Pyry Niemi (S):
Det var insiktsfullt, tycker jag, av socialministern att tala om bemötandet på det där bra och konstruktiva sättet. Problemet är den modell vi använder oss av i dag. Det är en lång räcka av instanser som ska hantera den skadelidandes situation. Det handlar om den skadelidandes vardagssituation. Det är läkaren som skriver intyget. Det är försäkringsbolaget som godkänner sjukskrivningen.
Det är också Försäkringskassan som godkänner sjukskrivningar, och i vissa fall ska Trafikskadenämnden i någon mån och mening ge råd till försäkringsbolaget när man inte uppnått någon form av förlikning, exempelvis. Slutligen är det domstolarna som ska komma med sina överprövningar i ett läge där den skadelidande vågar eller har ekonomiska muskler att driva en process.
Varför är den här modellen så konstig? Det var en S-regering som införde den. Vi tog bort den allmänna rättshjälpen någon gång 1997 eller 1998. Jag är den första att erkänna att vi borde ha utvärderat modellen mycket tidigare och gått in på djupet och tittat utifrån den skadelidandes situation mycket noggrannare. I dag har fokus hamnat på försäkringsbolagen, som jag inte heller tror är särskilt intresserade av att ha den här typen av modell, om jag ska vara riktigt ärlig.
Jag har träffat representanter för försäkringsbolagen, och de har ganska entydigt sagt att modellen inte funkar. Det är någonting som inte stämmer, och det är alldeles för mycket processande och för mycket bråk. Den skadelidande hamnar i kläm, och det tycker många gånger även försäkringsbolagen. Som ägare till ett försäkringsbolag eller som anställd på ett försäkringsbolag skulle man försvara de pengar som försäkringsbolaget är satt att förvalta.
Slutligen hamnar den skadelidande i kläm. Det handlar om hela kedjan av instanser och bemötande. En läkare kan vara jätteduktig och klok, korrekt och kompetent. En annan kan dissa ett intyg rakt av. En tredje kan ifrågasätta det. Det gör mig väldigt förvånad att läkare sinsemellan kan ifrågasätta varandras intyg.
De måste bygga ha en likvärdig utbildning och någon form av likvärdig diagnostiseringsförmåga när det gäller titta på samma skada eller liknande skador. Allt det här gör att det är besvärligt. Det är också tufft. Men i slutändan är det den skadelidande som hamnar i kläm och i ett läge som det nästan är omöjligt att ta sig ur. Jag har läst hundratals brev under åren i riksdagen.
Det som är symtomatiskt för alla dessa brev är den återkommande frustrationen över att inte bli trodd. Jag vet att socialministern talar sig varm för bra bemötande, men att inte bli trodd är nästan det lägsta som en människa kan bemötas med. Jag säger att jag har en smärta i kroppen, men någon annan säger: Det har du inte alls.
Om jag har ont och inte kan sova, inte ligga, inte gå, inte göra saker är det klart som tusan att det svider i kroppen. Sedan handlar det om allt det andra - arbetsoförmåga, möjligheter att kanske få någon form av invaliditetsersättning och så vidare. Men det är för många personer som är inblandade. Det gör att det blir rättsosäkert.
Vi har hamnat i ett läge där jag tror att både regeringen och vi socialdemokrater måste fundera: Fungerar den här modellen fullt ut? Jag tycker inte det.
Och jag ska vara riktigt ärlig och säga att när de här människorna - som vill väl, som fram till trafikskadan har rört sig helt obehindrat, som har kunnat springa, gå, hoppa, stå och göra vad som helst men helt plötsligt från den ena dagen till den andra inte kan göra det - inte blir trodda är det något som gör att det är rättsosäkert i dagens Sverige.