ökat utnyttjar man ungdomarna på arbetsmarknaden genom att erbjuda visstidsanställning, inte fast anställning.
Regeringen kan naturligtvis göra mycket mer, vilket EU-kommissionen har uppmärksammat. Om EU-kommissionen hade varit nöjd med regeringens tidigare svar skulle EU-kommissionen inte ha skickat det senaste brevet och ställt ytterligare frågor. Dessutom har regeringen valt att be om uppskov med svaret, om att få svara senare än som ursprungligen var tänkt.
Ni i regeringen erkänner ju själva att det faktiskt är fråga om en förlängning, att man nu i upp till fyra år och kanske ännu längre i stället för, som det var tidigare, i tre år kan få ha en visstidsanställning utan att sedan få fast anställning. Det skulle vara väldigt enkelt att åtgärda det där.
Därför blir min fråga om statsrådet är beredd att till EU-kommissionen säga att ni ser över den här regeln och föreslår en lagändring efter - som i alla fall för andra regeringar är brukligt - en vanlig utredning och en remissomgång.
Berit Högman (S):
Då finns det ju all anledning att sätta i gång jobbet och överväga frågan. Det kan inte vara tillfredsställande att 57 procent av de unga människor som är under 24 år har visstidsanställning. Statsrådet och jag är överens om att det är djupt otillfredsställande att det finns så många visstids- och deltidsanställningar både i offentlig sektor och i handels- och servicenäringarna - för att ta några exempel.
Regeringen skulle - även arbetsmarknadsministern om han hade viljan - kunna komma med fler stimulansåtgärder och se på olika idéer om hur man skulle kunna jobba med detta för att stimulera fram fler heltider.
Men med den ekonomi som kommuner och landsting nu har framför sig kommer det att bli precis tvärtom i offentliga sektorn, det vill säga att ännu färre får en möjlighet till jobb. Sveriges värdskap i EU närmar sig.
Sverige har varit ett land som under lång tid varit känt för att ha ordning och reda på arbetsmarknaden. Kollektivavtalen har vi talat om. Men nu ser vi hur regeringen på punkt efter punkt, trots en läpparnas bekännelse om att kollektivavtal är bra, lägger fram förslag om att de inte behöver följas när det gäller nystartsjobben.
Möjligtvis kan de berörda få lön efter kollektivavtal, men de behöver rakt ingen försäkring. Jag tycker att det ligger en hel del i det som Patrik Björck tidigare var inne på - synen på de arbetslösa och på de människor som har en svag anknytning till arbetsmarknaden. Dit hör också de tillfälligt anställda. Det är ledsamt att se att statsrådet har en så statisk inställning i frågan. Detta beklagar jag.
Jag hoppas att TCO däremot har framgång i sitt arbete i brevväxlingen med EU-kommissionen.
Berit Högman (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Den här interpellationen handlar om människor som absolut inte behöver fler misslyckanden i livet, tvärtom. Därför är det så angeläget att det blir en bra verksamhet, att bra och kvalitativa jobb blir innehållet i jobb- och utvecklingsgarantins tredje steg.
Som jag tidigare sagt: Med Moderaternas egen definition av ordet "utanförskap" har detta faktiskt ökat med 4 600 personer, så det finns all anledning att ha en beredskap för insatser. Jag har förstått att man räknar med att det vid årets slut är ungefär 20 000 människor som berörs av jobb- och utvecklingsgarantins tredje fas.
Dessa människor ska trängas på en arbetsmarknad med minst 30 000 personer som är utförsäkrade från Försäkringskassan men som administrativt är friska. Lägg därtill runt 100 000 varsel - varsel som faller ut i uppsägningar. Även om statsministern alltid sagt någonting annat - att varsel inte alltid är lika med uppsägningar - kan vi konstatera att varsel i väldigt stor utsträckning är det.
Vidare tillkommer den grupp som vi tidigare samtalat om, nämligen de visstidsanställda som ju aldrig kommer i fråga för varsel. Alla dessa människor ska nu trängas på Arbetsförmedlingens kontor runt om i landet. Det är en gigantisk uppgift som Arbetsförmedlingen har fått. Frågan är om verktygen är tillräckliga.
Vårt svar på den frågan är: Nej, det är de inte. Statsrådet har berättat att han åker runt i landet, och det gör även jag. Vad jag har förstått på flera kommunalråd är att Arbetsförmedlingen åter är väldigt intresserad av att kommunerna bygger upp sina arbetsmarknadsenheter, någonting som de under de senaste åren har demonterat därför att kommunernas insatser i arbetsmarknadspolitiken inte varit efterfrågade.
I stället är det de kompletterande aktörerna som har lyfts fram, och naturligtvis privata arbetsgivare. Jag har också förstått att många kommuner är oerhört tveksamma, och det handlar inte om vilja, utan det handlar helt enkelt om bristen på resurser med tanke på den ekonomiska situation de kommer att befinna sig i under kommande år. Arbete finns det överallt, inte minst i vår gemensamma sektor.
Här finns händer som kan hållas, barn som kan tröstas, skog som kan röjas, parker som ska underhållas, och så vidare. Men jobb- och utvecklingsgarantins steg tre inträffar samtidigt som kommuner och landsting och även det privata näringslivet gör sig av med folk.
Då måste jag fråga: Ser statsrådet de största möjligheterna i privat sektor eller i offentlig sektor, och hur bedömer statsrådet möjligheterna att ge utrymme för den här gruppen människor och samtidigt behålla en förtroendefull relation till de fackliga organisationerna? Det kan vi väl vara överens om är viktigt. Hur ska det här egentligen gå till i praktiken?
Berit Högman (S):
Problemet är som jag ser det den konkurrens som finns på arbetsmarknaden, konkurrensen om jobben men också om människors energi, om man säger så. Jag förstår att det område som regeringen sätter en stor förhoppning till och som finns omnämnt i svaret är den sociala ekonomin. Jag vill först understryka att jag är väldigt positiv till att utveckla den sociala ekonomin.
Frågan är om 10 miljoner till information är den insats som behövs för att utveckla den sociala ekonomin.
Rent matematiskt: Om de 30 000 människor som administrativt friskförklaras från Försäkringskassan inom kort skulle rymmas i den sociala ekonomin på 220 sociala företag - det finns 223 sociala företag i hela landet - blir ju det gigantiska storföretag i stället.
Då kan det te sig så att de sociala företagen kanske hellre riktar sitt intresse mot människor som finns i jobb- och utvecklingsgarantins tredje fas, eftersom det är förknippat med en ersättning. Då har vi ytterligare försvårat för den grupp som är administrativt friskförklarade. Det är en oerhörd konkurrens.
Jag kan också vid besök på flera sociala företag vittna om medlemmarnas - ägarnas - oro, när deras ersättning ständigt ifrågasätts. Många av dem som jobbar i de sociala företagen har psykiska funktionshinder. De har funnit en plattform och ett bra sätt att ta sig framåt genom de sociala arbetskooperativen.
Där får de använda 100 procent av sin egen arbetsförmåga, men det kan vara 8 timmar ena veckan och 32 timmar den andra veckan. Dessa människor känner nu en djup oro över att deras ersättning ständigt ifrågasätts, och regeringen har inget svar och ingen idé om den långsiktiga försörjningen utan ser det ungefär som att det är ju kul med kooperativ. Riktigt så är det inte.
Dessutom tar det oerhört lång tid, uppemot två år, att starta ett socialt arbetskooperativ från idé till verklighet. Jag tror också att regeringen har en väldigt stark tilltro till föreningslivets förmåga att ta emot personer från garantins tredje fas.
Här finns dock all anledning att vara uppmärksam på vilken arbetsmiljö, vilka arbetsförhållanden och vilken kvalitet dessa jobb innebär. Det kan bli mycket ensamarbete. Konsten att vara sin egen ledare och chef kanske inte är den starkaste sidan hos dessa människor. Återigen: Vi är överens om att detta är människor som inte tål fler smällar. Vi bör göra det bästa av det.
Fortfarande efterlyser jag alltså regeringens syn på vilka arbetsmöjligheterna är. Statsrådet hänvisar hela tiden till att det skulle begränsa kreativiteten. Det tror jag inte ett ögonblick på. Det kan möjligtvis bidra, för statsrådet har i andra sammanhang visat en kreativitet som bidrar till debatt, och så tror jag det vore också i det här fallet.
Jag skulle alltså uppskatta om statsrådet gav en bättre vägledning till omgivningen till var jobben finns för de människor som nu går in i tredje fasen av jobb- och utvecklingsgarantin.
Berit Högman (S):
Jag tror att jag kan sammanfatta kvällens tre interpellationsdebatter så här långt på följande sätt. Vad är regeringen inte beredd att göra? Regeringen är inte beredd att göra någonting för att behålla arbetskraft i livskraftiga företag.
Detta innebär att den arbetskraften kommer ut till arbetsförmedlingarna över landet samtidigt som minst 30 000 människor administrativt friskförklaras från Försäkringskassan och står till arbetsmarknadens förfogande från dag ett, utan någon som helst ekonomisk ersättning. Därutöver har vi 20 000 i jobb- och utvecklingsgarantins fas tre som konkurrerar på samma arbetsmarknad.
Vi har på olika sätt efterlyst konkreta idéer. Vi har lagt fram förslag på hur man skulle kunna göra. Statsrådet och regeringen är inte intresserade av de förslagen och säger att någon konkretisering inte behövs. Däremot är regeringen tydlig med att ha en gigantisk kravlista till Arbetsförmedlingen på vad Arbetsförmedlingen ska uträtta, dock med högst begränsade verktyg för att nå ett resultat.
Låt oss återkomma och se hur detta går. Jag tackar statsrådet för debatten.
Berit Högman (S):
Det som skulle kunna vara relativt enkelt och verkligen träffsäkert för att minska effekterna av jobbkrisen är för denna regering oerhört svårt. Först 80 miljarder i skattesänkningar och sedan säger man: Sorry, det finns inga pengar till att klara sysselsättningen i kommuner och landsting.
Ett rejält överskott i fjolårets räkenskaper för staten, men när det gäller att klara jobben i kommuner och landsting finns det inga pengar. Vi vet att arbetslösheten ökar bland kvinnor och ungdomar i vård och omsorg i mycket högre utsträckning än varselstatistiken visar.
Mats Odells argument är att det inte finns pengar, medan Finn Bengtssons argument är att det behövs mer effektivitet. Vad är effektivitet vid vård i livets slutskede, är det dödshjälp? Vad är effektivitet i cancervården, i äldrevården, i barnsjukvården och så vidare?
Det är ett oerhört cyniskt sätt att se på vård och omsorg att resonera i effektiviseringstermer. Alla vi som någonsin har varit verksamma i kommuner och landsting vet att det pågår ett effektiviseringsarbete varje dag, varje vecka i både kommuner och landsting. Det finns kommuner som har drabbats oerhört hårt av jobbkrisen. Arvika är en sådan.
Arvika har räknat ned sina ekonomiska prognoser motsvarande en skattekrona. Man försöker att klara verksamheten, och kom inte och säg att man gör det utan att eftersträva effektivisering! Det som kunde vara enkelt och träffsäkert för att klara jobb när så många blir av med dem låter regeringen bli att göra.
Jag kan bistå Mats Odell med flera tips om vad regeringen skulle kunna göra om viljan fanns. Man skulle kunna inrätta utbildningsvikariat så att fler fick möjlighet att skaffa sig formell kompetens, så att fler fick möjlighet att utbilda sig och andra kunde ta deras jobb under tiden.
Man skulle kunna öka de generella statsbidragen så att kommuner och landsting kunde se en långsiktighet och slippa att säga upp vikarier och timanställda i en tid när jobben behövs som mest.
Man skulle kunna rikta resurser till de kommuner som har drabbats hårdast av varsel och uppsägningar genom exempelvis riktade arbetsmarknadsutbildningar. Det skulle hjälpa Sandviken.
Det skulle hjälpa Arvika, Olofström, Vindeln, Norsjö, Umeå och de andra kommunerna som ligger på tio-i-topp-listan och som också har borgerliga politiker som efterlyser en regering som agerar. Det enda vi nu ser är passivitet. Visa, Mats Odell, att det finns en arbetslinje hos regeringen!
Sluta använda den globala ekonomin som en ursäkt för en helt obegriplig passivitet från regeringens sida!
Berit Högman (S):
Det går inte att kompensera för alla effekter, säger Mats Odell. Nej, men gör ändå det som går! I mitt tidigare inlägg gav jag tre konkreta tips på något som är oerhört enkelt och som kan genomföras nästa vecka. Inrätta utbildningsvikariat så att fler får möjlighet till en formell utbildning och andra kan ta deras jobb under tiden!
Öka de generella statsbidragen till kommuner och landsting så att man slipper säga upp folk under denna period! Och rikta resurser till de kommuner som råkar allra värst ut i denna jobbkris! Vilka medborgare har den här regeringen tagit mest hänsyn till? Inte är det de arbetslösa eller kvinnorna och ungdomarna som jobbar i vård och omsorg på timtid eller deltid.
Nej, det är vita relativt välbeställda heltidsarbetande män i välbärgade kommuner i storstäder. Vilka medborgare har den här regeringen tagit minst hänsyn till under den här perioden? Jo, de som allra bäst behöver samhällets stöd och samhällets solidaritet. Nu är ju samstämmigheten stor, som flera av talarna här i kväll har beskrivit.
Från såväl regeringen och Globaliseringsrådets egna ekonomiska experter som fackliga organisationer och kraftfulla starka intresseorganisationer som Sveriges Kommuner och Landsting är man väldigt entydig i beskeden: Det behövs pengar för att klara sysselsättningen. Det skulle regeringen absolut kunna påverka om viljan fanns.
Vi som sitter här i kväll konstaterar att regeringen inte har den viljan, och det är oerhört beklagligt.
Berit Högman (S):
Tack för svaret, säger både jag och Luciano Astudillo. Det är rätt länge sedan som Luciano Astudillo ställde den här interpellationen, och frågan om Arbetsförmedlingens resurser har blivit än aktuellare med tanke på den rasande takt som arbetslösheten, inte minst bland unga, har ökat med.
En halv miljon utan jobb - finansminister Anders Borg talar nu öppet om den värsta nedgången sedan 30-talet. Det kan vi läsa i gårdagens tidning. Bakgrunden är följande. Under de två första åren vid regeringsmakten har den moderatledda regeringen dragit ned anslaget till Arbetsförmedlingen med 500 miljoner.
Enligt ST har 2 000 arbetsförmedlare försvunnit mellan 2006 och 2008. Under hela hösten hävdade regeringen och Littorin att budgeten för Arbetsförmedlingen var tillräcklig, och vi fick till och med höra i december att regeringen hade ett superpaket mot jobbkrisen.
Men till sist, pressade av i stort sett hela svenska folket, kröp borgerligheten till korset och presenterade nya åtgärder. Arbetsförmedlingen fick en tillfällig resursförstärkning.
Men fortfarande ligger Arbetsförmedlingens resurser under 2006 års nivå - detta i ett läge när vi har sett fem månader med rekordstora varsel runt om i vårt land och ett läge när arbetsmarknadsministern själv proklamerar 2009 som ett riktigt skitår. Det blev ju väldigt oroligt ute på arbetsförmedlingarna, inte minst med tanke på det uppdrag som man såg framför sig.
Förutom de arbetslösa gäller det också dem som kommer ut från försäkringskassesystemet. En arbetsförmedlare skrev i Aftonbladet under den tid då kritiken var som starkast mot Försäkringskassan: Med nuvarande utveckling är det inte fråga om om utan när rubrikerna också når till Arbetsförmedlingen.
I dag på Svenska Dagbladets Brännpunkt presenterar ST en bild inifrån genom en enkätundersökning bland sina medarbetare om hur de själva uppfattar situationen. Kritiken som landets arbetsförmedlare framför är omfattande.
Kritiken gäller att regeringen har ett väldigt starkt fokus på kontroll och jobbsökande men ett väldigt svagt fokus på kvalitet och de aktiviteter som kan vara broar och vägar till ett nytt jobb. Detta blir underordnat.
När drygt sju av tio arbetsförmedlare inte tror att de kan klara sitt uppdrag med de resurser som finns skapar det inte bara oro utan också djup otillfredsställelse i arbetsorganisationen. Det drabbar ingen annan än de tusentals arbetssökande som dagligen och stundligen strömmar till Arbetsförmedlingen.
Anser statsrådet fortfarande, med tanke på den situation som råder och den brist på insatser som Arbetsförmedlingen beskriver, att jobbcoacher är den allena saliggörande åtgärden för arbetsmarknadspolitiken?