Leni Björklund (S):
Under arbetet med den proposition som vi nu debatterar, Samverkan vid kris - för ett säkrare samhälle , har jag flera gånger kunnat konstatera att en viktig del av tryggheten i vårt land är att när något riktigt allvarlig inträffar gör samtliga partier i riksdagen helhjärtade försök att hitta varandra för att bidra till att lösa problemen, även om det inträffar under ett valår.
På den punkten skiljer vi oss på ett bra sätt från det vi kan se på många av de krishärdar vi av och till panorerar i arbetet, inte minst i försvarsutskottet.
När så många svenskar drabbades av flodvågskatastrofen i Sydostasien och den partipolitiska debatten efteråt stundtals blev ganska hård, ledde arbetet i Försvarsberedningen samtidigt fram till en i det närmaste total enighet om hur den nationella krishanteringsförmågan skulle utvecklas.
Det var viktigt för oss alla, och det är den enigheten som regeringen har utgått ifrån i den proposition som nu ligger på riksdagens bord. Även om dagens debatt ibland kommer tillbaka lite grann till spänningarna tror jag nog att det är en nervositet inför den kommande valrörelsen.
Jag utgår från att vi ändå ska hålla oss till själva grunden, både i beredningen och i propositionen. Det är nämligen viktigt att vi får blocköverskridande lösningar på områden som behöver präglas av stabilitet och långsiktighet, och det gäller samhällets krishantering.
Jag tycker också att det är riktigt att inhämta riksdagens principiella syn på inriktningen innan de olika delförslagen, som är viktiga, genomförs.
Lite grann i telegramtext brukar jag markera att det regeringen har föreslagit att vi ska få är bättre förmåga att hantera svåra kriser, fler varningsklockor, en mer effektiv användning av samhällets resurser och bättre kriskunskap till alla som bor i Sverige. Det känns bra att debatten hittills visat att det finns ett brett stöd för de här frågorna i riksdagen.
Precis som ett nytt säkerhetsläge har motiverat att vi har fått en ny inriktning av vårt militära försvar kräver en förändrad och breddad hotbild att Sveriges krisberedskap moderniseras. Det gamla regelverket för hur det civila samhället skulle fungera under kris hade byggts upp med kriget och invasionshotet som bas, som många har påpekat.
Utvecklingen har medfört att krishanteringens resurser stegvis har behövt riktas mot andra men väl så allvarliga hot, där samhällets funktionalitet och samhällssolidariteten utsätts för allvarliga påfrestningar.
I korthet innebär stegen att vi i mitten på 90-talet lämnade det kalla kriget bakom oss och tog ett viktigt principiellt beslut om att förmågan måste handla om mer än att kunna agera när det gäller väpnad strid. År 2002 skapade vi ett nytt planeringssystem och en ny struktur för krishanteringen.
Och i den här propositionen tar vi ett tredje steg, där fokus läggs på ett brett säkerhetsarbete med en stark internationell dimension, en följd av den värld vi nu lever i och är en del av, vilket också påverkar oss här hemma. Förmågan att hantera kriser står i den här propositionen i centrum.
En viktig del av propositionen är den säkerhetsstrategi som Försvarsberedningen tagit fram. Nyckeln i denna är att nå ett samlat synsätt, att mål, hot och medel ska ses i ett sammanhang. Vi behöver en bred uppsättning instrument för att stärka samhällets säkerhet.
Fler politikområden än tidigare måste delta i arbetet, och vi måste vidta åtgärder i hela kedjan, från orsaksförebyggande och sårbarhetsreducerande till hanterande och återuppbyggande aktiviteter här hemma och i andra delar av världen. Vi får aldrig efter det att det här beslutet har fattats glömma, och kommer aldrig att göra det heller, att krishantering är internationell.
Dagens hot är oftast gränsöverskridande. Vi måste lära oss att ge hjälp. Det har vi lång vana vid. Men vi måste också lära oss att ta emot internationellt stöd i utsatta situationer. Ibland har jag funderat på vilket som kräver mest kompetens och mest ödmjukhet, att ge hjälp eller att kunna ta emot hjälp i ett utsatt läge. Men det gäller för oss framöver.
Den breddade säkerhetssynen ska efter riksdagens beslut markeras i regeringens fortsatta arbete med att minska vår sårbarhet och höja vår krishanteringsförmåga. Vi har redan vidtagit ett par åtgärder för att förbättra vår krisberedskap.
Ett exempel är den möjlighet Statens räddningsverk nu har fått genom uppdraget av regeringen att ha en expertgrupp som kan hjälpa utsatta svenskar i andra länder och som står i ständig beredskap. Rutinerna för de besluten är tydliga och bygger på den väl etablerade process vi har när det gäller Räddningsverkets internationella biståndsinsatser.
Ett annat exempel som jag vill nämna är att mindre än ett år efter stormen Gudrun kunde riksdagen fatta beslut om flera åtgärder som skulle stärka elkonsumenternas rättigheter i samband med strömavbrott. Stormen visade att vi var för sårbara när det gällde elförsörjning. I beslutspaketet fanns även ny lagstiftning.
Att den kunde föras fram till riksdagen så snabbt var faktiskt en följd av den planering som hade följt av arbetet inom KBM:s samverkansområde för den här verksamheten. Ett direkt plusvärde av att också sårbarhetsreducera var att riksdagen snabbt kunde ta ställning till ny lagstiftning på ett viktigt område.
Målen för säkerheten handlar ytterst om att skydda värden, människor och självbestämmande, men också om samhällets funktionalitet och tilltron till en demokratisk samhällsmodell.
De förslag till mål som regeringen med utgångspunkt i Försvarsberedningens rapport formulerat för säkerheten är att värna befolkningens liv och hälsa, att värna vår förmåga att upprätthålla våra grundläggande värden, demokrati, rättssäkerhet och mänskliga fri- och rättigheter, samt att värna samhällets funktionalitet. Vi har en bra organisation för att hantera kriser på kommunal och regional nivå.
Det visar bland annat erfarenheterna från Gudrun. Men vi behöver fortsätta även där. Därför föreslås en modern lagstiftning med en förstärkt krisberedskap i kommuner och landsting som ska skapa en tydlighet som krävs för en god krishantering. Regeringen ska också se till att skapa en bra organisation för riktigt stora kriser.
Självklart har regeringen en viktig roll i detta, även om regeringen inte har det operativa ansvaret så som verksamheten är organiserad i vårt land. Vi måste också konstatera att samhällets förmåga att möta komplexa kriser på nationell nivå ska förbättras.
Jag kan försäkra att det arbete som regeringen lagt fast för att stärka Regeringskansliets och därmed också regeringens förmåga på krishanteringsområdet hela tiden går framåt. Jag tycker att vi, när vi talar om allt som var så bra förr, måste erkänna att den organisation som fanns i Regeringskansliet inte var bra. Den var för smal.
Den hade ingen uthållighet, och kriskunskapen var för koncentrerad till ett fåtal personer. Det är det som har förändrats under den period som har gått och som jag också har haft möjlighet att följa noga och emellanåt också stöta på.
Och nu har vi också haft sammansatta, komplexa övningar där både myndighetssamverkan och Regeringskansliets förmåga att fungera som en stab för de regeringsbeslut som behöver fattas har tränats och prövats. Vi är bättre rustade i dag.
Till det kommer att den efterlängtade analysenhet vi har också kommer att vara operativ från och med sommaren.
Det är också så att i tsunamins fotspår har många från myndighetssidan i intervjuer och enkäter uttryckt stor osäkerhet om sin egen roll när det gäller stora och sammansatta kriser som får ett dramatiskt förlopp och som påverkar flera samhällsområden.
Myndighetschefer har gett uttryck för osäkerhet om sin egen roll när det gäller att kunna värdera vad som har hänt, att kunna bedöma hur omfattande effekterna är och vad den egna myndigheten har för ansvar när det gäller åtgärder. Därför är det viktigt att Försvarsberedningen och regeringen har tagit fasta på det här och föreslår att vi ska peka ut en krisledande myndighet som kan ges ledningen i sådana situationer.
Det kan röra sig om situationer som kräver snabba insatser från flera aktörer, insatser som måste samordnas för att få ut bästa möjliga effekt. Därför föreslår regeringen i likhet med Försvarsberedningen att det bör inrättas en i förväg utpekad krisledande myndighet som efter beslut av regeringen ska kunna leda de operativa krishanteringsinsatserna på nationell nivå.
Myndigheten måste naturligtvis förberedas, och den ska ha en ordentlig nationell lägesbild. Då får vi en bättre samordning av operativa åtgärder. Den kan också användas för att ställa samman uppgifter om resursbehovet på lokal och regional nivå och matcha behovet med tillgängliga resurser.
Utvecklingen av den nationella krisledningsförmågan förändrar inte ansvarsprincipen, för övriga myndigheter behåller ansvaret för sina verksamheter i kris. Det är också viktigt att klara ut skillnaden mellan beredskaps- och analysenheten i Regeringskansliet och den krisledande myndigheten. Regeringen har ett behov av en lägesbild för att kunna fatta strategiska beslut.
Den krisledande myndigheten ska verka operativt och behöver en egen lägesbild för att sammanställa uppgifter om resursbehov på lokal och regional nivå. Det är helt nödvändigt att den krisledande myndigheten och beredskaps- och analysenheten i Regeringskansliet kan samverka och att rapportvägarna blir tydliga. Regeringen föreslår även att man ska lägga samman relevanta delar av Räddningsverket och Krisberedskapsmyndigheten.
Det bedöms ligga synergieffekter i att samla arbetet med krisberedskap och skydd mot olyckor vid en och samma myndighet. Regeringen förbereder nu hur dessa två processer ska drivas framöver. Mot bakgrund av vad som har sagts vill jag understryka att det handlar om två processer. Till både Allan Widman och Ola Sundell vill jag säga: Läs propositionen!
Det är den som riksdagen ska behandla och ta ställning till, och det är den som regeringen utgår från i det fortsatta arbetet. Vi ska också se till att det finns ordentliga varningsklockor. Den krisledande myndigheten får naturligtvis en egen lägesbild med operativt fokus och fungerar som varningsklocka.
Men också samtliga länsstyrelser och särskilt utpekade myndigheter ska utveckla dygnet-runt-beredskap med tjänstemän i beredskap som också har mandat att agera. Det betyder ungefär 75 tjänstemän i beredskap vid våra myndigheter, och till det kommer naturligtvis personal i beredskap inom bland annat försvarsmakt, polis, sjukvård och räddningstjänst.
Det är också en viktig kunskap i dag, när vi emellanåt tror att det handlar om en eller annan tjänsteman som ska fungera som varningsklocka. Nu ska vi ha ett robust system för det. Vi kommer också att titta på hur vi ska få en mer effektiv användning av samhällets resurser.
Blåljusmyndigheternas gemensamma radiosystem Rakel ska få en vidgad användarkrets. Det handlar också om hur vi ska kunna hitta nya smarta former för civil-militär samverkan inom ramen för det nya krisberedskapssystemet. Syftet är att säkerställa att samhällets resurser används på bästa sätt utan att för den skull minska civila myndigheters ansvar att förbereda sig för svåra situationer.
Det rör till exempel samhällets helikopterresurser, statens maritima resurser och våra samlade resurser för kemisk, biologisk och nukleär åverkan. Alla dessa tre översyner som tas upp i propositionen handlar om att titta på former för civil-militär samordning. Jag tror att vi ska kunna finna smarta lösningar som sparar pengar och ökar säkerheten för våra medborgare.
Eskil Erlandsson! Det är riktigt att vi som bor i Sverige behöver mer kunskap om hur vi ska hantera kriser. Det är en viktig del av propositionen, och jag vill understryka det, om det nu har fallit i glömska när man har läst papperen.
Vi vill att utbildningen ska påbörjas redan i skolan, men den ska också kompletteras med praktisk utbildning så att vi får ett brett säkerhetstänkande i samhället. Erfarenheterna från de senaste årens stora kriser visar att det finns ett stort intresse för frivilligt engagemang.
Vi behöver bli bättre på att ta till vara det engagemanget, inte minst de människor som kan ställa upp i frivilliga insatser. Vi är från regeringens sida fast beslutna att tillsammans med olika aktörer finna sätt att samverka som gör att de här frivilliga resurserna tas till vara. Vi vill också pröva möjligheten till en särskild utbildning av frivilliga.
En sådan bör riktas mot människors vilja att hjälpa till vid svåra kriser och skulle kunna genomföras med hjälp av frivilligorganisationer. Sammantaget ska det här medverka till att vi som medborgare är bättre rustade att möta allvarliga händelser i kris.
Till sist: Även om nu en rejäl handlingslinje läggs fast för det fortsatta arbetet med krishantering är det, som flera av er redan har sagt, viktigt att vi är ödmjuka inför våra uppgifter, att vi inser att arbetet med de här frågorna är en del i en ständigt pågående process. Regeringens förslag är viktiga steg utifrån den kunskap och de erfarenheter vi har i dag om kriser och sårbarhet.
De gör ett mycket viktigt arbete för oss alla. Jag vill också tacka för den debatt och de möjligheter vi har haft. Jag vet att det återstår ett par interpellationsdebatter, så jag utgår från att det inte är sista gången vi ses.
Men några av er kommer att lämna riksdagen, och jag vill säga att det har varit en stimulerande granskning och en utmaning från utskottets sida, precis som en minister vill ha det.