KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lennart Axelsson (S):
3 miljarder kostade reformen. 80 miljarder har skatterna sänkts med under de här två åren. Politik handlar om att välja, och visst hade man kunnat välja att sänka skatterna med 79 miljarder och göra en bättre reform för tänderna. Det valet har man alltid som politiker. Göran Hägglund valde inte detta alternativ.
Det var inte jag som kände att jag hade behövt information om hur reformen skulle kunna användas av mig när jag gick till tandläkaren, utan det är naturligtvis alla de som har gått till tandläkaren och är besvikna över att man inte har fått det man trodde att man skulle få.
Innan reformen genomfördes var Göran Hägglund på en konferens för Sveriges Kommuner och Landsting och pratade om det som skulle komma. Då sade han som följer: "Regeringens kommande tandvårdsreform innebär en omfattande förändring för tandvården och ska förberedas noga. Införandet ska ske ordnat och på ett sätt som gynnar både patienter och vårdgivare."
Han sade också vid samma tillfälle: "Det övergripande målet är att komma bort från dagens situation som innebär att många avstår från tandvård av ekonomiska skäl - det är hälsovådligt och helt orimligt." Det är vackra ord. Socialministern! Åtta av tio har fått dyrare eller lika dyr tandvård som tidigare, och reformen har enligt dem som jobbar i branschen skapat kaos.
Tycker verkligen Göran Hägglund att han har lyckats med de målsättningar som han så målande beskrev inför Sveriges Kommuner och Landsting före den 1 juli?
Lennart Axelsson (S):
Med rätt så okej menar jag att man ska vara försiktig med läkemedel, oavsett om de är receptfria eller inte. Jag förklarade det vidare i mitt inlägg. Det är möjligt att ordvalet kunde ha varit ett annat. Jag menar att även om man släpper ut läkemedel i den vanliga handeln måste man vara noga med att betrakta dem som de läkemedel de är.
Det är rätt så okej att man släpper ut dem under förutsättning att man reglerar dem på ett bra sätt. Jag reagerar på samma sak som Bosse Ringholm, nämligen den lek med ord som socialministern håller på med - om det handlar om avreglering, omreglering eller privatisering. Utförsäljning är ett annat ord som jag tycker stämmer ganska väl med det som håller på att hända.
Vi kan titta på resten av sjukvårdsområdet och se vilka beslut som har fattats där. Man har öppnat för att man via privata sjukförsäkringar ska kunna komma in i den offentligt finansierade sjukvården. Man har öppnat för att sälja ut offentligt finansierade akutsjukhus, universitetssjukhus och liknande.
Det var ett av de första beslut som den borgerliga regeringen tog efter maktövertagandet efter det senaste valet. Det här är ytterligare ett led i att förändra Sverige i en annan riktning än vi socialdemokrater vill.
Det är en riktning där man sänker skatterna väldigt kraftigt och låter människor själva stå för den trygghet man har behov av, både när det gäller socialförsäkringar och tillgång till en bra sjukvård. Det kommer att handla om hur mycket pengar man har för att man ska kunna få en hög kvalitet på sjukvården.
Lennart Axelsson (S):
Jag vill tacka socialministern för svaret. Jag tror att vi är ganska överens om att barnen är det viktigaste vi har. Sedan är vi inte riktigt överens om vilket samhälle vi vill ha för att det ska vara så bra som möjligt för våra barn. Det har mina kamrater i tidigare interpellationsdebatter varit inne på. Jag tycker att svaret i långa stycken är väldigt positivt.
Till exempel skriver socialministern att det är viktigt med en långsiktig och stabil finansiering av den här verksamheten. Det är också en viktig sak för regeringen att man ska sprida kunskap om den praktiska tillämpningen av barnets rättigheter till alla yrkesgrupper. Han skriver att det är av strategisk vikt.
Mot bakgrund av det skulle jag vilja hänvisa till ett svar som jag fick när jag skickade svaret från socialministern till Örebro universitet för att få höra deras reaktion på det.
Man säger att man visserligen har en finansiering av projektet från Allmänna arvsfonden, men själva Barnrättsakademins kostnader har man inte täckt via projektpengarna. Man för också en konversation med departementet.
Bara för någon dag sedan hade man kontakt. Man har då framfört behovet av en långsiktig hjälp med en viss del av finansieringen, i storleksordningen 1-2 miljoner per år. Då har man också räknat med att man skulle ställa upp med lika mycket från universitetets sida.
Dessutom förs diskussioner med Örebro kommun och Örebro läns landsting om ytterligare finansieringsstöd. Men det tycks råda en oklarhet, med tanke på svaret från ministern, om huruvida det finns en finansiering eller inte för att man ska kunna fortsätta verksamheten under rekonstruktionstiden. Jag tycker att det är jätteviktigt att vi försöker reda ut det.
Barnrättsakademin vid Örebro universitet har funnits sedan 2007, så det är en ganska ny verksamhet. Men både Socialdepartementet - jag tänker på en presentation i socialutskottet tidigare - och svaret andas ju att man tycker att det här är en bra verksamhet som man vill understödja.
Då vore det bra om vi kunde vara överens om att vi måste se till att det finns goda förutsättningar för att man ska kunna bedriva verksamheten även fortsättningsvis.
Lennart Axelsson (S):
Som jag sade redan i mitt förra inlägg uppfattar jag svaret som positivt.
Förutom det som redan har blivit sagt skulle jag bara vilja veta om jag kan räkna med att socialministern kommer att bevaka frågan framöver så att det finns en garanti för att Barnrättsakademin även fortsättningsvis ska kunna bedriva verksamhet vid Örebro universitet.
Jag tolkar redan det förra inlägget så, men jag kanske ändå kan få ett litet förtydligande om det är möjligt.
Lennart Axelsson (S):
Vi socialdemokrater tillsammans med Vänsterpartiet och Miljöpartiet har tydligt deklarerat att vi inte tycker att det är någon god idé att slå sönder ett väl fungerande system för att se till att vi får den medicin vi behöver när vi behöver den. Om man kallar det för socialism eller inte överlåter jag till den tidigare talaren här.
Faktum är att vi faktiskt har ett system som innebär att vi i förhållande till många andra länder betalar väldigt lite för att få ut vår medicin. Skälet till det är att vi har just ett apoteksmonopol och att vi har en väldigt låg vinstmarginal som innebär att vi som skattebetalare och även som kunder betalar lite för det vi behöver.
Men det vi debatterar nu är alltså ytterligare en del av det här sättet att slå sönder det nuvarande apoteksmonopolet. Vi skattebetalare vet fortfarande inte var notan kommer att stanna för hela den här processen.
Tidigare har vi kunnat konstatera att för att kunna locka de internationella läkemedelsgrossisterna till att vara spekulanter på våra apotek har man tvingats höja den vinstmarginal som tidigare fanns. Det innebär alltså att för varje såld förpackning från apoteket ska skattebetalarna skjuta till 10 kronor utöver den tidigare marginalen.
Det motsvarar totalt för de kostnader som man normalt har under ett år för medicin en ökad kostnad som man skulle kunna använda till att anställa ungefär 2 000 undersköterskor i vården i stället.
Det är alltså redan tidigare fattade beslut som har fått de här konsekvenserna, och jag är helt övertygad om att mina kamrater i sjukvården mycket hellre skulle vilja ha ytterligare en arbetskamrat vid sin sida som kan ge det stöd som gamla och sjuka behöver än att lägga det i fickorna på internationella läkemedelsgrossister. Nästa steg, som vi debatterar i dag, innebär också en ökad kostnad för skattebetalarna.
Eva-Lena Jansson redogjorde på ett förtjänstfullt sätt för vad den tidigare styrelsen menade fanns för risker med den hantering som regeringen nu driver igenom genom de direktiv som man har gett.
Ordförande Per Båtelson sade att de nya direktiven innebär en stor värdeförstöring i Apoteket AB, och det är inte till gagn för skattebetalarna. Inlåsningseffekter kommer nog att drabba företaget långt framöver, och Apoteket AB med dess över 10 000 anställda omsatte förra året drygt 40 miljarder kronor, så det är väldigt stora pengar som vi nu leker med.
I grunden tycker jag, precis som Britta Rådström var inne på, att det här inte är något annat än en ideologisk lekstuga som man håller på med från regeringens sida. Jag beklagar verkligen att man tvingar så många anställda att befinna sig i ovisshet om vad som kommer att hända framöver.
Jag läste i Nerikes Allehanda en debattartikel från Farmaciförbundet om att utförsäljningen bör stoppas eftersom mycket är oklart om villkoren för apoteken. De är representanter för alla medlemmar som nu är oroliga för vad som kommer att hända framöver.
Lennart Axelsson (S):
Att man i och med att man vann valet fått mandat från svenska folket att göra detta kan säkert hävdas. Jag tror dock inte att jag hittat någon bland alla de människor jag träffat som tycker att detta är en jättebra idé.
Hur starkt mandatet är kan man därför fundera över. Att Hans Rothenberg inte vet hur partierna tagit ställning i delar av dessa frågor kan jag ha viss förståelse för, men att inte heller socialministern verkar veta det gör mig lite bekymrad.
När man blandar ihop icke receptbelagda mediciner med sådana som är receptbelagda blir det naturligtvis knepigt för dem som lyssnar att veta vad vi står för.
Vi har sagt att vi tycker att det är helt okej att öppna upp för att sälja läkemedel på Ica, Konsum och så vidare. De nässprejer och huvudvärkstabletter som utgjorde en ganska stor del av Göran Hägglunds inlägg är inte vad vi i dag diskuterar.
Vi säger att man ska behålla apoteksmonopolet när det gäller de receptbelagda läkemedlen men göra det möjligt att köpa vissa receptfria läkemedel, såsom allergimedicin och nässprej, i andra butiker, exempelvis Konsum. Men - och det är ett viktigt men - för att detta ska kunna tillåtas måste läkemedelssäkerheten alltid garanteras. Det ska alltid finnas farmaceuter tillgängliga på de ställen där sådana läkemedel säljs.
Det handlar alltså om den stora och viktiga delen av vår gemensamma hälso- och sjukvård, inte i första hand om huvudvärkstabletter.
Lennart Axelsson (S):
De interpellationsdebatter som har varit här fram tills nu har i mångt och mycket handlat om samma sak som vi nu kommer att diskutera. Jag är vårdare till yrket, och jag har bra kontakter med många som jobbar inom det som vi kallar välfärdssektorn - välfärdsarbetare.
Min sambo och min dotter jobbar på fritidssidan inom förskolan. När jag pratar om dessa frågor brukar jag måla upp en bild av vilka sorters samhällen som kan tänkas finnas. När man pratar om skattepolitik pratar man samtidigt om grunderna för både välfärden och jobben.
Det som har hänt under de senaste fyra åren, under den här mandatperioden, är att under ledning av Anders Borg har man sänkt skatterna mycket. Naturligtvis påverkar det våra möjligheter till bra välfärd, det vill säga hur det ser ut i äldreboenden och inom skola och barnomsorg.
Man brukar prata om 100 miljarder. Det är en helt ofattbar summa. Man får bryta ned den och titta på vad man kan jämföra med. Jag vet inte om finansministern känner till det, men all äldreomsorg i landet kostar drygt 80 miljarder.
Alla löneutbetalningar till varenda en som jobbar inom äldreomsorgen kostar i runda slängar 80 miljarder. Här har man alltså sänkt skatten med 100 miljarder. Man skulle också kunna titta på barnbidragen, som ligger på nivån 25 miljarder.
Var och en förstår att om man tar bort de summorna påverkar det hur vi kan utforma den välfärd som de allra flesta är överens om att vi ska ha.
Jag noterade att Anders Borg i en av de andra interpellationsdebatterna sade att vi rödgröna vräker ut pengar över sjuka och arbetslösa. Jag tror att det var så han uttryckte det.
Vi vill se till att det är rimligt att alla vi som någon gång har olyckan att bli sjuka eller arbetslösa har möjlighet att behålla vårt hus och försörja vår familj under den tid vi frisknar till eller hittar ett annat jobb.
Om man kallar det att vräka ut pengar över sjuka och arbetslösa säger det en hel del om den politik som Anders Borg står för.
I svaret på min interpellation säger Anders Borg att det är viktigt att ha starka offentliga finanser, att politiken syftar till att få fler i arbete och att jobbskatteavdraget är det mest verkningsfulla medlet. Jag kommer att återkomma till den här frågan i mitt nästa inlägg.
Sverige har mycket hög arbetslöshet, säger man från Eurostat, som är EU:s statistikkontor. Man ser där att vår utveckling i Sverige är mycket sämre än den är till exempel i Belgien och Tyskland. De hade alltså högre arbetslöshet än vi när Anders Borg tog över, och nu är det tvärtom.
Lennart Axelsson (S):
Både Anders Borg och jag kommer nog att kunna läsa i protokollet att han faktiskt uttryckte det så att vi ville vräka ut pengar över sjuka och arbetslösa. Vi får väl hoppas att de som lyssnar här i dag går in och tittar i protokollet - det finns alla möjligheter. Anders Borg pratar om kunskap och att det är någonting som är viktigt.
Men då frågar jag mig: Varför har ni då tagit bort möjligheterna för många att skaffa sig den kunskap som gör att man kanske skulle kunna få tillbaka ett jobb som man har blivit av med? Det är precis det som har hänt.
Jag kanske inte sade att jag är kommunalare, men Anders Borg nämnde i sitt anförande att kommunalare tillhör dem som får betala högre skatt när vi återinför en solidarisk arbetslöshetsförsäkring, som innebär att det inte är de som har många arbetslösa inom sin sektor som får betala väldigt höga avgifter.
För mig som kommunalare innebär det 50 kronor i månaden att återinföra den solidaritet som vi hade tidigare. Vi får tillbaka en arbetslöshetsförsäkring som alla har råd att vara med i. Dessutom kan man få en så pass hög ersättning när man blir arbetslös att man slipper göra sig av med hus och hem och ställa sig i socialbidragskön, som med den nuvarande politiken.
Att det skulle tyda på att man jobbar för sammanhållning, som finansministern nämnde förut, har jag väldigt svårt att se. Jag vill fortsätta med min kritik mot den politik som förs och som jag har tagit upp i min interpellation. Det är inte bara så att den totala arbetslösheten har ökat kraftigt.
Det är också så att långtidsarbetslösheten ökar. Det finns inget svar från finansministern om vad man vill göra åt det. De enda svar som hela tiden har framförts handlar om att man ska sänka skatten ytterligare. I min interpellation har jag en fråga om de förslag som finns från olika borgerliga partier om ytterligare sänkningar av skatten på ungefär samma nivå som man redan har sänkt den.
Det skulle innebära att man gör sig av med ytterligare 100 miljarder i möjligheter att göra välfärden bättre. Det finns inte någonting i finansministerns svar om hur det skulle kunna finansieras. Det är naturligtvis intressant för väljarna att kunna få ett sådant besked.
De enda besked vi har fått hittills om vilken politik som kommer att bedrivas är nio punkter om saker som man inte tänker göra. Väljarna är förmodligen mer intresserade av vad ni tänker göra. Vi hoppas alla att vi ska få möjlighet att debattera de sakerna.
Jag har, precis som Lars Johansson tidigare, hittat TCO-rapporten om a-kassan. Finansministern säger sig ju vilja värna trygghetssystemen. I rapporten räknar man på att man om fyra år har bara en 40-procentig ersättning till en medelinkomsttagare om den utveckling som nu har påbörjats fortsätter.
Man pratar om Korea, Polen och Turkiet som de enda länder som har sämre ersättningsnivåer än Sverige. Är detta en utveckling som finansministern tycker är bra?
Lennart Axelsson (S):
Jag vill bara säga en sak. Vi kommer inte att tillåta att Anders Borg försöker dölja sitt eget misslyckande genom att högt och länge i svepande ordalag prata om vår politik, utan vi kommer ständigt att påminna om att ni i början av mandatperioden sade: Vi kommer att utvärderas utifrån hur vi lyckas med arbetslösheten och utanförskapet. Nu kan vi se resultatet.
Arbetslösheten har ökat med 100 000 och utanförskapet med 70 000. Det är det som är resultatet av er politik. Man kan inte kalla det för något annat än ett misslyckande. Varför tror ni att man genom att göra sjuka och arbetslösa fattigare får dem friskare och snabbare tillbaka till ett arbete?
Varför får pensionärer betala högre skatt än löntagare? Är det också någonting som skapar fler jobb? Nej, knappast. Ni har kommit med något som ni kallar för en inte-lista. Det är saker som ni inte skulle göra. Eftersom finansministern har mycket att göra i och med alla interpellationer och liknande tänkte jag hjälpa till med att fylla på den här listan lite.
Jag tror nämligen att ni står för det här: Vi tänker inte ta bort skatteklyftan mellan förvärvsarbetande och pensionärer. Vi tänker inte arbeta för en ökad utjämning av inkomster och förmögenheter. Vi tänker inte göra de nödvändiga investeringarna och skatteförändringarna för att möta klimat- och miljökrisen. Vi tänker inte heller i fortsättningen bry oss om dem som har haft oturen att bli sjuka, förtidspensionerade eller arbetslösa.
Vi tänker inte sluta att föra en politik som bär bort från den svenska välfärdsmodellen, som bygger på att vi alla betalar skatt efter bärkraft och får hjälp och stöd efter behov. Jag kan tänka mig att fortsätta hjälpa finansministern med att förlänga den här inte-listan ytterligare, om det skulle behövas.
Lennart Axelsson (S):
Då kommer vi återigen till frågan: Vilket samhälle vill vi ha? Är det ett samhälle som vi nu hörde Fredrik Schulte prata om, ett samhälle där man som arbetslös och sjuk betraktas som bidragstagare trots att man har betalat in försäkringspremier för dessa försäkringar under kanske ett helt arbetsliv?
Är det ett samhälle där man som pensionär förutom att man naturligtvis får en lägre inkomst också får betala en högre skatt? Allt detta kallar man att man ger människor en frihet. Frihet för vem? Vilka är det som får frihet? Naturligtvis får de som hade det väldigt bra förut frihet.
Det handlar om miljonärerna som blev av med förmögenhetsskatten, om de som har jättestora hus som har blivit av med fastighetsskatten och naturligtvis även om de som har mycket höga inkomster. Det är naturligtvis dessa människor som har fått större frihet i Fredrik Schultes samhälle.
Men vilken frihet innebär det för alla andra som måste skaffa sig sitt eget försäkringsskydd med pengar som man inte har? I ett sådant samhälle kommer det alltid att bli så att det är de som från början hade det besvärligast som kommer att få det ännu värre. Det är om just det som kampen handlar i denna valrörelse. Vilket samhälle vill vi ha? Jag vill ställa en fråga till finansministern.
Interpellationen handlar om skattekvoten som kan tyckas vara ett underligt begrepp, men det handlar om hur stor del av inkomsterna som betalas i skatt i landet. Anser finansministern att det finns ett samband mellan välfärden och hur hög nivån på skattekvoten är i ett land? Det vore intressant att få det belyst.
Lennart Axelsson (S):
Jag måste först bemöta det senaste inlägget. Det talas om välfärd i världsklass. Jag vill inte heller att vi ska ta ut en endaste krona mer än vi behöver för att finansiera det som vi är överens om att vi ska finansiera och utföra tillsammans. Det gäller skolan, omsorgen, vägarna och allt det där som vi alltid pratar om.
Vi har dock helt olika syn på vad som är välfärd i världsklass. En välfärd i världsklass är knappast den som tvingar sjuka och arbetslösa till kön för socialbidrag. Det är där vi skiljer oss åt, och det är där striden kommer att stå i höst. Ni tycker att det är viktigare att ha en låg skattekvot än att investera i sådant som ger jobb.
Vi är helt överens om att det är jobben som ger oss möjlighet att ha en bra välfärd, men hur kommer vi dit? Ja, inte är det via de enorma skattesänkningar som har fått till effekt att arbetslösheten har stigit. Det handlar naturligtvis om att använda pengarna till att investera i infrastruktur, boende och sådant som gör att våra ungdomar har möjlighet att få jobb i framtiden.
Det har också blivit en poäng i finansministerns inlägg att vi tar bort de 10 miljarderna i sänkta arbetsgivaravgifter för dem som anställer ungdomar.
Ja, men alla är ju överens om att det inte är bra att de som jobbar, undersköterskan och vårdbiträdet, får ge pengar till företag som har ungdomar anställda bara för att de har det - inte för att det skapar nya jobb utan bara för att det har bestämts att man ska göra så. Vi vill se till att de ungdomar som står utanför får subventioner för att komma in. Det är en väldig skillnad.
Lennart Axelsson (S):
Tack, socialministern, för svaret! Det är inte första gången som socialministern och jag diskuterar apoteksfrågorna även om det den här gången är fråga om en ny vinkling. Det är inte heller någon hemlighet att vi var emot en omreglering, avreglering, utförsäljning, eller vilket ord man nu använder, av Apoteket.
Det vi däremot är överens om, och som jag tänkte förekomma socialministern om denna gång, är att det är okej att de icke receptbelagda medicinerna kan köpas i vanliga dagligvaruhandeln - så länge det regleras på ett klokt sätt. Men dagens fråga handlar, som sagt, mer om vad som har hänt med tillgängligheten efter avregleringen.
Vi har kunnat läsa om de reaktioner som kommer från dem som konsumerar medicinerna mest. När vi blir äldre ökar vårt behov av mediciner, och även när vi råkar ut för sjukdom under livets gång.
Nu har vi fått reaktioner från PRO framför allt när det gäller möjligheten att få veta var de mediciner finns som läkaren tycker att man ska ha. Det är klart att det är ett jättebekymmer om man inte vet vart man ska gå och hämta det som man har fått utskrivet.
Likaså har vi fått reaktioner från RSMH, Riksförbundet för Social och Mental Hälsa, som skriver: Många av våra medlemmar har väldigt många olika sorters mediciner, och det blir problematiskt om man inte kan få hjälp att hitta det närmaste utlämningsstället utan måste ringa runt själv.
När man frågar ansvariga på Apoteket AB erkänner de att avregleringen har inneburit en klar försämring för kunden eftersom man bara kan få information om varje enskild kedjas sortiment vart för sig och inte sammantaget. Ett av de kvarvarande monopol som vi har är Systembolaget.
Det är fullt möjligt att gå in på ett av systembolagen och få veta om ett vin finns på något av de andra runt om i Sverige. Precis det kunde man göra på apoteken tidigare. De kunde lämna besked om var medicinen fanns. Det har alltså försvunnit i och med avregleringen.
Apotekets kundtjänst har också stött på problematiken och säger att många undrar var de kan hitta sina mediciner närmast. Många har också flera olika recept och vill inte behöva springa runt över halva stan för att få tag på allt. Men det kan man inte göra något åt längre, berättar en telefonist. Det är just de här sakerna som är grunden till min interpellation, och det är väl rimligt att vi försöker göra någonting åt det.
Därför tycker jag ändå att socialministerns svar är positivt. I ett tidigare svar på en skriftlig fråga i samma ämne tyckte inte socialministern att det fanns någon anledning att vidta åtgärder, men denna gång har vi lyckats få honom att förstå att det här är ett bekymmer.
Därför är det naturligtvis bra att han skriver i svaret att han tänker kalla samman aktörerna på apoteksmarknaden och försöka hitta något sätt att komma åt det. Vi kommer naturligtvis att hålla ögonen på socialministern och se till att det blir gjort.