Tomas Eneroth (S):
Jag tackar statsrådet för svaret. Jag är inte alldeles säker på att det är många som delar hans historiebeskrivning. Väldigt många av dem som tidigare fick rehabilitering och stöd har nu hamnat i det som heter olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder. En del hamnar till exempel i sysselsättningsfasen eller liknande. Jag är inte säker på att det känns som en trygg parkering. En hel del har lämnats över till kommunernas socialtjänst och försörjningsstöd.
Man kan fråga vilken socialsekreterare som helst som kan konstatera att de som nu kommer dit i ökad utsträckning är personer som har fått lämna arbetslöshetsförsäkringen eller sjukförsäkringen. Och alla vi som sysslar med samhällsfrågor vet att i försörjningsstödet är återvändsgränden stor.
Möjligheten att komma tillbaka in på arbetsmarknaden och in i samhällslivet är alltså så oändligt mycket längre för den som har tvingats sälja sin villa eller lägenhet eller ställts på försörjningsstöd under en längre period. Tvärtom kan man konstatera att det som regeringen har gjort inte är att ha sett till att personer med svår sjukdom kommit närmare arbetsmarknaden. De har kommit längre bort. De har blivit utförsäkrade och står där utan stöd och hjälp att komma tillbaka, så det är en bristande arbetslinje vi kan se.
Jag noterar att regeringen väldigt ofta talar arbetslinje, men om man nu hade menat något med det hade man väl i så fall bifallit det initiativ som vi tog i riksdagen om att säkerställa att människor som är sjukskrivna får ett rehabiliteringserbjudande. Nu har regeringen löst detta genom att skriva att de vill att Försäkringskassan framöver ska titta på detta. Men ingenstans finns någonting som säkerställer att den individ som är svårt sjuk får stöd och hjälp från vare sig arbetsgivaren, försäkringskassan eller sjukvården.
Och den instans som kanske skulle kunna göra stora insatser för att förebygga ohälsa, för att se till att personer i god tid innan man blir allvarligt sjuk får chansen att vara kvar i jobbet, byta arbetsuppgifter eller kunna använda sin kapacitet under den tid man genomgår en svår rehabilitering. Företagshälsovården är en organisation som fått gå i strykklass under den här regeringen. I höstas debatterade vi företagshälsovården här i riksdagen.
Från ett anslag på 300 miljoner kronor blev det nu 30 miljoner kronor, en neddragning med 90 procent. Jag noterar att regeringen i ett pressmeddelande sedan försöker hävda att man nu gör en storsatsning på företagshälsovården genom att klumpa ihop 30 miljoner, 50 miljoner och sedan kanske det var 100 miljoner det tredje året. Man säger att man satsar 180 miljoner kronor, men i realiteten är det en besparing på 120 miljoner kronor.
Det här är en regering som sviker företagshälsovården, sviker det förebyggande arbetet och minskar möjligheten att bedriva ett systematiskt gott arbetsmiljöarbete på svensk arbetsmarknad. Effekten är att många personer i dag inte kan komma tillbaka till arbetslivet efter en längre tids sjukdom, därför att de sorteras bort. Jag kan ta som exempel 180-dagarsgränsen.
Genom ett utskottsinitiativ och en dramatisk debatt i riksdagen mitt i sommaren lyckades vi ändra regeringens ursprungliga linje, som var att du redan efter 180 dagar skulle prövas på den reguljära arbetsmarknaden.
Det innebar att personer som kanske hade 70- eller 80-procentig kapacitet, och som var på väg tillbaka i jobb fullt ut efter en längre tids sjukdom men inte klarade det inom 180 dagar, skulle prövas på en fiktiv arbetsmarknad. Effekten blev att många efter bara 180 dagars sjukskrivning blev utsorterade från arbetsmarknaden.
Grundfrågan i den här debatten är: Vad är egentligen en arbetslinje i en sjukförsäkring? Är det att människor ska hänvisas till försörjningsstöd? Nu är sjukpenningtalen tillbaka på samma nivå som när rehabiliteringsgarantin infördes. Därför är det bara att konstatera att det är ett misslyckande. Det är ingen arbetslinje. Det är en utsortering.
Grundfrågan kvarstår: Kommer statsrådet att göra några insatser för att förhindra att vi får ytterligare utförsäkringar?