Leif Pagrotsky (S):
Jag är ny i det här jobbet, och jag har med intresse försökt att studera hur verkligheten förhåller sig när det gäller de frågor som Ulf Nilsson har ställt till mig. De är ju grundläggande för en utbildnings- och forskningsminister.
Jag har också läst många inlägg i tidningarna om nedskärningarna på universiteten och om hur svårt livet är för många i Utbildnings-Sverige. Jag inser naturligtvis att budgetläget där är besvärligt som på många andra håll.
Men under den tid som den här debatten har rasat har anslagen till den högre utbildningen ökat med inte mindre än 81⁄2 miljarder under de senaste sju åren.
Såvitt jag kan finna är det rätt unikt under den här perioden med en så kraftig extra satsning, ett så kraftigt tillskott, med en så stor ambitionshöjning och expansion som det har varit i den här sektorn av det svenska samhället.
När Ulf Nilsson beskrev den här perioden kunde jag höra lite svårförståeliga tekniska omskrivningar av typen prislappar, indexomräkning, löneindex och produktivitet i den privata sektorn. Det grundläggande är att universitet och högskolor har byggts ut.
Vi har under den socialdemokratiska regeringens tid anvisat mer och mer pengar, pengar som är fullt finansierade och inte lånade i utländska banker. Det är jag stolt över att kunna säga. Jag har tittat på det som Ulf Nilsson kallar prislappen, som har minskat under perioden. Prislappen, alltså kostnaderna per student, är dubbelt så hög i Sverige som i Frankrike.
Den är 50 % högre i Sverige än vad den är i till exempel Tyskland eller Finland, som är ett ofta använt exempel i den svenska utbildnings- och forskningspolitiska debatten. Prislappen är alltså bland de allra högsta i hela världen. Om jag minns rätt är det bara USA och Schweiz som har högre kostnader per student än vad man har i Sverige.
Om Ulf Nilsson säger att prislappen nu har minskat så länge att det nästan inte är någonting kvar har den i alla fall fört oss till en absolut toppnivå internationellt när det gäller hur mycket vi satsar på varje student i direkt utbildningskostnad. Det bär mig lite emot att diskutera de besvärliga indexfrågorna. Men jag vill ändå göra en liten utvikning.
Jag har varit minister under en mycket kort tid och har under den tiden fått ett par interpellationer. De har nu börjat strömma in, de interpellationer som den borgerliga alliansen gick ut i tidningarna och pratade om. Man sade att man skulle ställa den nye ministern mot väggen och att det skulle skjutas interpellationer från alla tänkbara håll. På en vecka har jag svarat på tre interpellationer och haft tre interpellationsdebatter med olika folkpartister. De har gällt frågan om pris- och löneomräkningen.
Först var det en folkpartist som var emot denna pris- och löneomräkning och ville hellre ha bort den och ersätta den med något annat. Sedan var det en som var emot att det på ett annat område inte fanns någon pris- och löneomräkning. Det gällde de fria teatergrupperna och kulturarbetarna, och han krävde en pris- och löneomräkning. I dag är det en folkpartist som är missnöjd med pris- och löneomräkningen. Han vill inte ha den, därför att den är fel.
Jag kan berätta att detta är en modell som infördes av er partikamrat Anne Wibble. Den skräddarsyddes för det här ändamålet och har funnits sedan dess. Såvitt jag vet har ingen folkpartist motionerat om att denna modell ska tas bort. Jag skulle vilja be om ett besked från Ulf Nilsson: Är det en bra metod som ska behållas eller är det en dålig metod som ska tas bort?
I så fall: Övertyga det egna partiet om det, väck en motion så får vi behandla frågan!