Lotta Johnsson Fornarve (V):
Jag tycker att det är ganska anmärkningsvärt att de här experterna på folkrätt och internationell rätt har en annan uppfattning och gör bedömningen att de folkrättsliga grunderna för ett erkännande ändå finns där. Vi vet att ett erkännande skulle betyda oerhört mycket för att flytta fram Västsaharas position. Det är bra att Sverige vill intensifiera sitt arbete i FN. Det är bra att man har en kontinuerlig kontakt med båda parter, och det är bra att man vill stärka det humanitära stödet. Det är positivt.
Jag tycker ändå att det är väldigt viktigt att man ser att det är Marocko som är den svåra parten här. Det är Marocko som inte är intresserat av att hitta en lösning på Västsaharafrågan. Man gör i stället allt för att sabotera och försvåra FN:s arbete. Marocko har blockerat FN:s särskilda sändebud för Västsahara, Christopher Ross, från att besöka området under lång tid. Man gjorde sitt bästa för att förhindra besök av FN:s generalsekreterare Ban Ki Moon.
Man har också stoppat en rad internationella observatörer från att besöka Västsahara, bland annat en bred svensk delegation som jag själv ingick i förra våren, under ledning av Kristna Fredsrörelsen. Det är viktigt att Sverige är väldigt tydligt med att Marocko inte har någon som helst rätt till det ockuperade Västsahara. Området betecknas som ett icke självstyrande territorium av FN, och folkrättsligt kan Marocko inte göra några anspråk på detta område. Den marockanska ockupationen strider mot beslut i FN och i den internationella domstolen i Haag.
Inget land i världen har heller erkänt Marockos rätt till landet. Ett tydligt exempel på Marockos ovilja att hitta en lösning är den behandling som FN:s generalsekreterare Ban Ki Moon utsattes för när han nyligen besökte regionen. Ban Ki Moon tilläts inte besöka det ockuperade Västsahara och möttes dessutom av en demonstration i Marocko som helt uppenbart organiserats från högsta ort. Ban Ki Moon blev oerhört upprörd och ansåg att Marockos agerande var respektlöst både mot honom som person och mot hela FN.
Nu har Marocko även beslutat sig för att dra tillbaka sitt stöd till FN:s fredsbevarande styrka Minurso, något som måste betecknas som en desperat provokation. Det är ett agerande som är helt oacceptabelt. I 25 år har FN:s säkerhetsråd försökt genomföra sin avkoloniseringsplan för Västsahara, som accepterades av både Polisario och Marocko 1991. Men Marocko har sedan dess förhindrat folkomröstningen och vägrar sedan 2004 att acceptera ett självständigt Västsahara.
Tiden börjar rinna ut, och det finns risk för att den vapenvila som råder sedan 1991 bryts. Det är därför hög tid att FN agerar med kraft och börjar tala klarspråk gentemot Marocko. Om inte Marocko vill förhandla måste säkerhetsrådet nu ta saken i egna händer och börja förbereda sig för en folkomröstning. Margot Wallström säger att vi ska intensifiera arbetet i FN.
Jag hoppas att man verkligen gör det, så att den här folkomröstningen kommer till stånd så snart som möjligt. FN-styrkan Minurso är den enda fredsbevarande styrka som saknar mandat att övervaka och förhindra brott mot de mänskliga rättigheterna. Det betyder att den västsahariska befolkningen i ockuperat område är helt skyddslös. En västsaharisk nomad sköts ihjäl så sent som i förra veckan utan att FN-styrkan agerade.
Det är av största vikt att Sverige agerar för att Minursos mandat ska utvidgas till att även omfatta de mänskliga rättigheterna och att krav ställs på Marocko om att man inte ska dra tillbaka sitt stöd till Minurso. Det är också centralt att Sverige försvarar Västsaharas rätt till sina naturresurser. Mot den bakgrunden är det obegripligt att Sverige anslutit sig till EU-ländernas överklagan av EU-domstolens beslut om att upphäva alla handelsavtal med Marocko som inkluderar produkter från den del av Västsahara som Marocko ockuperar.