Josef Fransson (SD):
I dag debatterar vi näringsutskottets betänkande nr 10 Näringspolitik, och jag vill inledningsvis yrka bifall till reservationerna 3 och 9. Herr ålderspresident! Sverige är ett industriland, och det vill jag tala om i dag - Industrilandet Sverige. Sverige har en lång tradition av framgångsrik industri som byggt upp Sverige och den välfärd vi i dag alla tar för given.
Tillsammans med våra naturtillgångar av mineraler, vatten och skog är industrin själva motorn i Sveriges tillväxt och välstånd. Svensk industri står för hela 18 procent av Sveriges bnp och sysselsätter i dag runt 650 000 personer.
Och till dessa jobb beräknas att det tillkommer ytterligare ungefär två arbetstillfällen på varje industrijobb i olika former av service till industrin. När den förre statsministern - till synes raljant - hävdade att industrijobben i Sverige är borta på World Economic Forum i Davos var det många som tolkade det som att han dömde ut svensk industri.
Det var i alla fall ett mycket märkligt uttalande från den statsminister som kommer att gå till historien som den som lämnade våra gränser på vid gavel för lågutbildad arbetskraft från hela världen och som lade huvudfokus på sina jobbskapande reformer för hamburgerkedjor. Herr ålderspresident! Under 1900-talet växte några av världens största industriföretag upp.
Det var Aga, Asea, Astra, Esab, Electrolux, Gambro, Pharmacia, Scania och Volvo PV - för att nämna några. Det här är företag som är sammankopplade med fantastiska svenska uppfinningar och patent, men gemensamt för dessa företag är att de numera har sålts ut.
Bland dessa företag och även bland företag som fortfarande är i svensk ägo har vi under lång tid sett hur hela eller delar av produktionen flyttats till låglöneländer för att endast behålla forskning och utveckling i Sverige. Men på denna front finns stora orosmoln eftersom även FoU-miljöerna är utsatta för global konkurrens.
Till saken kan nämnas att bara Kina i dag avsätter mer resurser till forskning och utveckling än hela EU och att man häromåret mönstrade på hela 6 miljoner studenter till landets universitet och högskolor. Telekomföretaget Ericsson varslade senast häromveckan över 2 000 personer om uppsägning samtidigt som man aviserade att 850 konsulttjänster ska bort.
Detta följer tyvärr en mycket olycklig trend. Nyligen rapporterade flera medier om hur 163 000 industrijobb försvunnit från Sverige bara sedan år 2000. Det hade faktiskt kunnat vara ännu värre.
Vi ska tacka väljarna för att de var smartare än majoriteten politiker och röstade nej till Europas gemensamma valuta, vilket har drabbat till exempel Finland mycket hårt under den ekonomiska krisen.
Att 163 000 industrijobb försvunnit är självfallet mycket allvarligt för vår nation, samtidigt som det bygger upp ett stort utanförskap framför allt på svensk landsbygd, där jobben blir allt färre och det är långt till de större arbetsmarknaderna runt storstäderna. Nej! Lösningen är inte att fylla upp tomma lägenheter med nyanlända flyktingar.
Det kommer om något att späda på de enorma svårigheter dessa orter står inför med en accelererande arbetslöshet. Vi måste helt enkelt se till att sluta blöda industrijobb. Med rätt politik är jag övertygad om att svensk industri åter kan växa sig stark och bli internationellt konkurrenskraftig. En industriell renässans - om jag tillåts ordvalet.
Industrilandet Sverige mår i dag inte bra! Detta måste vi ändra på om vi vill ta ansvar för kommande generationer. I andra länder, såsom USA och England, talar man i dag om reshoring - alltså motsatsen till outsourcing - där man ser en trend att företag som tidigare gjort sina investeringar i andra länder flyttar hem delar av sin verksamhet.
Ska Sverige vara med på banan behövs krafttag med en lång rad tydliga reformer. Tyskland och England är två exempel på länder där man implementerat nationella industristrategier för att kunna bli konkurrenskraftiga på den globala marknaden.
Med anledning av vad jag har talat om och de möjligheter som finns har Sverigedemokraterna inlett ett omfattande arbete där rejäla resurser inom partiet har avsatts just för att fördjupa vår politik för svensk industri. Vi tittar brett och förutsättningslöst på en lång rad områden där vi vänder på många stenar och knuffar på en och annan helig ko.
Vi tittar som sagt brett. Vi tittar på den högre utbildningen, kapitalförsörjning, skatterna, infrastrukturen, energipolitiken, forskningspolitiken och handelspolitiken, för att nämna några områden. Vi kommer att presentera en rad förslag inte minst i samband med vårbudgetpropositionen. Herr ålderspresident! En helt central del i industripolitiken är en fungerande infrastruktur.
Svensk basindustri har en stor konkurrensnackdel i och med de fysiska avstånden till världsmarknaden. Det gäller inte minst skogs- och gruvnäringen men också annan industri som finns eller skulle kunna uppstå i Sveriges mer svårtillgängliga landsändar. Det finns en rad beredda infrastrukturprojekt som sannolikt skulle bli mycket lönsamma men som av olika skäl inte blir av. Malmbanan är ett exempel.
Utöver på bristerna i järnvägsnäten finns svaveldirektivet, som försvårar och gör det ännu dyrare för svenska företag att få ut sina varor sjövägen. Dessutom vill flera partier införa vägslitageavgift för godstransport på väg, vilket obönhörligen kommer att försämra konkurrenskraften för några av Sveriges viktigaste näringar. Det duger inte.
På senare år har it-infrastruktur och bredbandsutbyggnad diskuterats. De är självfallet viktiga frågor. Men sedan årtionden har Sverige försummat underhåll och investeringar i både tåg- och väginfrastruktur.
Under glansdagarna på 50- och 60-talen, när investeringarna var som störst på området, spenderade Sverige mellan 2 och 2 1⁄2 procent av bruttonationalprodukten på kommunikationer, men de har sedan dess mer än halverats. Nu ligger vi på runt 1 procent av bruttonationalprodukten och har så gjort i 30 år.
De senaste åren har anslagen dessbättre ökats något, men den infrastrukturskuld Sverige har kommer att bli mycket tuff att komma till rätta med - särskilt som frågan knappast toppar väljarnas önskelista på prioriteringar. Kanske är detta ett område som passar väl för breda parlamentariska förhandlingar och överenskommelser, precis som regeringen nu valt att arbeta med energipolitiken.
Att öka ambitionerna för infrastrukturen är att ta långsiktigt ansvar för landet. Herr ålderspresident! Just kompetensförsörjning är en av de stora utmaningarna vi står inför för att tillgodose svensk industri.
För att få ungdomar att välja tekniska och naturvetenskapliga ämnen krävs sannolikt ett batteri av åtgärder. En fråga man kan ställa sig är om man på skattebetalarnas bekostnad ska kunna utbilda sig till precis det man som student tycker är roligt, trots att utsikterna för ett relevant jobb i praktiken är obefintliga.
Enligt Ingenjörsvetenskapsakademien kommer Sverige 2030 att ha ett underskott på hela 50 000 ingenjörer. Sverigedemokraterna har redan lagt förslag om förstärkningar gällande studievägledning, vilket i sig är viktigt, men kanske krävs också en tydligare styrning av utbildningarna på framför allt högskolenivå kopplat till tydligare incitamentsstrukturer.
Vi måste dock börja agera mer intensivt längre ned i åldrarna för att förmå skolungdomar att i högre utsträckning välja de inriktningar som arbetsmarknaden efterfrågar. Det handlar inte enbart om akademiker.
Enligt en rapport från riksdagens utredningstjänst som vi låtit beställa kan vi komma att sakna 60 000 industriutbildade på gymnasial nivå och 65 000 gymnasieingenjörer år 2035. Dessa siffror representerar i sammanhanget bristen efter att man tagit hänsyn till att många av dagens jobb kommer att ersättas med personer med eftergymnasial utbildning.
För den som lättsinnigt tror att man kan trolla fram några tiotusen utbildningsplatser på högskolenivå och problemet därmed är löst är detta tänkvärt. Det kommer nämligen att bli svårt att fylla dessa platser med kvalificerade sökande. Därför är det mycket glädjande att samtliga gymnasieskolor som erbjuder teknikprogrammet från och med i höst också kan erbjuda ett fjärde tekniskt år som leder till gymnasieingenjörsexamen.
Herr ålderspresident! Jag har redan dragit över tiden lite grann, men jag ska ändå avsluta med lite om vår regering. I valrörelsen gav Socialdemokraterna löfte om en industrikansler, och det kan ju få en att dra lite lätt på smilbanden. Det är naturligtvis svårt att kritisera detta innan det har sjösatts, men tyvärr framstår det mest som plakatpolitik.
Givetvis hoppas jag att jag har fel och att det kommer ut någonting positivt i andra ändan. Statsminister Stefan Löfven har nu också tillsatt det så kallade Innovationsrådet, vilket väl får sägas vara en åtgärd lite på samma tema. Det är bra att de här frågorna får fokus på sig, men man undrar ju vad det sedan ska bli. Är man villig att ta de tunga och svåra beslut som kommer att krävas för att skapa nödvändiga förutsättningar för en växande svensk industri?
Har Socialdemokraterna kraft och vilja att köra över sina trotsiga kolleger på vänsterkanten och söka stöd för nödvändiga reformer i övriga riksdagen? Efter alla löften i valrörelsen har regeringen och i synnerhet Socialdemokraterna press på sig att leverera. Från Sverigedemokraternas sida är vi beslutna att göra vad som står i vår makt för att få skutan på rätt kurs.