KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jessica Rosencrantz (M):
Jag tackar Marlene Burwick för den viktiga frågan. Tillståndsprocesser är en gigantisk utmaning, och de bromsar i dag näringslivet från att ställa om. I många fall vet vi att det egentligen inte är resurserna som är problemet utan det är oförutsägbara och svårtolkade regelverk som dessutom i en modern kontext inte premierar klimatarbetet utan ser andra perspektiv som tyngre.
Länsstyrelserna har en samlad budget på 3,57 miljarder kronor. Att de nu går miste om 80 miljoner kommer inte att vara avgörande för huruvida vi lyckas med tillståndsprocesserna. Där är det snarare ett problem att ingenting har hänt på sju år med den här regeringen. Det har tillsatts utredningar, men det har inte gjorts något med dem. I vissa fall har utredningarna gått i helt motsatt riktning.
Exempelvis vill en utredning införa mer av tidsbegränsade tillstånd för företag. Det, om något, skulle skapa osäkerhet. Vem vill då investera om man riskerar att bli av med tillståndet i en nära framtid? Visst kan man prata om pengar, men det finns pengar i länsstyrelserna. Där ligger inte hela problemet i omställningen. Det är fråga om svårtolkade regelverk och tillståndsprocesser som drar ut på tid.
Det finns ansökningar om gruvverksamhet som har legat på regeringens bord i flera år utan att regeringen ens har vidrört de processerna. Där finns riktiga problem. Moderaterna vill införa tydligare tidskrav på hur lång tid det får ta på både departement och myndigheter för att få tillstånd. Vi vill se över en del av de regler som i dag överlappar varandra, där EU har vissa krav och Sverige har andra, vilket gör att företag mäts enligt helt olika måttstockar beroende på regelverk.
Vi vill ha ändringstillstånd i fler fall, till exempel så att befintliga industrier inte behöver söka om hela tillstånd utan bara ansöka om att förändra den del de vill bygga ut. Det är några regelförändringar som måste till på riktigt.
Jessica Rosencrantz (M):
Sanningen är att vi inte litar på vad regeringen skulle göra med de pengarna om vi hade avsatt dem i en budget. Hade vi styrt och suttit i regeringsställning hade vi haft helt andra möjligheter att fullfölja vår politik i alla delar. Men att lägga pengar i handen på en S-MP-regering eller numera en S-regering som i grund och botten inte delar vår ambition att bygga ut kärnkraften, det tycker inte vi är klokt prioriterat.
I Moderaternas egen budget satsade vi bland annat medel på forskning för att lägga grunden för nästa generations kärnkraft, till exempel med en forskningsreaktor, under nästa mandatperiod. Men vi får återkomma när vi sitter i regeringsställning. Marlene Burwick började med att säga att vi är överens. Det är vi inte. Den här regeringen gör ju absolut ingenting för att värna eller utveckla kärnkraften. När vi lade fram initiativ i den här kammaren för att livstidsförlänga en av Ringhals reaktorer vägrade regeringen att rösta för det. Man vägrade att göra någonting.
I dag har vi en energikris i Sverige som regeringen på allvar påstår inte har att göra med att man lägger ned fullt fungerande kraftproduktion. Det är ju helt absurt, så vi är inte överens.
Jessica Rosencrantz (M):
Jag tackar Lorentz Tovatt för frågan. Lorentz Tovatt blandar som vanligt ihop äpplen och päron. Det är mycket i den debattartikel som Lorentz Tovatt skrev men också i det han sa nu som helt enkelt inte stämmer. Vi kan börja med Trelleborg, exempelvis. Trelleborg har sagt ja till att bygga 165 vindkraftverk en bit längre ut till havs som skulle motsvara ungefär halva Skånes elbehov. Sedan har man sagt nej till 16 vindkraftverk lite närmare kusten. Är det vindkraftsmotstånd?
Nja, det skulle jag inte säga. Däremot kan man inte bygga ut vindkraft var som helst. Så är det ju, och vi värnar möjligheten att lokalt tycka till om lämpligheten i att bygga vindkraft just där. Jag blir snarare oroad när jag ser på vad regeringen föreslår. Man vill ju gå i riktningen att göra det svårare för människor att påverka sin närmiljö och inte ge dem möjlighet att tycka till om vindkraften. Sanningen är att vindkraftsutbyggnaden går snabbt.
Det är något som Moderaterna bejakar. Däremot vill vi till skillnad från Miljöpartiet se både en vindkraftsutbyggnad och en kärnkraftsutbyggnad. Vi vet ju att länder som Storbritannien och Frankrike planerar för ny kärnkraft under 2020-talet fram mot 2030. Det är också i närtid om man fattar rätt investeringsbeslut. Den ansvarsfulla energipolitiken är att se balansen.
Miljöpartiet utesluter ju, handen på hjärtat, det ena av de här två kraftslagen. Det tycker inte jag är seriöst. Och med den energipolitik som Miljöpartiet och faktiskt också Socialdemokraterna för kommer vi inte att lyckas med omställningen. Även om vindkraften ökar kan den inte ersätta en tredjedel av dagens energiproduktion och dessutom den dubblering som vi behöver framåt. Vi behöver både och. Moderata kommuner säger i vissa fall ja, i andra fall nej.
Vi värnar möjligheten att tycka till lokalt. Frågan är varför Miljöpartiet vill ta ifrån kommuner den möjligheten. Det tror jag kan riskera tilltron till omställningen.
Jessica Rosencrantz (M):
Varför utesluter Miljöpartiet ett helt kraftslag om nu klimatet är så viktigt? Moderaterna utesluter inte något fossilfritt energislag. Vi ser som sagt en massiv utbyggnad av vindkraft, som vi bejakar. Däremot tycker vi inte, som Miljöpartiet, att vi ska miljardsubventionera den havsbaserade vindkraften och lägga den notan på konsumenterna.
Det är ju det som utbyggnaden av den havsbaserade vindkraften bygger på, så där har vi olika uppfattningar. Vi ser gärna en utökning av alla dessa olika kraftslag, men vi bejakar dels att inte lägga kostnaden för den havsbaserade vindkraften på skattebetalarna och dels möjligheten att säga ifrån och tycka till lokalt. Vi tycker också att det måste finnas en balans. Om vi bara har väderberoende elproduktion kommer det att bli väldigt instabilt och väldigt dyrt, och då är den här energikrisen bara början.
Det stämmer alltså att vi inte vill ha vindkraft överallt. Men vi vill ha mer vindkraft, och vi vill ha den tillsammans med vattenkraft och kärnkraft.
Jessica Rosencrantz (M):
Det blir möjligen lite upprepning i debatten. Maria Gardfjell talade så fokuserat om skogspolitiken, och den tänkte jag också uppehålla mig vid. Jag kan först konstatera att det måste smaka lite konstigt i munnen på en miljöpartist att prata äganderätt, för det tror jag inte har hänt tidigare i den här kammaren. Jag får hålla med min kollega i det tidigare replikskiftet om att det är uppenbart att vi definierar äganderätt på väldigt olika sätt.
Rätten att få ersättning när staten tar någonting ifrån dig borde vara ganska grundläggande, men det är inte detta som är att värna äganderätten. Att värna borde vara att se vad de över 300 000 privata skogsägarna bidrar med redan i dag i produktion i skogsbruket men också när det gäller naturhänsyn och bejaka det och låta det få fortsätta. Det är ju verklig äganderätt.
Jag kan också konstatera att det är ett väldigt fokus på de här 2 miljarderna, men man låtsas inte om att det finns 1,7 miljarder i budgeten för att skydda ytterligare natur. Men någonstans måste det väl ändå finnas en hejd på ambitionerna att ta bort skog ur produktion? Maria Gardfjell talade sig varm för att bygga hus och så vidare. Men sanningen är att den här politiken inte går ihop hur mycket man än pratar om återanvändning, återbruk och vad det nu kan vara.
Ska vi fasa ut det fossila kommer vi att behöva fler produkter från skogen. Då kommer vi att behöva ett skogsbruk. Redan i dag är mellan en fjärdedel och en tredjedel av all skog undantagen från bruk på olika sätt. Hur mycket vill Miljöpartiet att det ska öka med? Skogsutredningen föreslog att en yta motsvarande hela Västmanland skulle undantas från bruk. Miljöpartiet har tidigare sagt att den skyddade skogen måste dubbleras.
Hur stora arealer vill Miljöpartiet ta ur bruk, och finns det någon övre gräns egentligen?
Jessica Rosencrantz (M):
Det är just därför som vår budget innehåller exakt samma anslag som budgetpropositionen för att ersätta markägare som nekas avverka fjällnära skog. Det är exakt samma anslagsnivå. Fru talman! Det är inte konstigt att allt fler skogsägare är, som Maria Gardfjell uttrycker det, intresserade av att ingå avtal med staten när de gör det under galgen. De vet att alternativet är att staten gör det ändå.
Vi tror i grund och botten att det finns alla möjligheter för privata skogsägare att bedriva naturvård under frivilliga former i sitt eget skogsbruk - produktion och naturhänsyn hand i hand. Jag tycker att det är intressant att även om Miljöpartiet i sina anföranden låter som att det är otroligt viktigt med skogsbruk landar man ändå i slutsatsen att det är överordnat allt att skydda mer, inte att hitta sätt att kombinera detta.
Vi vet att ett antal av våra miljömål i dag är orealistiska så till vida att om man skulle uppnå dem som de är skrivna skulle det i princip innebära att vi måste upphöra med allt skogsbruk. Den som menar allvar med att säga att vi ska värna båda dessa perspektiv kan därför inte ha som enda lösning att vi ska ta ifrån privata skogsägare deras mark och att staten ska sköta det bättre, vilket staten för övrigt inte gör.
Vi har sett rapporter från både Skogsstyrelsen och Naturvårdsverket om att skyddade områden inte underhålls. Det om något hade man behövt lägga resurser och tid på, alltså att faktiskt se till att ta hand om skyddade områden. Som det är just nu skyddar staten alltmer. Det är ett enormt fokus på kvantitet och att skydda ytterligare arealer men inte på att ta hand om de naturvärden som redan finns i dessa skyddade områden. Detta gör att de så småningom förfaller.
I värsta fall kan granbarkborre och annat spridas till närliggande privata markägare. Tyvärr, det låter väldigt falskt när Miljöpartiet säger att man både vill värna skogsbruket och skydda så mycket mer skog. Det kommer inte att funka.
Jessica Rosencrantz (M):
Tack, Hanna Westerén, för anförandet! Vi delar målbilden; den saken är säker. Men sanningen är också att det har varit åtta förlorade år för klimatet med den här regeringen. Klimatpolitiska rådet har år efter år kritiserat regeringens brister. Förra året pekade man ut problemet med elförsörjningen, med tillstånden och med bristen på biobränslen. Det är tre kritiska systemfrågor.
I år kritiserade Klimatpolitiska rådet egentligen samma sak men också bristande styrning och ledarskap, att staten och myndigheter inte jobbar åt samma håll och att man ägnar sig för mycket åt små frågor men missar systemfrågorna. Det är svidande kritik från regeringens eget expertorgan år efter år, och vi ser resultatet: Utsläppen minskar för långsamt.
Jag vill därför fråga Hanna Westerén om ni på något vis tar till er av kritiken från Klimatpolitiska rådet. Och hur kunde det gå så här långt? Hur kan regeringen ha missat alla dessa systemfrågor, som är så viktiga för att vi ska lyckas? Det gäller inte minst energifrågan. Hanna Westerén pratade mycket om den bedrövliga situation som just nu råder runt omkring oss i Europa och om kriget i Ukraina.
Situationen har också blottlagt utmaningen med vårt beroende av rysk gas och olja. Vi ser att många länder nu omvärderar sin energipolitik och ångrar att man lade ned kärnkraftsreaktorer. Jag är den första att säga att vi behöver både vattenkraft, vindkraft och kärnkraft för att lyckas med omställningen. Men hittills har vi inte fått samma svar från Socialdemokraterna.
Man vidhåller att man vill följa det tyska exemplet, det vill säga att lägga ned kärnkraft, vilket i slutändan har inneburit ett ökat beroende av Ryssland. Vad drar Socialdemokraterna för slutsats av Klimatpolitiska rådets återkommande kritik? Och är man beredd att ompröva sin inställning i energifrågan?
Jessica Rosencrantz (M):
Tack för svaret, Hanna Westerén! Man kan alltid plocka citat ur olika rapporter för att bekräfta sin egen verklighetsbild. Vi har ju hört flera år i rad från bland annat Naturvårdsverket och Klimatpolitiska rådet att utsläppen minskar för långsamt för att vi ska kunna nå våra klimatmål. Det är en klen tröst att man kan nå ett delmål på vägen om man missar helheten. Jag vidhåller min fråga vad gäller Klimatpolitiska rådets kritik. Det verkar inte som att man har tagit de här frågorna på allvar.
När vi tog beslut om reduktionsplikten i denna kammare pekade Moderaterna på hur viktigt det var att få igång biobränsleproduktionen. Vi hade ett grönt bränslestöd på 1 miljard i vår moderata budget. Det var ingenting som Socialdemokra-terna var villiga att satsa pengar på. Energimyndigheten har nu föreslagit samma stöd, men det är ingenting som regeringen har lagt fram. Effekten har blivit att bland annat biobränslet har drivit upp priserna för svenska bilister. Tillståndsprocesserna har vi också länge sagt att vi behöver göra någonting åt.
Det var vi som behövde sträcka ut handen till Socialdemokraterna efter regeringsombildningen senast och föreslå just samtal om tillståndsprocesser. Jag noterar när det gäller energifrågan att det inte verkar som om Miljöpartiets utträde ur regeringen gjorde någon skillnad över huvud taget för regeringens energipolitik. Jag kan inte tolka Hanna Westerén på annat sätt än att man fortsatt kvarstår vid dagens stoppdatum för kärnkraften.
Jag kan garantera Hanna Westerén att Moderaterna kommer att fortsätta prata kärnkraft ända in i valrörelsen. När vi ser den energikris vi har i dag, när pensionärer sover med dubbla täcken för att de inte har råd med elräkningen och när svenska företag inte kan ställa om på grund av bristen på ren el är energifrågan kanske den absolut viktigaste klimatfrågan i det här valet. Men det var ju bra att väljarna fick svar, om jag uppfattade Hanna Westerén rätt: ingen omprövning vad gäller kärnkraft.
År 2040 ska vi alltså bara ha väderberoende och förnybara energislag i elsystemet. Det tror jag vore ett misstag. Jag tycker att vi borde ha alla fossilfria energislag.
Jessica Rosencrantz (M):
Tack, Markus Selin, för frågan! Jag vet inte om det är gamla talepunkter från någon tidigare debatt som råkat hänga med, för jag hänger faktiskt inte med i vad Markus Selin syftar på. Jag är väldigt stolt över att det i Moderaternas budgetar genom åren har satsats stort på miljö och klimat, inklusive havsvård. Jag är väldigt stolt över att den budget från M, KD och SD som gick igenom riksdagens kammare i höstas var historiskt stor på miljö- och klimatområdet.
Vi har till exempel sett till att vi har dubblerat pengarna till publika laddstolpar - det går att läsa i budgettabellen - och att vi har fått en historiskt stor satsning på infångning och lagring av koldioxid, för att nämna några exempel.
Vi har också säkerställt att staten inte har tvångsinlöst stora arealer skog från våra 300 000 svenska skogsägare, vilket definitivt skulle ha varit ett problem för klimatet eftersom det är just den svenska skogen vi behöver bruka för att tränga ut fossila produkter runt om i världen med hjälp av våra biobaserade produkter. När det gäller våra miljö- och klimatbudgetar är jag alltså stolt över både deras storlek och deras innehåll.
Jag är också väldigt stolt över de satsningar som Moderaterna genom åren har gjort på till exempel avancerad reningsteknik i våra reningsverk och på att sanera förorenade områden i våra hav och vatten och så vidare. Jag känner alltså bara stolthet över de budgetar vi har lagt fram.
Jessica Rosencrantz (M):
Tack, Markus Selin, för frågorna! När det gäller EU-processerna har jag inte, som jag sa i mitt anförande, den största tilltron till att regeringen är speciellt offensiv i EU-förhandlingarna. Regeringen får gärna motbevisa oss. Men jag kan bara konstatera hur det har varit i den dialog vi har haft kring till exempel krisåtgärder, kopplat till den säkerhetspolitiska krisen.
När Moderaterna har lagt fram förslag får vi gång på gång höra: Nej, men det går inte att göra, för det är inget medlemsland som har föreslagit att man ska sänka skatten på energi, till exempel. Eller så får vi höra: Nej, men vi tror inte på att söka undantag från miniminivåerna för energibeskattning, för det är inget annat land som har föreslagit det. I fråga efter fråga intar regeringen en passiv roll, och det är tyvärr också de signaler som vi har fått från till exempel berörda branscher under de gångna åren: att Sverige inte är på tårna.
Jag tycker alltså att det finns all anledning för riksdagen att vara engagerad och påpeka för regeringen vad som behöver göras. När det gäller den lite fluffiga kritiken kring EU-lagstiftning i största allmänhet kan jag bara konstatera att vi är de varmaste EU-anhängarna. Vi var också drivande för ett svenskt EU-medlemskap. Men det är inte samma sak som att man ska säga ja till precis vad som helst som läggs på Sveriges och riksdagens eller EU:s bord. Vi måste se till att vi har en lagstiftning som är rimlig i alla olika delar.
Vi vill till exempel skärpa EU:s utsläppshandelssystem. Det betyder inte att man inte kan ha synpunkter på detaljerna i hur det ska utformas. Vi tycker att det finns delar som kan vara rimliga och kloka när det handlar om hur vi ska reglera frågan om biologisk mångfald, till exempel, på europeisk nivå. Det är inte samma sak som att vi ska acceptera att EU slår undan benen för svenska skogsägare för att man har en missuppfattning om huruvida svenskt skogsbruk är hållbart.
Är man en EU-vän och en miljövän tror jag att man är aktiv i att både se de bra och de dåliga förslagen och försöka få fram en bra miljölagstiftning. Där tror jag absolut att det är utmärkt om 27 medlemsländer kan göra någonting gemensamt - hellre än att Sverige bara hittar på egna saker. Det kommer vi att gå i bräschen för.
Jessica Rosencrantz (M):
Jag ska börja med att yrka bifall till vår reservation nummer 3, så att det förs till protokollet. Jag skulle vilja ställa en fråga till Hanna Westerén. Vi är många som har stöttat reduktionsplikten, och jag tycker fortfarande att reduktionsplikten är viktig som en del i en helhet. Samtidigt är det viktigt att öka tempot kring utbyggnaden av laddinfrastruktur och en rad andra åtgärder för att möjliggöra elektrifieringen.
Reduktionsplikten är viktig som en del av lösningen, men man kan inte klamra sig fast vid nivåer som är ohållbara. Vi ser nu att hushåll, företag och Lantbrukarnas Riksförbund - många - skriker att dagens nivåer är orimliga och att justeringar måste till. Hanna Westerén påstår att allt har att göra med kriget och att vi annars inte hade haft några problem med stigande bränslepriser.
Men sanningen är ju att vi hade bland världens högsta priser redan innan kriget, och sanningen är att regeringens egen bedömning var att priserna skulle stiga med 40-60 öre i och med reduktionsplikten. Vid årsskiftet kunde vi se att prisökningen var betydligt större än så. Någonting måste ändå göras.
Man presenterar nu en pausad höjning, vilket vi som sagt stöder, men en riksdagsmajoritet har också krävt åtgärder redan i år i form av en tillfällig sänkning av nivåerna för innevarande år. Inom ramen för detta ska man även möjliggöra för aktörerna att tillgodoräkna sig den överinblandning de har gjort i år och för nästa år.
Det skulle kunna innebära ytterligare sänkta priser i år, vilket jag menar är viktigt om vi ska få en helhet i klimatpolitiken och en hållbar ekonomisk politik för hushåll och företag som inte gör att människor tappar tilltron till klimatpolitiken. Min fråga är därför: Tänker regeringen agera på riksdagens tillkännagivande och se till att genomföra en sänkning för innevarande år, så att vi kan få ned priserna redan här och nu? Situationen är ohållbar.
Jessica Rosencrantz (M):
Jag noterade att min fråga möttes av en fråga tillbaka men inget svar. Jag kan upprepa min fråga i slutet av den här repliken. Låt mig också konstatera att vi är rätt många i denna kammare som tycker att vi ska ha en reduktionsplikt men att frågan är vilken nivå den ska ligga på. Det anmärkningsvärda är snarare att regeringen är oförmögen att över huvud taget se en helhet. Är det rimligt att priserna rusar med 10 kronor litern på ett år? Hade det varit aktiv klimatpolitik från vår sida? Nej, förmodligen inte - och då måste man vara beredd att vidta åtgärder.
Sedan kan vi konstatera att regeringen på en rad områden inte har gjort någonting för att få upp biobränsleproduktionen. Vi i Moderaterna har haft ett grönt biobränslestöd i vår budget i flera år, vilket regeringen inte har haft. Energimyndigheten har föreslagit att exakt samma stöd ska införas, men det har regeringen inte gjort på flera år. Man har bedrivit en politik både i EU och här hemma som försvårar för uttaget av råvara ur bland annat den svenska skogen.
I praktiken säger man alltså till alla aktörer att de ska öka inblandningen medan man med andra handen försvårar produktionen av de råvaror som krävs. Det gör att aktörer säger att det inte går att få tag på råvaror till ett rimligt pris. Man kan inte stå och säga att det är viktigt med ökade inblandningsnivåer om man inte också möjliggör produktionen. Låt mig alltså konstatera följande: Om det är någon som har eroderat verktyget reduktionsplikt är det regeringen, eftersom man har gjort alldeles för lite för att få fram en helhet och få fram den råvara som krävs.
Jag går tillbaka till grundfrågan. Om man ändå tycker att det är orimligt med de priser vi har vid pump just nu kan man notera att en riksdagsmajoritet har varit väldigt tydlig och gett regeringen i uppdrag att samla landets drivmedelsaktörer och diskutera hur de kan sänka inblandningsnivåerna redan i år för att vi ska kunna se lägre priser vid pump redan nu. Är detta någonting som regeringen över huvud taget jobbar med?
Jessica Rosencrantz (M):
Det var rätt uppenbart att Rickard Nordin bjöd upp till dans. Då får man ju begära replik och kliva fram. Det är ett ganska högt tonläge från ett parti som har säkerställt att regeringens misslyckade klimatpolitik fått fortsätta under de senaste åtta åren. Det som en röst på Centerpartiet i praktiken betyder nu för tiden är att Socialdemokraterna och Miljöpartiet tillåts styra svensk klimatpolitik.
Jag är också väldigt orolig över att saker går åt fel håll. Klimatpolitiska rådet, Naturvårdsverket och andra pekar på att utvecklingen och minskningen av utsläppen går för långsamt. Klimatpolitiska rådet har bland annat varnat för att regeringen lägger alla ägg i samma korg när den i så väldigt hög grad förlitar sig på reduktionsplikten. Det är en kritik som jag delar. Populister kallar Rickard Nordin dem som är beredda att se till verkligheten och se om det krävs korrigeringar.
Är hushållen populister när man varnar för att man inte kan klara av bränslepriser som ökar med 10 kronor litern på ett år? Är Lantbrukarnas Riksförbund populister när man menar att Sveriges lantbrukare nu behöver en halvering av reduktionsplikten om det här ska vara hållbart? Eller är det kanske så att flera av oss ser till verkligheten just nu och ser att vi behöver ha en balanserad korg av åtgärder för att minska utsläppen?
Jag skulle vilja vända på steken och konstatera att till exempel den energipolitik som Centerpartiet står bakom är det riktiga hotet mot den långsiktiga omställningen. När vi behöver dubbelt så mycket el på två decennier medverkar Centerpartiet aktivt till att lägga ned kärnkraftsreaktorer. Man har gett sitt stöd till en regering som egentligen inte har gjort någonting för att förkorta tillståndsprocesserna under åtta år.
Det har varit uppenbart för alla att en röst på Centerpartiet har varit en röst på en Sregering och därmed på miljöpartistisk politik. Är det Rickard Nordins löfte till väljarna igen? Kommer vi att få en fortsättning på detta om man lägger sin röst på Centerpartiet?