KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bengt Eliasson (L):
Tack, statsrådet, för svaret! Den kommande lagöversynen är vi helt överens om. Jag personligen och mitt parti har i flera år drivit på att vi behöver ett nytt helhetsgrepp och behöver se över lagstiftningen, som nu har bortåt 30 år på nacken.
Men det är i grunden en mycket bra och unik lagstiftning, som gör att många människor får större delaktighet efter sina förutsättningar i samhället.
Men det finns ett problem när man har ett mycket ekonomistiskt sätt att se på lagstiftningen, när man kopplar ihop till synes rent praktiska förordningsförändringar med resonemang om just kostnadskontroll, rättsosäkerhet och så vidare. Hur ser då rutinerna ut i dag?
Faktum är att systemet med förhöjt belopp, som interpellationen handlar om, fungerar så att ersättningen betalas ut i förskott och redovisas sedan i en slutavräkning var sjätte månad.
Kostnaden för assistansen kan slås ut över hela perioden om sex månader, vilket innebär att den assistansberättigade kan ha höga kostnader en månad och låga kostnader en annan, det vill säga ha möjlighet till variation i sitt liv, på samma sätt som jag föreställer mig att statsrådet liksom jag har väldigt olika tider, vanor och sysslor sett över alla 365 dagar på året. Det är det mänskliga perspektivet.
I det praktiska företagarperspektivet innebär förslaget från Försäkringskassan att om förändringen genomförs kan det bli så att enbart offentliga utförare som har hela skattekollektivet bakom sig eller de mycket stora bolag som har betydande resurser har möjlighet att verka som assistansanordnare åt personer med de allra största behoven.
Det är en risk som är allvarlig utifrån användarna och deras möjligheter att välja fritt. Försäkringskassan föreslår en ändring av reglerna och tänker då kräva att kostnadsredovisningen ska ges in månadsvis efter varje månad, då assistans har lämnats, och beräknas på månadens förbrukade timmar.
Försäkringskassan är också i förslaget mycket tydlig med att den här förändringen kommer att innebära att den försäkrade får ett lägre timbelopp än om kostnadsredovisningen, som i dag, hade lämnats i slutet av perioden, det vill säga efter sex månader - allt enligt den skrivelse som Försäkringskassan själv har lämnat in. Det är detta som gör mig väldigt orolig.
Efterskottsbetalning för den lilla grupp som har förhöjt belopp kan inte genomföras utan en förordningsändring, enligt Försäkringskassan. Tycker inte statsrådet då att det är rimligt att avvakta med att införa efterskottsbetalning för just denna lilla grupp? Det gäller faktiskt de assistansberättigade som har de allra största behoven.
Det förhöjda beloppet innebär redan i dag en exakt återredovisning - jag har sett blanketterna - av varenda krona som har använts i assistansen. I väntan på ett bättre system för hur resurserna för personlig assistans fördelas behöver de här personerna skyddas från ytterligare besparingar utöver dem som redan ligger.
Detta är allvarligt, och jag vädjar verkligen till statsrådet att fundera en gång till på om man inte ska undanta denna lilla grupp.
Bengt Eliasson (L):
Tack, återigen, statsrådet! Jag håller med helt: Vi måste självklart klara av att tala om ekonomi. Men vi måste tala om mer, inte bara om ekonomi, för det är då det blir farligt. Förordningsändringarna är regeringens beslut, och nu finns möjligheten att göra undantag även i det. Jag har funderat på ett räkneexempel.
Om vi antar att det förhöjda beloppet i snitt är 15 kronor per timme och person - det borde ligga där någonstans - och tar det gånger snittantalet timmar per assistansberättigad och år, som är ungefär 6 500, och sedan naturligtvis gånger antalet assistansberättigade som har förhöjt belopp, som är 1 500, då får vi 147 miljoner. Det är naturligtvis mycket pengar.
Men i det här sammanhanget är 147 miljoner - om min matte från skolan räcker till - ungefär 5 promille av de 28-30 miljarder som är den ungefärliga årliga kostnaden för assistansersättningen. Det är 5 promille som garanterat går till personlig assistans för dem med de allra största behoven.
Jag kan bara återigen vädja: Om regeringen ska spara, omfördela och minska utgifter borde regeringen leta efter andra pengar än de 5 promille som går till de mest behövande.
Bengt Eliasson (L):
Tack, sjukvårdsministern, för svaret! Det känns i mångt och mycket som om vi är helt eniga i grunderna om att den psykiatriska vården är och måste vara högprioriterad inom hälso- och sjukvården. Mycket görs också, precis som sjukvårdsministern beskriver det.
Den fråga som jag tycker är väl värd att diskutera är om det räcker till och om det är tydligt nog för att ge de resultat som jag tror att vi båda är "committade" till, så att säga. Psykiatrin är den enda verksamheten inom hälso- och sjukvården som har rätt och ibland skyldighet att vårda människor mot deras vilja, vilket naturligtvis är ett kraftigt ingrepp i integriteten. Det är något som väcker starka känslor.
Vissa ser tvångsvården som ett uttryck för omsorg, medan andra pekar på faran, att det kan leda till övergrepp och övervåld. Alla är överens om att den kräver stora mått av eftertanke och medmänsklighet, liksom hög grad av rättssäkerhet. Konflikten mellan rätten och plikten att vårda med tvång är en brännande fråga som det är viktigt att vi som har någon form av ansvar ständigt begrundar och debatterar.
Det får, som sjukvårdsministern så väl uttrycker det, aldrig bli till slentrian. Fru talman! Avsikten med min interpellation till ministern är att hålla igång dialogen kring viktiga psykiatrifrågor. I dag debatterar vi vården av de allra svårast sjuka.
Erfarenheterna från den somatiska sjukvården visar att alla sådana här rätt snabba och genomgripande utvecklingsprocesser som psykiatrin står i ställer stora krav på ledarskap, styrmedel och systematisk uppföljning. Vi kan alla drabbas av en psykiatrisk diagnos eller sjukdom, och någon som är nära oss kan drabbas.
Men som patient inom psykiatrin blir man inte alltid bemött på samma sätt som andra, särskilt inte om man söker vård för någon kroppslig åkomma. Lägger man då till en otrygg vårdmiljö, vad händer då? Suicid sker i alltför stor omfattning. Läkare misstolkar ofta fysiska symtom hos psykiatripatienter, som om allt tillhör den psykiska sjukdomen.
Detta gäller främst de allra tyngsta diagnoserna med de svårast sjuka. När det kommer rapporter som denna om rena övergrepp, otrygghet och slentrianmässig omvårdnad är det helt klart besvärande, för att uttrycka sig milt. Psykiatrin har ett ansvar för att se till hela människan.
Med allt detta samlat: Det behövs bättre kunskap för att motverka attityder och stigmatisering. Det behövs mer forskning, och det behövs förbättrade läkemedel och förbättrade psykologiska terapier.
I de rapporter som vi har sett kan det finnas ett mer eller mindre starkt inslag av att patienten får skylla sig själv - det är patienten som utmanar, patienten som ställer till, precis som det finns ansatser i den uppblossade debatten.
Eftersom detta är kärnfrågor i vårdutvecklingen för psykiatrin kvarstår min fråga: Var anser ministern att tydligheten ligger i det utvecklingsarbete som har beskrivits, och var ligger styrningen i vården för de allra svårast sjuka? Det är ett vällovligt, mycket brett arbete, men var finns spetsen? Och vad har ersatt den långsiktighet i satsningar som olika regeringar sedan många år har haft inom psykiatrin?
Bengt Eliasson (L):
Tack, ministern, för svaren! Ibland debatterar vi psykiatrin precis som om det enbart och ensidigt handlar om personal, system och arbetsmiljö.
En mycket ovetenskaplig titt ut över våra 21 landsting och regioner visar att man inte direkt har några specifika riktlinjer eller handlingsplaner som rör just sexuella övergrepp. Jag trodde personligen inte att det var så. Jag trodde att man hade detta, men det har man alltså inte.
Exempelvis här i Stockholm har jag fått höra att det finns på vissa avdelningar, men till exempel inte inom BUP. I mitt hemlän Halland finns generella riktlinjer, men inte några med fokus på just sexuella övergrepp. Det ser betydligt bättre ut om man frågar om hot och våld generellt riktat mot personal, men lite sämre när det gäller detsamma mellan patienter.
I vården av dessa patienter handlar det hela tiden om ett samspel, precis som ministern lyfte fram. Personalen är ständigt medveten om problematiken. De är tränade i att upptäcka och motverka, och sedan ska ledningen se till att denna medvetenhet fortsätter och löper vidare genom vården. Detta är självklarheter i alla vårdprocesser. Det är inget där man kan slappna av och lämna till antaganden.
Det är just det jag är rädd för sker just nu - att man har flyttat spetsig fokus till ett bredare generellt anslag, vilket gör att man slappnar av och lämnar till antaganden. Då uppstår problem. Vården är van att arbeta med handlingsplaner och riktlinjer. Det är så man jobbar. Det gäller både lokala och regionala och självfallet också nationella riktlinjer.
Det jag efterlyser är den politiska tydligheten i att just efterlysa kvalitetsarbetena på djupet. Det handlar om riktlinjer tillsammans med kvalitetsregister och uppföljningsprogram och tillsyn som leder vården framåt.
I den gamla priosatsningen som förändrades till det arbete som nu bedrivs genom Rådet för styrning med kunskap, nationell samordning och alla de delar som ministern har lyft fram upplever jag att styrningen har blivit mer fragmentarisk, generell och svepande. Den har också blivit lite mer otydlig vad gäller färdriktning. Fru talman!
Jag vill betona att jag inte på något sätt vill förringa det arbete som sker eller enbart säga att det var bättre förr, för det var det inte. Men samtidigt vill jag lyfta fram diskussionen om vikten av färdriktning och vikten av tydlighet och styrning. Tydlighet är grundläggande. Det är möjligt och rent av troligt att den förra regeringens satsningar gick för långt in i detaljrikedom och var inne och petade för mycket.
Men hur ser ministern på möjligheten att det som nu sker i stället har svängt över pendeln för långt åt andra hållet så att det har blivit för brett? Finns det någon tanke på att göra en avstämning längs resan och kanske förtydliga?
Bengt Eliasson (L):
Det gläder mig mycket att vi har talat om det förebyggande arbetet och tidig upptäckt, att patienter inte ska falla mellan stolarna. Vi är helt överens om det arbetet. Det är något som jag själv har jobbat med i många år. Det gläder mig också att ministern lyfter fram möjligheten att kopiera arbetssättet inom RCC, Regionala cancercentrum.
Det är något jag började skriva små enkla debattartiklar om, mest i lokalpress, för tre fyra år sedan. Det är intressant att det äntligen börjar spira och ta form. Det är definitivt en framgångsfaktor. Fru talman! I denna något sena timme konstaterar jag att hälso- och sjukvården i allmänhet och psykiatrin i synnerhet har gjort stora framsteg de senaste årtiondena.
Det har gjorts möjligt framför allt genom målmedveten forskning. Det är det enda temat vi inte har tagit upp än. Vårdpersonalens grundkompetens höjs. Det har ministern också varit inne på. Det måste fortsätta. Inom psykiatrin har fokus på utbildning för baspersonal och stöd till samverkan prioriterats högt, men grundforskning och klinisk forskning har inte fått lika hög prioritet.
Det är dags för en stor, bred och riktad psykiatrisk forskningssatsning. För att lyfta upp psykiatrin krävs en uthållig och lång satsning. Det krävs målmedvetenhet, och det krävs tydlighet. Jag vill tacka herr sjukvårdsministern för debatten, och jag hoppas att vi kan återkomma regelbundet i det viktiga ämnet. Tack, fru talman, och god natt!
Bengt Eliasson (L):
Detta är en ganska intressant debatt att lyfta upp, för det blir en principiell debatt och en sakdebatt samtidigt. För tydlighetens skull vill jag läsa upp vad det står i det betänkande som bifölls: "Riksdagen tillkännager för regeringen att en utredning av radio- och tv-avgiften bör komma till stånd i god tid inför nästa tillståndsperiod 2020.
- - - Arbetet ska syfta till att ta fram en solidariskt finansierad och långsiktigt trygg modell som garanterar public services fortsatta oberoende. Utredningen bör vara blocköverskridande och parlamentariskt sammansatt." Herr talman! Det som SVT, Sveriges Radio och Utbildningsradion gör är public service.
Eller som de själva och flera av oss andra säger: Det är tv, radio och webb för alla, en viktig del i demokratibygget. Verksamheten bedrivs och ska bedrivas självständigt i förhållande till politiska, kommersiella och andra intressen. Public service innebär helt enkelt att programmen görs bara med tanke på dem som tittar, lyssnar och läser - ingenting annat. Det är viktigt och självklart, kan det tyckas.
Vi är, precis som kulturministern säger, helt överens om detta. Det finns inga skiljaktigheter eller problem. Vi är också överens om begreppen långsiktighet vad gäller förutsättningarna i uppdraget men också beträffande finansieringen. Uttrycker man det så är vi helt överens. Då kan man fundera över varför vi står här.
Det som verkar vara en närmast total enighet börjar knaka lite i fogarna när man ser vad som sker eller inte sker. I svaret säger ministern: "För att värna oberoende och självständighet är det viktigt att public service-företagen inte ständigt befinner sig under politisk granskning och utredning." Jag instämmer i det.
Att det ska ske en halvtidsavstämning av sändningstillståndet är givet. Det torde väl vara ett halvår eller ett år kvar, så det borde vara igång i höst eller så. Men sedan har vi utredningen om finansieringen, utifrån den här kammarens eniga beslut. Den kan ses som en granskning eller utredning av public service-bolagen. Men det är det ju inte. Det är inte det vi talar om, det är inte det tillkännagivandet gäller, och det är inte heller det interpellationen gäller.
Frågan gäller utredning av radio- och tv-avgiften, något som först och främst rör avgiftskonstruktionen - vem som ska betala och hur det ska betalas. Det är alltså en utredning som rör Radiotjänst i Kiruna, uppbördskonstruktionen och så vidare - inget annat. Det handlar inte om public service-bolagens utövning, som vi sköter i en helt annan ordning.
Detta är viktigt att göra klart i debatten. Jag har själv varit "duktig" och bidragit till att blanda ihop begreppen. Man anar i ministerns svar att det inte är i höjd med halvtidsavstämningen som man avser att fullgöra plikten mot riksdagen i fråga om dess tillkännagivande utan i framtagandet av förutsättningarna inför en ny tillståndsperiod i slutet av innevarande period.
Jag måste då få fråga ministern om en definition av begreppet "god tid". Hur ska den enhet som så småningom kommer att ha hand om uppbörden kunna planera sin verksamhet och hantera alla delar när utredningen startar väldigt sent? Vad är "god tid" i ministerns värld?
Bengt Eliasson (L):
Att gemensamt värna oberoendet och public service-bolagens funktion och fristående från oss och många andra intressen är vi helt överens om. Men nu debatterar vi finansieringen och inte så mycket public services innehåll eller funktion.
Jag noterar att ministern i sitt första svar säger att det i slutet av tillståndsperioden kommer att ske en omfattande politisk genomlysning och att det i samband med den kommer att ske en komplettering med en utredning av finansieringen. Här finns det tydligen en skillnad i begreppsdefinitionen av vad som är i god tid.
En annan fråga, som egentligen är bredare och kanske också bärande i den här debatten, och ministern har också varit inne på den, är det här med tillkännagivandet. Interpellationen är ställd för att föra sakfrågan framåt och handlar inte så mycket om själva sakfrågan. Vi kommer säkert att stå i de här talarstolarna och debattera den innehållsmässiga delen många gånger framöver.
Men vi behöver lägga den åt sidan just nu för att komma dithän att vi kan börja diskutera frågan om hur finansiering faktiskt ska gå till. En av de viktiga frågorna är det här med att en utredning bör tillsättas i god tid.
En annan är ministerns, och för all del regeringens eftersom i stort sett alla i regeringen är inblandade, förhållande till tillkännagivanden, tolkningen av hur de är skrivna och var de landar någonstans. Som ministern har sagt har riksdagen beslutat om ramarna. Där ingår ord som solidariskt finansierad, långsiktigt trygg, oberoende, blocköverskridande och så vidare.
En förmodad tidsplan finns också med, det vill säga detta med begreppet "i god tid" och tolkningen av det. Herr talman! Jag tror att det vore bra om ministern kunde beskriva hur samtalen om tillkännagivanden låter mellan regeringskollegorna - om det handlar om att uppfylla dem i sinom tid, när man själv upplever det rätt eller om det är i förhållande till den här kammarens beslut.
Frågorna är ganska många, och förväntningarna från medlemmar i mitt parti på olika plan och från väljare och medborgare är med rätta höga när det gäller vad vi åstadkommer och hur vi kan beskriva vad det är för beslut vi har fattat. Jag är nyfiken på hur ministern förhåller sig till detta. Vad betyder ett riksdagsbeslut och vad innebär ett tillkännagivande i samtalet mellan regeringens medlemmar och på ministerns departement?
Bengt Eliasson (L):
Tack återigen för ett uttömmande svar, kulturministern! När det gäller demokratiinskränkningarna hör man ju aningar av samma debatt i den här kammaren från tid till annan, vilket gör mig mycket oroad. Vi ser i vår omvärld skräckexempel på vad som håller på att ske just nu.
För att använda en annan ministers bevingade ord kan jag säga rörande betalningsviljan att systemet har tjänat oss väl. Det är vi överens om. Men det håller på att nå vägs ände och behöver omarbetas. Avslutningsvis, herr talman, skulle jag vilja glida in lite på sakfrågan bakom tillkännagivandet.
Precis som ministern har sagt är det mycket som är gemensamt i synen på det här, men för oss liberaler är det viktigt att finansieringen ska vara teknikoberoende, och det är den inte i dag. Den ska ge public service-medierna ett skydd från kortsiktiga politiska beslut. Det är tveksamt om dagens system gör det när det ser ut som det gör.
Det här är riksdagens åsikt och uppenbarligen ministerns åsikt, och därför är det viktigt att vi nu kommer till skott och faktiskt tar fram ett nytt och långsiktigt system som värnar alla de goda värden som vi står för gemensamt. Begreppet "oberoende" är inom det här viktiga området centralt. Det är av yttersta vikt att vi verkligen får en avgift och inte en skatt. Det här kommer vi att komma tillbaka till.
Vi liberaler anser att den här utredningen bör tillsättas skyndsamt - jag uppfattar att detta är riksdagens åsikt - av respekt för riksdagens beslut och för de instrument som rikets högsta beslutande organ äger. Så, herr talman, vi väntar nu på kulturministerns insatser inom området. Jag vill tacka för en bra debatt. Vi kommer säkert att mötas om detta igen när det gäller såväl form och tid som sak.
Bengt Eliasson (L):
Tack, statsrådet, för svaret! Först vill jag bara ge en kort bakgrund till att jag valde att interpellera statsministern och inte statsrådet direkt. Jag förstår naturligtvis regeringens arbetsfördelning, men jag valde medvetet att interpellera statsministern eftersom mina frågor egentligen grundar sig på partiledardebatten den 15 juni. Min partiledare Jan Björklund frågade då statsministern i ett replikskifte: Varför drar ni ned på LSS?
Varför sparar ni på samhällets mest utsatta människor? Det svar som Jan Björklund fick av ditt partis ledare, tillika statsministern, Stefan Löfven, kan man i all välmening tolka som ganska luddigt och ganska anklagande mot dem som är assistansberättigade och dem som utför assistansen. Frågan kvarstår alltså, tycker jag.
Statsrådet säger nu i sitt svar att det inte är uppenbart att behoven hos dem som behöver personlig assistans har blivit så mycket större att det motiverar den kostnadsökning som har skett. Men hur kan man vara så säker på det innan analysen är gjord? Det finns ju flera ganska bra antaganden som förklarar den stora ökningen.
Först och främst underskattades barns behov av stöd kraftigt redan 1994. Sedan millennieskiftet får den som fyller 65 behålla personlig assistans - den upphör inte eller övergår i äldreomsorg. Personer med omfattande funktionsnedsättningar lever längre, och därmed behöver de assistanstimmar under längre tid.
Insatser med aktiv tillsyn har ökat ganska radikalt, inte minst på grund av medicinska framsteg. Delvis kan man också anta att det handlar om ren matematik: Eftersom tröskeln för att få assistansersättning har höjts blir det fler timmar per person - det handlar ju om personer med större behov. Precis som Åsa Regnér välkomnar jag en djupare analys om varför kostnader ökar.
En stor del av den tillsatta utredningens uppdrag välkomnar jag. Vi är inte kritiska till att regeringen undersöker kostnaderna och innehållet, tvärtom. Vi har länge efterfrågat det. Men fokus är fel. I direktiven till utredningen nämns ordet "kostnader" 41 gånger.
"Frihet" och "valfrihet" nämns noll gånger, och "goda levnadsvillkor" bara i ett enda kort resonemang om vad som kan begränsas. Vi är kritiska till att det är ett ensidigt fokus på just ekonomi och kostnader och att ni faktiskt beslutar om nedskärningar och regelskärpningar utan politisk debatt och framför allt innan analysen är gjord.
Jag skulle vilja fortsätta bära min partiledares frågor: Varför drar ni ned på LSS? Varför sparar ni på samhällets mest utsatta?
Bengt Eliasson (L):
Återigen vill jag tacka statsrådet för svaret. Jag instämmer i att detta är en viktig debatt, och vi kommer säkert att fortsätta den på många plan och under lång tid. Det framgår tydligt av utredningsdirektiven och av övrig signalpolitik från regeringen att assistanskostnaderna ska skäras ned.
Utredningen ska "lämna förslag på hur insatsen kan begränsas när det gäller antal användare och/eller antal timmar". Kan det bli tydligare än så? Jag kan inte tolka det som annat än att innebörden är att assistansen ska minskas liksom att hela funktionshindersområdet ska tillföras mindre resurser. Jag vet inte om de assistansberättigade får för många timmar eller för få.
Jag tror inte heller att Åsa Regnér vet det. Om det skulle vara så att de assistansberättigade får för många timmar måste det till syvende och sist innebära att de har de på något sätt har det för bra, att de kan leva bättre än personer utan funktionsnedsättning eller att de personbeviljade timmarna och pengarna faktiskt skulle gå till något annat.
Det handlar om ett behov som Försäkringskassan bedömer, med ett visst antal kronor som betalas ut. Jag förstår inte den andra matematiken. Regeringens signalpolitik kommer att sänka många privata och kooperativa assistansanordnare och minska valfriheten för de assistansberättigade. Försäkringskassan har redan gått ut och varnat kommunerna för detta.
Vår kritik nu handlar inte om detaljerna i utformning, schablonersättningssystem eller några andra bärande delar. Sådana detaljer kan vi debattera länge. Vår kritik handlar i stället om själva grundinställningen till LSS-reformen, att den är ett problem som ska begränsas, inskränkas och skäras ned. Låt mig nämna några delar i signalpolitiken särskilt.
Schablonersättningen är låg - den är i dag 288 kronor per timme medan hemtjänsten kostar 369. Försäkringskassan har övergått till efterskottsbetalning. Försäkringskassan har aviserat att man ska övergå till månadsredovisning. Regeringen har lagt förslag om att ersättningsnivåerna ska ändras flera gånger per år.
Försäkringskassan har, som jag sa, förvarnat kommunerna om att de kan behöva ta över assistans med kort varsel. I dag blåser Kommunal till konflikt om assistansanordnarna. Man måste ändå säga att regeringens politik på något sätt har gett effekt när facket går ut och säger: Nu är gränsen nådd. Tycker statsrådet att det här är rimligt? Har vårt lands mest utsatta människor det för bra?
I så fall undrar jag: Hur då? Det som Åsa Regnér säger, att regeringen står bakom principerna för den personliga assistansen, är väldigt positivt. Men allt ni i praktiken gör är faktiskt grundskott mot själva insatsen. Det är den utvecklingen som gör mig sömnlös om nätterna. Det är den utvecklingen som jag tycker att vi tillsammans måste stoppa.