Beatrice Ask (M):
Tiden räcker nog inte till i ett inlägg för allt om barns rättigheter. Först och främst: Beskrivningen av barns upplevelser i den händelse som är bakgrund till interpellationen är såvitt jag vet medieuppgifter. Jag har inte alla fakta. Det behövs en ordentlig utredning för att ta reda på vad som faktiskt har hänt; det är oerhört centralt. Sedan får man pröva om det hela var proportionerligt och så vidare.
Den beskrivning Maria Ferm gör och som har funnits i medierna är naturligtvis alldeles förfärlig och traumatisk för ett barn om man klipper loss den ur sin situation.
Samtidigt måste vi tänka tanken att om det nu är så att vi har en misstanke om ett terroristbrott eller något annat allvarligt brott som riskerar livet på många människor kanske en polispatrull kanske inte kan sätta sig utanför och vänta exempelvis till dess att den man misstänker kommer ut. Vi har den avvägning som alltid är polisens uppgift och oerhört svår att göra.
Det är inte heller så att det aldrig inträffar att barn används av kriminella i olika syften. Detta är en svår avvägning. Inom svensk polis arbetar man mycket medvetet med barnperspektivet och med att försöka utveckla metodik och kunskap och även medvetande om barns situation för att så långt som möjligt göra detta rätt.
Det är också skälet till att vi exempelvis har särskilda centrum för unga brottsoffer. Barn eller unga som har blivit utsatta för brott eller varit med om en traumatisk händelse behöver få stöd och hjälp att hantera detta för att de, precis som Maria Ferm påpekar, inte själva ska få en negativ inställning till rättsväsendet eller - vad värre är - försöker ta lagen i egna händer, vilket inte är helt ovanligt.
Detta är någonting som polisen arbetar med hela tiden, och jag tycker att det är oerhört viktigt. Om vi håller oss till det interpellationen handlar om kan jag inte annat än se att det är en mycket svår bedömning som har varit nödvändig att göra huruvida polisen gjorde rätt eller fel och huruvida man höll sig till den proportionalitet som åläggs polisen att ta hänsyn till när den gör ingripanden.
Detta utreds nu, och det görs på ett bra sätt. Det är lätt att säga att det vore mycket bättre om det fanns en fristående myndighet. Men två utredare har konstaterat att det förmodligen inte är på det sättet. Man har inte haft invändningar mot de utredningar som har gjorts. Man har inte heller föreslagit något bestämt annat, utan man har pekat på att det hela sker med stor kvalitet.
Vad regeringen har valt att göra är att ytterligare frigöra verksamheten och sätta den under en annan ledning med tillsyn av Rikspolisstyrelsens styrelse för att också utanpåverket - om jag uttrycker det så - ska tydliggöra att detta är en egen verksamhet. Även om vi skulle ha en egen myndighet för detta kommer vi att behöva använda poliser för utredningsverksamheten.
Det är de som har den kunskap som krävs för att göra polisutredningar, och sådana behöver rättsväsendet för att sköta sitt arbete. Jag tycker inte att det är så enkelt att man bara kan säga att en annan organisation skulle lösa det hela. Jag tycker också att det finns anledning att säga att vi har goda erfarenheter av att polisen har utvecklat sitt arbete.
Om vi kommer ihåg allt det som hände under toppmötet i Göteborg 2001 och tänker på hur lugnt och fridfullt vårt ordförandeskap i EU nu, med många stora möten, ändå kunde genomföras visar det nog ändå att polisen har utvecklat sin förmåga att arbeta på ett mer modernt och professionellt sätt. Detta arbete ska fortsätta.