KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Björklund (L):
Det känns som att vi säger samma sak gång på gång här, och jag kan väl göra det en sista gång. Vi har precis samma grunduppfattning. Det som just nu skapat grus i maskineriet är att skolorna är lite rädda efter ett JO-utlåtande. Det fungerar så att JO granskar ett konkret fall och säger: Så får man inte göra. Detta är inte tillåtet. Det finns ett antal sådana utlåtanden om vad som inte är tillåtet.
Problemet för rektorerna är att ingen talar om vad som är tillåtet och att det ibland är motstridigt. Det är precis det som Skolverket nu ska tala om. Jag vill avvakta de riktlinjer som Skolverket kommer med. Om det då finns motiv att gå ut och pusha för detta så gör jag gärna det, därför att jag har precis samma uppfattning som Bosse Ringholm, att denna politiska information, dels som en del i samhällskunskapsundervisningen, dels inför valet, är viktig för eleverna.
Jan Björklund (L):
Börje Vestlund har frågat mig vilka åtgärder jag kommer att vidta för att elever med epilepsi ska kunna få det stöd och den hjälp de behöver för att kunna tillgodogöra sig skolundervisning. Enligt skollagen har elever med svårigheter i skolarbetet rätt till särskilt stöd.
Om det framkommer att eleven kan ha behov av särskilda stödåtgärder ska rektorn se till att behovet utreds och att ett åtgärdsprogram utarbetas, om det behovet finns. Av programmet ska det framgå vilka behoven är, hur de ska tillgodoses och hur åtgärderna ska följas upp och utvärderas.
När det är fråga om behov kopplade till ett sjukdomstillstånd som epilepsi är det naturligt att elevhälsans personal involveras i utredningen. I lagrådsremissen med förslag till ny skollag, som regeringen överlämnade i december, finns förslag som ytterligare stärker elevernas rätt till särskilt stöd, utöver de regler som har gällt hittills.
Rektors ansvar för att ett åtgärdsprogram upprättas tydliggörs. Det införs också, och det tror jag är en mycket viktig förändring, en möjlighet för elever och föräldrar att överklaga rektorns beslut om åtgärdsprogram till Skolväsendets överklagandenämnd, till exempel om man anser att åtgärdsprogrammet är otillräckligt. I och med detta kommer alla elevers möjlighet att få det stöd de har rätt till att öka.
Den nya skollagen kommer också att innebära att elevhälsan stärks. Elevhälsan ska stödja elevernas utveckling mot målen och bland annat omfatta medicinska och psykosociala insatser. Förutom skolläkare och skolsköterska ska det finnas tillgång till psykolog, kurator och personal som kan tillgodose elevernas behov vid specialpedagogiska insatser.
Vidare kan Specialpedagogiska skolmyndigheten bistå med råd och stöd samt information om vad en funktionsnedsättning som epilepsi innebär. Till syvende och sist är det dock kommunernas och skolornas skyldighet att utreda vilka behov eleven har och organisera undervisningen så att behoven kan tillgodoses.
Jan Björklund (L):
Jag uppskattar - och det tror jag att alla gör - Börje Vestlunds engagemang i frågan, också med respekt för den kunskap som han har om sjukdomen och om de svårigheter som epilepsi medför i det här sammanhanget, för skolelever. Jag ska direkt erkänna att jag inte alls har den detaljkunskapen vare sig om sjukdomens medicinska karaktär eller om vad den exakt innebär.
Men jag har stor förståelse för att om man har epilepsi liksom en del andra sjukdomar medför det självfallet stora svårigheter också i skolarbetet. Det sätt som vi måste hantera detta på som regering och riksdag menar jag inte är att regeringen ska gå in och föreskriva exakt hur man ska hantera elever som har epilepsi.
Den kompetensen har inte jag och inte heller någon annan i regeringen. Börje Vestlund har stor kompetens, men jag skulle vilja påstå att riksdagen som helhet inte har den. Vi måste stötta oss på de duktigaste som finns. För att kunna göra detta på ett mer professionellt sätt har jag tagit initiativ till att inrätta det vi nu kallar för Specialpedagogiska skolmyndigheten.
Det är en nyinrättad myndighet som har till uppgift att samla forskning, kunskap och vetenskap om olika typer av funktionsnedsättningar och sjukdomar som påverkar skolarbetet, till exempel epilepsi. Myndighetens uppgift är att när den har samlat det här försöka dra slutsatser och sprida detta till de skolor där elever finns som har de här problemen.
I nästa steg inrättar vi en skollag som ger eleverna rätt till stöd och hjälp. Regeringen inför nu också en rätt för föräldrar och elever att till och med överklaga om de är missnöjda med den hjälp de får. Det kan hända att det finns ytterligare inslag som man borde fundera över för att stärka elevernas rätt. Men jag ser att Börje Vestlund nickar förstående när jag säger att det inte är möjligt för regeringen att ha en särskild förordning just om epilepsi.
Vi måste agera så att skolorna ska ha skyldighet att ge hjälp till elever som har svårigheter. Sedan har vi expertorgan som måste samla på sig all kunskap som finns om den typen av sjukdomar och hur man ska arbeta med detta i skolundervisningen. Jag delar naturligtvis till hundra procent Börje Vestlunds engagemang; dessa elever har rätt till exakt samma skolundervisning, kvalitet och resultat som alla andra.
Jan Björklund (L):
Jag delar naturligtvis Börje Vestlunds syn på detta. Hans fråga kokar ned till: Hur får vi ut kunskapen och informationen i skolväsendet? Det är en mycket relevant fråga. Den typen av frågor jobbar jag med dagligen i alla möjliga sammanhang. Hur ska alla som behöver ha reda på all kunskap som finns också få det? I det här fallet är det just detta som är hela syftet med den specialpedagogiska skolmyndigheten.
Vi har mängder av forskare. Jag vet inte exakt hur många forskare vi har just på epilepsi. Men vi har mängder av forskare inom alla möjliga områden som tar fram kunskap som naturligtvis är relevant i skolan och undervisningen. Men hur ska det komma lärare, rektorer och personal till kännedom? Det är precis därför vi har inrättat Specialpedagogiska myndigheten - för att samla ihop informationen, sortera ut vad som är relevant för just skolans arbete och sedan sprida den.
Det är en utmaning. Man jobbar med råd och stöd och man har regionala enheter som ger anvisningar, hjälp och så vidare till kommuner och skolor. Epilepsi är bara en i raden av många sjukdomar och funktionsnedsättningar där det behövs särskild kunskap. Jag tycker inte att vi för ett ögonblick ska underskatta utmaningen i uppdraget.
Det är just därför vi har inrättat detta organ - Specialpedagogiska skolmyndigheten. Den ska vara den kanal som Börje Vestlund efterlyser från all den kunskap mänskligheten besitter om detta till att kunskapen också ska omsättas i klassrummet för de elever det till sist handlar om. Jag tror inte att vi kommer att få den perfekta av världar i framtiden heller.
Men jag tror att vi tar ett par steg framåt med de här förändringarna i skollagen när det gäller att ge elever med den här typen av svårigheter, till exempel epilepsi, det stöd och den hjälp som de rimligen har rätt till.
Jan Björklund (L):
Jag upprepar att jag uppskattar Börje Vestlunds engagemang i frågan. Min bedömning är att stödet för de elever som har det allra svårast i skolan kommer att öka med de reformer vi nu gör. Till sist är det människor av kött och blod, inte bara de här eleverna utan också de som ska ge stöd och hjälp. Det kommer säkert att göras misstag i framtiden också.
Nu genomför vi reformer: inrättandet av Specialpedagogiska skolmyndigheten, en ny skollag som ger mer rätt till stöd för elever med svårigheter och rätt inte minst för föräldrar, som naturligtvis är väl medvetna om sina barns bekymmer i de här sammanhangen, att överklaga om de tycker att hjälpen och stödet är otillräckligt. Därmed tar vi ett antal steg framåt. Det är min bedömning. Men jag är inte naiv.
Jag inser att det kommer att finnas stora utmaningar även efter dessa reformer. Jag bedömer dock att utvecklingen är på rätt väg.
Jan Björklund (L):
Maryam Yazdanfar har frågat om jag avser att vidta några åtgärder för att stärka likvärdigheten och höja kvaliteten i fritidshemmen. Som statsråd är jag inte tillåten att kommentera enskilda fall och bör inte kommentera situationen i en viss kommun eller region. I stället redogör jag mer generellt för de insatser som regeringen gör och tänker genomföra.
Fritidshemmen erbjuder elever en meningsfull fritid, och den pedagogiska verksamheten är ett viktigt komplement till skolundervisningen. I många fall är fritidshemmet en förutsättning för att föräldrar ska kunna förena föräldraskap med arbete och studier. Som interpellanten skriver i sin interpellation har barngrupperna ökat kraftigt, och då framför allt sedan mitten av 90-talet.
Ett talande exempel är att antalet barn per årsarbetare i fritidshemmen ökade med 57 procent mellan 1997 och 2006. Det är kommunerna som har huvudansvaret för fritidshemmen, liksom för förskolan och skolan. I Sverige har man valt ett system där varken riksdag eller regering detaljstyr kommunernas prioriteringar.
Det är på det lokala planet, i kommunhus och stadsdelsnämnder, som man avgör vilka resurser som ska tilldelas olika verksamheter. Däremot kan regeringen skjuta till mer pengar till kommunsektorn, vilket också har skett. Sedan 2006 har sektorn tillförts 38 nya miljarder. I förslaget till ny skollag föreslår regeringen en rad åtgärder för att stärka likvärdigheten och kvaliteten i fritidshemmet.
Fritidshemmet ska få en delvis gemensam reglering med de skolformer som det ska komplettera, rektors ansvar ska bli tydligare och verksamhetens syfte ska förtydligas. Dessutom har huvudmannen ett ansvar för att elevgrupperna har lämplig sammansättning och storlek, och det förtydligas att eleverna också ska erbjudas en god miljö. Avslutningsvis vill jag framhålla att det är högt prioriterat för regeringen att värna välfärdens kärna, där också fritidshemmen ingår som en del av skolväsendet.
Det visar inte minst det stora resurstillskott som kommunerna har fått. Dessutom kommer de konkreta förslagen i skollagen att stärka och förbättra verksamheten i fritidshemmen.
Jan Björklund (L):
Det är något märkligt med detta. Varje gång vi diskuterar hur skolan ska styras i Sverige - fritidshemmen är en del av skolan - hävdar jag att den borde vara mer likvärdig och att den borde förstatligas. Då blir socialdemokraterna vansinniga på mig. Det ska vara kommunalt självstyre. Sedan kräver socialdemokrat efter socialdemokrat varje gång vi diskuterar ett enskilt problem i skolan att staten ska gå in och styra upp just det problemet. Till sist måste frågorna ställas: Varför ska skolan vara kommunal?
Kan inte interpellanten utveckla detta lite? Varför tycker interpellanten själv att det är kommunerna som ska bestämma? Nu är det så. Kommunerna har fått statsbidrag för år 2010 till en nivå som aldrig förr. Aldrig någonsin förr, inte ens under den tid som interpellantens parti satt i regeringen, har kommunerna fått så mycket statsbidrag som i år, 2010. Sedan väljer man att prioritera andra saker än det interpellanten tycker är viktigt.
Då kräver interpellanten att jag ska gå in och styra upp kommunerna. Jag tycker att man ska förstatliga skolan, men jag är rätt ensam bland partierna i riksdagen om att tycka det. Ni andra vill att skolan ska vara kommunal. Då måste kommunerna få göra dessa prioriteringar. Riksdagen har inte gett mig som utbildningsminister makt att gå in och styra över hur stora barngrupperna ska vara.
Jag läser naturligtvis skolmyndigheternas utvärderingar och ser att man tycker att grupperna är för stora. När jag var kommunalpolitiker jobbade jag med dessa frågor också i min kommun, men det är till sist kommunerna som måste få avgöra. Jag är bekymrad över kvaliteten på en del håll i svensk skolbarnsomsorg.
Det fungerar så att skolmyndigheterna genomför granskningar och skriver rapporter, men sedan förutsätter vi att kommunerna läser dessa rapporter, tar del av dem och rättar till saker. Det ska mycket till innan riksdagen går in och lagstiftar. Jag konstaterar att interpellantens parti inte har några förslag på förändringar i skollagen när det gäller fritis utöver det som regeringen föreslår, trots en väldigt hög svansföring här i talarstolen.
Visst: Om det är problem, som det är på sina håll, måste kommunerna rätta till dem. Men det är inte en fråga för riksdag och regering. I den kommunaliserade skolan, som interpellanten själv är för, är det kommunerna som har ansvaret för detta. Jag vill betona att det inte finns några förslag från Socialdemokraterna eller från oppositionen om att skollagen när det gäller fritidshem ska utformas på något annat sätt än i det förslag som regeringen har lagt fram.
Det finns inte ett ord i något förslag om paragrafändringar, utan i era riksdagsmotioner om skollagen har ni helt stött de förslag som vi lägger fram. Därför blir det nu en fråga för kommunerna att prioritera. Jag är enig med interpellanten om att en del kommuner borde prioritera upp fritidshemmen, men det är inte åtgärder som riksdag och regering bör styra över, med den beslutsordning som vi har i svensk skola.
Jag diskuterar gärna att staten ska ta över skolan, och då är det jag som har ansvaret som utbildningsminister. Men med den ordning som är bestämd är det kommunerna som har ansvaret.
Jan Björklund (L):
Nu hävdar interpellanten att Socialdemokraterna kommer att föreslå ytterligare 12 miljarder i statsbidrag till kommunerna nästa år. Mitt svar på det är att det får vi väl se när motionen läggs fram. Det är inte alldeles säkert att det är interpellanten själv som avgör den frågan. Ska ni göra det får ni höja skatten ordentligt för vårdbiträden och andra. Vi får väl se om ni går till val på det.
Interpellanten tog upp en fråga som också förtjänar att kommenteras, nämligen att fritidshemmen i rätt liten grad har mellanstadieelever inskrivna hos sig, alltså barn i åldern tio till tolv år. I frågan finns underförstått att detta missköts av kommunerna och att det är därför det ser ut som det gör.
Jag är inte övertygad om att det beror på misskötsel. Både som kommunalpolitiker och förälder ser jag att intresset bland både föräldrar och elever för att barnen ska vara på fritis när de kommer upp i elva- till tolvårsåldern är mycket begränsat. Det beror på ett antal saker. Själva skoldagen med undervisningstid och lektionstid är längre när barnen går i mellanstadiet.
Då blir det inte så mycket tid över för att vara på fritis. Det är det ena. Föräldrarna vill då inte betala avgiften för en mycket kort tid, och mellanstadiebarn tycker ofta att fritidshemmen är mer anpassade för de små barnen och tycker inte att de hör hemma där. Men om kommuner inte alls lever upp till sina åligganden enligt skollagen är det naturligtvis fel. Då ska kommunerna få kritik för det.
Jag tror dock att även de kommuner som är mycket aktiva och erbjuder detta finner att deltagandet i fritis hos mellanstadieelever är mycket begränsat. Det är inte kommunens fel, utan det beror på att föräldrar och elever är mindre intresserade av fritidshem när barnen kommer upp i den åldern. Jag delar interpellantens syn på att fritidshemmen är viktiga. Jag delar synen att det finns problem på sina håll.
Det har också visats i myndigheternas rapporter, men det är ändå kommunernas ansvar. Jag har inte uppfattat något förslag från interpellanten som innebär att staten skulle ta något ökat ansvar för det hela. Det är bra att vi är överens på den punkten.
Jan Björklund (L):
Maryam Yazdanfar har frågat mig på vilket sätt jag avser att agera för att skolan ska bli bättre på att hantera brott som begås av elever, mot elever och i skolan. Regeringen ser mycket allvarligt på brott som förekommer i skolan, särskilt när det sker mellan elever. Vuxna i skolan har ett ansvar att se till att skolmiljön är trygg och säker så att alla elever får möjlighet att nå målen och kan utvecklas som individer.
Brottsförebyggande rådet har på regeringens uppdrag kartlagt det grövre våldet i skolan. Av rapporten, som heter just Grövre våld i skolan, framgår att det finns ett samband mellan mobbning, våld och elevernas upplevelse av skolmiljön. För att förebygga våld är det därför viktigt att uppmärksamma arbetet mot kränkningar, att förebygga psykisk ohälsa och att arbeta med trygghetsfrämjande åtgärder på bred front.
Regeringen har genomfört flera insatser i denna riktning. I propositionen om den nya skollagen föreslår regeringen bland annat förändringar när det gäller skolans befogenheter att ta till disciplinära åtgärder för att elever ska kunna tillförsäkras en säker arbetsmiljö.
En anmälningsplikt införs också för lärare, förskollärare med flera som innebär att om de får kännedom om att ett barn eller en elev anser sig ha blivit utsatt för kränkande behandling i samband med verksamheten ska de vara skyldiga att anmäla detta till förskolechefen eller rektorn. För att stödja skolorna i arbetet med den psykosociala miljön har regeringen vidare tillsatt en delegation för jämställdhet i skolan och gett Statens skolverk i uppdrag att genomföra insatser för jämställdhet.
Regeringen har därutöver avsatt 45 miljoner kronor för att stödja skolorna i det mobbningsförebyggande arbetet samt gett Skolverket i uppdrag att främja, stärka och sprida kunskap om skolans värdegrund. Med utgångspunkt från Brottsförebyggande rådets rapport har Skolverket också utarbetat ett stödmaterial för att förebygga våld i skolan. Som framgår av denna uppräkning har regeringen gjort en mängd insatser på detta område.
Jag vill dock avsluta med att tillägga att ingen av dessa insatser räcker till om inte vuxna i skolan och det omgivande samhället visar civilkurage och sluter upp kring de elever som behöver stöd.
Jan Björklund (L):
En av de första saker som jag fick göra när jag blev skolminister 2006 var att resa till Landskrona. Där strejkade en grupp flickor i skolan. Det var en högstadieskola. De gick i skolstrejk därför att de upplevde att de inte fick lugn och ro i skolan. Det var ett grabbgäng som trakasserade dem. Jag reste ned dit och talade med de här flickorna.
Vad de efterlyste var mer vuxenauktoritet, att man skulle säga åt de här grabbarna på skarpen eller vidta åtgärder på något sätt. En av de första åtgärder som jag vidtog som utbildningsminister var att öka skolornas befogenheter att agera i den här situationen. Det handlar till exempel om att kunna splittra ett sådant här gäng och flytta grabbarna. Det handlar då inte om att flytta dem som gäng utan om att flytta dem till olika skolor för att slå sönder gänget.
Sedan måste man förmodligen hjälpa de grabbarna också, men en förutsättning är ofta att man slår sönder gänget, att man splittrar gänget, för att kunna ta tag i grabbarna. Vad sade Socialdemokraterna? Jo, detta var en mycket hård konfrontation. Den där lagen hade inte ändrats om ni hade suttit i regeringen. Jag får oerhört mycket kritik av interpellantens parti för att vi från regeringen fokuserar på att det behövs ordning och reda och trygghet och disciplin i skolan.
Ni röstar emot våra förslag. Nu sade interpellanten att alliansregeringen vill drogtesta elever. Det är väl inte regeringen som ska drogtesta? Åklagare kommer att få rätt att fatta beslut om att vid misstanke göra drogtest också på 14-åringar. Vi vet nämligen att drogerna breder ut sig, också under 15-årsgränsen. Vi vet det. Men ni röstar emot. Ni röstar emot alla åtgärder. Sedan står interpellanten här och kritiserar mig för att saker och ting händer. Det är klart att sådant här händer i skolväsendet.
Det är drygt en miljon ungdomar som går i svensk skola. Det händer saker hela tiden, saker som vi inte vill ska hända. Det vi kan göra här är att ge lärare och rektorer befogenheter att ingripa. Man kan då inte rösta emot befogenheterna och sedan stå och klandra utbildningsministern när saker händer. Ge rektorer och lärare befogenheter att ingripa! Det kommer inte att bli en problemfri värld då heller. Det kommer att uppstå problem i relationer med människor och sådant.
Men vi ger dem som är vuxna i skolan myndighet och auktoritet att agera. Det är det vi kan göra. Men där sviker ni. Ni röstar emot. Ni skäller på mig ständigt och jämt, eftersom ni tycker att jag fokuserar på trygghetsfrågorna och disciplinfrågorna i skolan. Men det är vad det handlar om. Stöd regeringens arbete i stället för att vara emot det! Då kommer vi att bädda bättre för att lärare och rektorer ska få möjlighet att ingripa när problem faktiskt uppstår. Jag håller med. Det finns en genusaspekt i ordningsproblemen i skolan.
Landskrona är inget undantag. Ofta är det tonårsgäng med grabbar som är de som stör, bråkar och trakasserar. Det är flickor som är utsatta för det. Det finns absolut en genusaspekt i detta. Inte minst därför borde interpellanten kunna ställa upp på de åtgärder som vi vidtar för att ge vuxenvärlden auktoritet att ingripa.
Jan Björklund (L):
Jag och interpellanten är överens om ett par saker. Det första är att det inte räcker med disciplinära åtgärder. Det är vi helt överens om. Men att det inte räcker med det, är det ett skäl att vara emot disciplinära åtgärder? Det är det Socialdemokraterna är. Ni är emot att lärarna ska få de befogenheter vi nu ger dem och rektorerna. Jag håller med. Det räcker inte. Det var det jag sade i min inledning. Det behövs också civilkurage. Det handlar om att utnyttja de här åtgärderna när det behövs, att ingripa, att upptäckta, att se.
Men det den lagstiftande församlingen enkelt kan göra är att ge befogenheterna. Det är ni emot. Det är svårare med civilkurage. Det går inte att lagstifta fram. Det är en debatt vi måste föra. Vet man som lärare att man har befogenheter är det lättare att ingripa. Men om man själv blir anmäld som lärare när man ingriper och man inte har några befogenheter är det fler som avstår från att ingripa.
Det är problematiken runt befogenheterna. På många håll i svensk skola har vi en stökig situation. Det är mycket skolk, mycket skadegörelse, mycket trakasserier, mycket mobbning, också av sexuell natur - det är då oftast pojkar som trakasserar flickor i tonåren. Ska vi komma till rätta med detta krävs det en lång rad insatser. Några av dem är att stärka vuxenauktoriteten i skolan. Det är lärarna som ska bestämma i skolan. Det är inte tonåringarna.
Det är lärarna som ska bestämma. Det är inte de som gapar högst som ska bestämma. Det är de vuxna i skolan som ska bestämma. Lite grann vilken makt de har avgör vi med våra beslut här i riksdagen. Det röstar ni emot. Det är där den stora skillnaden mellan de båda regeringsalternativen finns när det gäller trygghetsfrågor i skolan.