Allan Widman (L):
Jag vill gärna instämma i att det råder en bred politisk enighet när det gäller den interna omställningen av Försvarsmakten, och som nu ligger under riksdagens lupp. Emellertid delar jag de farhågor som Eskil Erlandsson uttryckt om att kon kommer att dö medan gräset växer.
Vi har nu drygt ett och ett halvt år kvar av denna försvarsbeslutsperiod, och de 2 miljarder som skulle överföras från byråkrati till insatsorganisation väntar insatsorganisationen fortfarande på. Någonstans utmed vägen uppstår naturligtvis en intressant frågeställning.
Den bör i första hand riktas till vår försvarsminister. När leveranserna av nya friska pengar till insatsorganisationen inte kommer, vad kommer då att prioriteras? Är det de uppgifter som vi i försvarsbeslutet gav till Försvarsmakten om en ökad internationell förmåga eller är det budgetöverenskommelsen med stödpartierna?
Herr talman! Om resurserna inte kommer i tid är det regeringens ansvar. De har att förverkliga, genomföra och iscensätta det försvarsbeslut som riksdagen fattat. Samma sak gäller för övrigt de fördyringar som vi nu upplever inom utlandsstyrkan och som så att säga arbetar i andra ändan för att uppgiften blir allt svårare.
I början av den här mandatperioden kostade en soldat insatt i utlandsstyrkan ca 1 miljon kronor per år. Nu närmar vi oss 2 miljoner kronor för samma resurs. Följden blir naturligtvis att vi kanske bara får ut hälften av de två bataljoner samt några mindre insatser, som Sverige skulle kunna klara av enligt försvarsbeslutet 2004.
Jag är glad att det inom alliansen finns en bred enighet om att röra sig från plikt mot frivillig rekrytering. När de internationella insatserna står i fokus blir pliktsystemet alltmer irrelevant. När plikten infördes hade det sin grund i att vi behövde få ett ordentligt nationellt försvar, ett invasionsförsvar.
I dag hotas inte Sverige, åtminstone inte för tillfället och inom överskådlig tid, av militär makt. Därmed är grunden för pliktsystemet enligt Folkpartiets mening i princip borta. Det är stötande att unga män i Sverige fortfarande år 2006 vid hot om frihetsberövande tvingas genomföra militär utbildning.
Det leder till personliga tragedier för unga värnpliktiga, till en belastning på rättsväsendet och har ingen motsvarande nytta för Försvarsmakten.
Vi tror att om Försvarsmakten fick ta ett större ansvar för rekryteringen skulle de problem som för enskilda värnpliktiga består i skillnaden mellan dröm och verklighet försvinna eller i vart fall bli mindre. Jag vill också ta upp en frågeställning som ännu inte varit uppe i debatten. Det handlar om Fortifikationsverket.
De har i princip monopol på att vara hyresvärd åt Försvarsmakten och har haft det monopolet under lång tid, sedan mitten av 90-talet. Eftersom det inom varje monopol ofta blir dyrt för den som ska konsumera monopolets tjänster brukar vi, när vi tvingas konstruera monopol, kombinera detta med en självkostnadsprincip, åtminstone inom offentlig sektor.
År 2002 gjorde Riksdagens revisorer en översyn av Fortifikationsverket. Det visade sig då att Fortifikationsverket i sin kassa hade samlat ihop lite drygt 1⁄2 miljard. Pengarna låg där och väntade passivt på att någon skulle komma åt dem. Riksdagens revisorer blev upprörda över detta eftersom de ansåg att riksdagen i sitt beslut hade uttalat att självkostnadsprincipen skulle gälla.
Trots kritiken från revisorerna dröjde det inte många månader förrän överskottet på 1⁄2 miljard drogs in till statskassan. Om man går in och tittar i Fortifikationsverkets årsredovisning för 2005, alltså den som blev tillgänglig under våren, framgår det att kassan i Fortifikationsverket nu uppgår till närmare 1 miljard, det vill säga dubbelt så mycket.
Enligt regeringens regleringsbrev ska även det överskottet periodiskt sändas in till Finansdepartementet. Eftersom ministern är i kammaren i dag vill jag fråga henne vad riksdagen behöver göra för att regeringen ska följa uttalandet om tillämpning av självkostnadsprincipen. Om den situation som i dag är fortsätter innebär det att Försvarsmakten mjölkas i alla ändar.
De öppna sparbetingen kombineras med mindre synliga sparbeting. Slutligen, herr talman, har vi inom alliansen uttryckt förvåning över att inte alla delar av totalförsvarsmyndigheterna nu drabbas av konkreta besparingar.
Två myndigheter - i det ena fallet är det endast en del av en myndighet - två enheter, som inledningsvis inte alls kommer att beröras är den militära underrättelsetjänsten, Must, och Försvarets radioanstalt, FRA. I fråga om Must är det svårt att veta särskilt mycket om ekonomin.
När försvarsutskottet besökt denna enhet i Försvarsmakten och frågat hur många som arbetar där har vi inte ens fått svar på den frågan. Än mindre har vi någon god insyn i deras ekonomi. När det gäller Försvarets radioanstalt är det lite mer öppet.
Tittar man i budgetförslaget för innevarande år vad gäller FRA kan man konstatera att myndigheten alls inte drabbas av några sparbeting under beslutsperioden. Tvärtom har anslaget ökat både i fast och i löpande penningvärde, åtminstone sedan 2004.
Det är rätt anmärkningsvärt med tanke på att det nu skulle bli mer pang för pengarna. Med hänsyn till den kritiska tidsfaktorn borde enligt vår mening även dessa myndigheter, FRA och Must, redan inledningsvis tilldelats åtminstone ett mindre, generellt sparbeting, inte minst med tanke på att andra totalförsvarsmyndigheter drabbas av besparingar i storleksordningen 30-40 %.
Med detta, herr talman, vill jag yrka bifall till reservation nr 2.