Mikael Cederbratt (M):
Jag börjar med att yrka bifall till förslaget i utskottets betänkande och avslag på samtliga motioner. Jag vill också konstatera att när människor rör sig över jorden och över gränser är det i grunden positivt. Ett utslag av det är den utredning som migrationsminister Tobias Billström har tillsatt om cirkulär migration.
Det är egentligen den stora skillnaden mellan alliansregeringen och den föregående regeringen: Vi har tillfört migrationsområdet fler möjligheter att lagligen komma till Sverige. Det finns en ganska stor majoritet i kammaren för reglerad invandring. Åtminstone har det varit så. Det finns också en stor majoritet för reglerad invandring ute i samhället, av lite olika skäl.
Ett skäl är att det naturligtvis finns en rättmätig önskan hos medborgarna att veta vad det är för människor som rör sig över gränserna och vad det är för människor som finns i landet. Ett annat skäl är att det försvårar för och hindrar oseriösa arbetsgivare att utnyttja människor, kanske till och med tvinga människor att begå brott, och allra värst, utnyttja människor sexuellt.
Reglerad invandring, som har blivit ett skällsord, står i grunden för en form av trygghet och skydd, men också för ett ansvarstagande; man prioriterar de människor som behöver skyddet mest. Då är det viktigt att utlänningslagen och den reglerade invandringen uppfattas som trovärdiga. Det var det grundläggande och bärande skälet till att man införde en ny instans- och processordning. Det garanterar rättssäkerhet.
I en rättssäker process behandlas alla lika. Det är likhet inför lagen. Men i debatten ute går oftast diskussionen om reglerad invandring, utlänningslagen, på två diametralt motsatta parallella spår: Å ena sidan är den är hård, omänsklig och inhuman. Å andra sidan är den slapp och kravlös. Jag tycker att den i grunden är tydlig, att den har tydliga kriterier.
Den är generös och human. År 2009 fick 76 000 människor skydd att stanna inom EU. 8 700 av dessa fick skydd i Sverige. Lilla Sverige stod för 11 1⁄2 procent av hela EU:s flyktingmottagande. Det förs mycket diskussioner.
Många, inte minst i denna församling, är väldigt initierade när det gäller utlänningslagen. Men i den allmänna debatten tror jag att det ibland skulle kunna vara bra med lite mer kunskap. Därför ska jag, herr talman, använda en del av mina talarminuter till att lite grann gå igenom vad utlänningslagen står för.
Utlänningslagen har sin grund i Genèvekonventionen från 1951, med en komplettering av New York-protokollet som jag tror gjordes 1967. Lagen talar om vem som är flykting och handlar om förbud mot viss avvisning och utvisning. Man ska göra det troligt att man har en välgrundad fruktan för förföljelse på grund av ras, religion, politisk åsikt och ett antal andra saker.
Man ska befinna sig utanför sitt land och inte kunna använda sitt hemlands skydd. I svensk lag finns tillägg till det här som kompletterar med förföljelse på grund av kön eller sexuell läggning - både socialt och biologiskt, alltså ett skydd mot könsstympning, våldtäkt och tvångssterilisering.
Förutom detta har vi också andra skyddsskäl, till exempel alternativa skyddsskäl om man har en välgrundad anledning att tro att man om man återvänder till sitt land kan utsättas för dödsstraff, tortyr, kroppsstraff och annan bedrövlig hantering, bestraffning.
Också civilpersoner som bedöms löpa allvarlig risk att skadas av urskillningslöst våld på grund av yttre och inre väpnad konflikt kan få möjlighet att stanna här om de saknar hemlandsskydd. Vi har även övriga skyddsbehövande. Den tydligaste skillnaden är att man på grund av en miljökatastrof är tvungen att fly. Vidare har vi ventilen för särskilt ömmande omständigheter.
En samlad bedömning ska göras av hälsotillstånd, anknytning till Sverige och situationen i hemlandet. På den sista punkten ska barns skyddsskäl inte behöva ha samma allvar och tyngd. Det andra benet i utlänningslagstiftningen är möjligheten att komma till Sverige och arbeta här.
Vi har flyttat behovsbedömningen från myndigheten till företagaren själv. Företagaren ska naturligtvis ställa upp på vettiga krav när det gäller hur man arbetar och hur löner ska följa kollektivavtal eller praxis. Från 2008 till 2009, alltså precis då den nya lagen infördes, fick vi en 35-procentig ökning av dem som invandrade för att få arbete.
Min slutsats är att vår lagstiftning är tydlig, generös och väl värd att försvara. Men sedan finns det alltid något som kan göras bättre. En annan stor sak inom migrations- och asylområdet är det faktum att vi närmar oss varandra inom EU. Det har nu hållit på ganska länge. Det började framför allt 1999 med Amsterdamfördraget.
Under de fem följande åren samlades man kring ett antal miniminormer. Sedan övertogs Amsterdamfördraget av Haagprogrammet, ett flerårigt arbetsprogram om att vi vill ha en gemensam lagstiftning på migrations- och asylområdet.
Man tillförde också den externa dimensionen: att vi ska ha en bättre kontakt och upparbetade saker med ursprungsländer och transitländer. Under den här perioden utvärderade kommissionen en hel del av tidigare fastställda miniminormer. En del av dem hamnar väl snart på riksdagens bord.
År 2008 fastställdes återvändandedirektivet som alla medlemsstater ställde sig bakom. Där det tydligt meddelats om utvisning eller avvisning har medlemsstaten en skyldighet att se till att den verkställs. Sedan vi gått över från EU-avtalet till Lissabonfördraget är huvudregeln majoritetsbeslut.
Sedan andra halvåret 2009, då Sverige hade ordförandeskapet och då vår migrationsminister Tobias Billström var kapten, rorsman, har ett nytt program, Stockholmsprogrammet, utarbetats. En väldigt tydlig skillnad är att man där ställer individen i centrum - en stor skillnad jämfört med Haagprogrammet som arbetades fram i skuggan av den 11 september.
Där var det väldigt mycket fokus på kontroll och på att försvåra för terrorister att komma in i Europa. Fokus har nu rejält flyttats. Nu ska mänskliga rättigheter, medborgarens rättigheter, skyddas och utvecklas inte minst inom asyl- och migrationsområdet. Därför blir jag lite förvånad när jag gång på gång, senast i EU-nämnden, hör hur man framför allt från Socialdemokraterna väldigt hårt kritiserar Stockholmsprogrammet.
Jag hörde inte ett ljud om den kritiken när Socialdemokraterna var i regeringsställning och faktiskt ställde sig bakom Dublinprogrammet som definitivt hade en sådan profil. Herr talman! Vi i utskottet har inte bara suttit på läktaren och tittat, utan vi har också uttalat oss lite grann under resans gång. Vid ett antal tillfällen har vi yttrat oss.
När grönboken kom på området ställde vi oss positiva till en ökad harmonisering. När vi yttrade oss över Lissabonfördraget sade vi att det ska utgå från en reglerad invandring. Vi ska tillvarata migrationens möjligheter och effekter. Rätten att söka asyl ska vara absolut. Det ska vara rättssäkra system och fler möjligheter till legal invandring. Det ska finnas en solidaritet mellan medlemsstaterna samt en rättvisa för tredjelandsmedborgare.
Utskottets bedömning av en harmonisering är att vi därmed kan öka kapaciteten för att ge flyktingar skydd. Vi kan stärka rättssäkerheten i hela EU. Vi kan förbättra mottagandet i hela EU.
Vi kan öka kapaciteten för flyktingar som har absolut svårast att komma hit - kvotflyktingar, människor som har varken pengar, kontakter eller möjligheter att ta sig till Sverige. När den nya instans- och processordningen infördes beslutade man att efter ett par år utvärdera den. Den utvärderingen kom för drygt ett halvår sedan.
Där konstateras det att det har blivit mer öppet och mer rättssäkert. Man poängterar att det är viktigt att tyngdpunkten i processen ligger på första instans, Migrationsverket. Under år 2009 kom till Sverige ungefär 24 000 asylsökande. Det var en minskning av dem som kom från Irak och en ökning av dem som kom från Somalia.
Migrationsverket fattade beslut i 27 000 ärenden - ungefär hälften inom loppet av sex månader, den tid som regeringen anger i regleringsbrevet. 34 procent av drygt 1 600 ensamkommande barn fick beslut inom tre månader - inom den av regeringen stipulerade tiden.
Snittiden för ensamkommande barn var 3,7 månader. På Migrationsverket gör man mycket för att höja kvaliteten men också för att få ned de långa handläggningstiderna. Ett projekt gäller kortare väntan. Det har blivit en väldig diskussion om det är mindre rättssäkert eller inte.
Jag tycker att man ska titta på hur det har varit, hur det sett ut, och på varför man ville införa detta projekt. En mätning 2008 visade att snittiden för att få offentligt biträde var sex månader från det att man ansökt. Oftast brukar biträdet få två månader på sig.
Lite slarvigt kan man säga att för den som i december 2008 kom till Sverige och sökte asyl hände ingenting på åtta månader. Självklart säger då vän av ordning: Vad kan vi göra för att förbättra här? Migrationsverkets idé är att i ett tidigt skede i utredningen sätta in högsta kompetensen för att snabbt kunna urskilja dem som kan få ett jobb och på så sätt kunna lägga mer kraft och få en bättre kvalitet på de ärenden som behöver utredas mer.
Man bedriver också förbättringsarbete för hbt-personer, homo-, bi- och transsexuella, för barns och kvinnors särskilda asylskäl och också för att mycket tydligt förbättra landinformationen. Slutligen, herr talman, har vi fått några trevande försök från oppositionen att verka enig.
Det är väldigt spännande för oss i Alliansen att få se hur den enigheten ser ut, och därför tänkte jag på ett tidigt stadium ställa några frågor. Annars kan det bli en diskussion om att man gör det i sista replikskiftet, och då brukar man få kritik - välmotiverad sådan - från talmannen. Nu pratar jag inte om smådetaljer i det här utan om bärande, stora områden. Det första är det jag började med. Vi har en utlänningslag.
Vi har en reglerad invandring där det ska vara skillnad på ja och nej. Det är viktigt att det finns en trovärdighet. När vi tittar på motionsflödet från framför allt Vänstern och Miljöpartiet ser vi att det finns ett antal motioner om amnesti. Då blir min fråga till socialdemokratin: Är ni beredda att äventyra trovärdigheten i den reglerade invandringen och gå med Vänstern och Miljöpartiet?
Hur ser er gemensamma politik ut? Den andra frågan gäller åtgärder som har gjort det lättare att komma till Sverige och arbeta. Vänstern och socialdemokratin tycker att detta med myndigheter är toppen. Miljöpartiet agerade mycket klokt här i december 2008 och tyckte att behovet ska fastställas av företagare.
Har ni en gemensam politik på detta område, och hur ser den i så fall ut? Det här är avgörande. Först och främst har människor som drömmer om att skapa sig bättre liv nu fått möjlighet att göra det. Vi har i Sverige också ett behov av fler händer, och inte bara människor som är högutbildade och specialutbildade, som många andra medlemsstater vill ha. Vi behöver händer.
Säger man nej till detta och återgår till det myndighetsbaserade kommer de att få en radikal svårighet att komma in. Hur löser ni detta? Det tredje avgörande området är att vi går mot en harmonisering inom EU. Miljöpartiet backar in i det samarbetet, om jag får säga så. Socialdemokraterna har i alla fall tidigare gått med ansiktet före in.
Vänsterpartiet vill att vi ska gå ur EU - för dem är det optimala antagligen att skrota hela EU. Vi i Alliansen säger så här från svensk horisont: Vi ville gå in i EU för att vi tror att det höjer kapaciteten på möjligheterna att ta emot flyktingar. Det är ett verktyg för att öka rättssäkerheten där vi tycker att den kanske borde bli bättre. Det är en möjlighet att kanske förbättra mottagandevillkoren på Malta.
Hur ser er politik ut på det området?