KBLab/rixvox huggingface dataset:
Désirée Pethrus (KD):
Jag visste att statsrådet skulle säga precis det här, men det här är ett falsarium och en skenmanöver. Vi drog ned med 5 procent, och det skulle ske med naturliga avgångar. Kristdemokraterna har inte föreslagit att lägga ned lokalkontoren. Det sa generaldirektören redan 2015 att han skulle göra. Vi har inte sagt att man ska sluta köpa tjänster av privata aktörer. Det har generaldirektören beslutat. Regeringen behöver därför ta ansvar. Ge oss nu ett svar: Vad gör ni åt detta?
Désirée Pethrus (KD):
Jag har en fråga till EU-ministern. Jag har många gånger tagit upp den sociala pelare som finns i EU och som egentligen var avsedd för eurozonen men som statsministern valde att skriva under och gå in i. Den var frivillig. Nu ser vi konsekvenserna. Vi kommer att få minimilöner. Vi kommer också att få problem att hålla nere EU-budgeten. Det står i den sociala pelaren att EU-fonderna ska finansiera olika reformer i den sociala pelaren.
Hur ska EU-ministern se till att vi inte riskerar att öka vår EU-budget? Vi från Kristdemokraterna har varit tydliga med att det inte får bli mer än 1 procent av bni. Jag skulle också vilja höra om EU-ministern möjligtvis skulle kunna ordna någon typ av opt-out, som Storbritannien och Danmark har på olika områden, framför allt när det gäller arbetsmarknaden. Vi har fått löften om att vi inte ska behöva delta i olika program på arbetsmarknadsområdet.
Hur ser EU-ministern att vi ska kunna hålla oss utanför minimilöner?
Désirée Pethrus (KD):
Jag har en fråga till biståndsminister Peter Eriksson. Jag tror att många anser att vi politiker ska göra allt för att förhindra skatteflykt och att det är särskilt viktigt när det drabbar fattiga människor.
EU tog därför fram ett förslag om så kallad land-för-land-rapportering för multinationella företag, för att de öppet ska redovisa sina vinster och hur mycket skatt de betalar i de länder de är verksamma i. Tyvärr blockerade nyligen Sverige tillsammans med Cypern, Luxemburg och Malta det förslaget i konkurrensrådet. Enligt både kommissionen och det finska ordförandeskapet är det här en redovisningsfråga och inte en skattefråga. Det handlar alltså inte om att ta ut skatter utan om att redovisa dem. Och sådan rapportering finns redan för banksektorn.
Varför ska det då inte finnas för multinationella företag, som här föreslås? Miljöpartiet lovade i valrörelsen att vara för land-för-land-rapportering. Varför håller ni inte era löften till de allra fattigaste?
Désirée Pethrus (KD):
Låt oss gå över till ett helt annat ämne. Jag har en fråga till biståndsministern. Enligt regeringen är religions- och övertygelsefriheten prioriterad inom utrikespolitiken. Men vad händer konkret? Det går inte att verka i utvecklingsländer utan kompetens om religionens roll och hur man kan använda religiösa ledare för att få till stånd ett förändringsarbete. I dag saknar Sida verktyg att analysera och hantera religionsfrihetsfrågor i utvecklingssamarbetet.
Likaså har UD ingen kontinuerlig kompetensutveckling. Nyligen träffade jag Svenska missionsrådet som sa att de gärna vill vara med och bidra i arbetet och utbilda både UD och Sida. Det finns säkert också andra organisationer som kan göra detta. Hur ser biståndsministern på att lyfta upp religionsfrågorna i biståndsarbetet? Hur vill han säkerställa att UD och Sida har den kompetens som behövs?
Désirée Pethrus (KD):
Jovisst, men Sida har ju inte några verktyg, som jag har förstått det. Jag hör inte att man i den så kallade demokratioffensiven lyfter upp behovet av att adressera religiösa ledare. Vi vet att över 70 procent av världens befolkning bor i länder där det i samhället finns olika begränsningar för religions- och övertygelsefrihet. Detta skapar spänningar, våld, konflikter, förföljelse och så vidare. Detta är sådant som vi arbetar för att försöka motverka.
Hur ska detta fortsätta, från er sida sett?
Désirée Pethrus (KD):
Jag har en fråga till arbetsmarknadsministern, som är ansvarig för arbetsmiljöfrågor. Regeringen har en nollvision för dödsfall i arbetet, och den står vi också bakom. Nyligen hörde vi att en sjuksköterska förmodligen avlidit till följd av att hon vårdat covid-19-patienter. Det kommer nu in ett stort antal anmälningar till Arbetsmiljöverket om skador och tillbud relaterade till corona, som ju är en allvarlig smitta. Många kommer förmodligen inte ens att få det klassat som arbetsskada.
Personal ute i kommunala verksamheter sitter nu och klipper och klistrar ihop skyddsmaterial, eftersom Socialstyrelsen har prioriterat vården men inte dem i första linjen. Mina frågor till statsrådet är: Vad gör statsrådet konkret för att personalen ute i kommunerna nu ska få en säker arbetsmiljö? Och varför har Socialstyrelsen inte prioriterat kommunerna när det gäller skyddsmaterial?
Désirée Pethrus (KD):
För närvarande larmar LRF, Lantbrukarnas Riksförbund, om att svenska skördar kan komma att gå till spillo på grund av brist på arbetskraft. Därmed riskerar också odlare att gå i konkurs. Cirka 8 000 säsongsarbetare kommer varje år från utlandet, varav ca 5 000 till trädgårdsnäringen. De plockar grönsaker på friland och i växthus på bär- och fruktodlingar.
I Sverige är problemet, precis som i många andra europeiska länder, stängda gränser som gör att den arbetskraft som har vana vid arbetet inte kan komma odlarna till hjälp. Flera länder agerar för att lösa det här. Det gör dock inte Sveriges regering. Samtidigt har vi över 120 000 personer som har skrivit in sig som arbetslösa på Arbetsförmedlingen. Många svenskar undrar nu hur det kan komma sig att frågan om arbetskraft till svenska odlingar ändå inte är löst.
Anser statsministern att arbetslösa ska få tacka nej till dessa jobb?
Désirée Pethrus (KD):
Tack, statsrådet, för att du deltar i debatten i dag! Det är viktigt att statsråden är med i våra debatter för att lyssna in hur debatten går och även tar upp vad regeringen gör. Jag vill återkomma till frågan om våld mot kvinnor, något jag tror engagerar oss båda. Tyvärr talar siffror sitt tydliga språk.
Det går inte så bra. Det går inte åt rätt håll, trots de åtgärder som statsrådet tar upp här. Vad mer kan göras? Varför får detta inget genomslag? Handlar det om attityder och värderingar eller är det straffen? Vad tror statsrådet? Vi tror till exempel att alldeles för få döms för brott som dessa.
När det gäller framför allt våldtäkter orkar många kvinnor inte anmäla eftersom de vet att de kanske ändå inte får upprättelse i en domstol. Väldigt få anmälningar går till åtal. Kan statsrådet säga något om detta? Jag fick inte svar från Socialdemokraternas jämställdhetspolitiska talesperson på frågan om NCK i Uppsala.
Jag frågade varför man inte har återgått till ett grundanslag till dem enligt tidigare budget. Statsrådet kan kanske svara på det. Jag har även en fråga som gäller kvinno- och tjejjourerna. När vi har gett mer resurser till dem har kommunerna i sin tur dragit in resurser. Vad kan man göra för att kommunerna inte ska dra in pengar när staten ökar sina bidrag till kvinno- och tjejjourerna?
Vi stod ju bakom förslaget att ge mer medel till dem. Kan statsrådet kanske svara på detta?
Désirée Pethrus (KD):
Jag får ofta svaret att NCK är jättebra och viktigt, men jag förstår inte varför de inte kan få tillbaka det grundanslag som de hade innan. Varför behövde det bli sämre för dem när Jämställdhetsmyndigheten skulle ha pengar? Slutligen vill jag gå in på hedersvåld. Det är en fråga som engagerar, tror jag, både statsrådet och mig.
Jag har länge tjatat om ett förslag som kallas forced marriage unit. Finns det inte en poäng med att polisen i samarbete med Utrikesdepartementet skulle kunna göra ett mer aktivt arbete för att förebygga att unga flickor förs till utlandet för tvångs- och barnäktenskap?
Man skulle i så fall behöva en särskild lagstiftning så att man kan se till att föräldrarna återför sina barn hem till Sverige. Hur ser statsrådet på detta?
Désirée Pethrus (KD):
Tack för svaret, utrikesministern! Jag är övertygad om att vi är överens om att doktor Mukweges arbete, liv och personskydd är viktigt, men jag är ändå inte riktigt nöjd.
Jag hade två frågor; den ena gällde personskyddet av doktor Mukwege, och den andra handlade om FN-rapporten och hur vi ska få de åtgärder som föreslås i den att verkligen komma på plats. I slutet av augusti varnade FN:s människorättskommissarie Michelle Bachelet för att doktor Mukwege, som mottog Nobels fredspris 2018, kunde sväva i livsfara.
Detta var efter att han och hans familj tagit emot flera dödshot via telefon och sociala medier. Alla kanske inte känner till Mukweges arbete, men han är chefskirurg och gynekolog på det numera världsberömda Panzisjukhuset i Bukavu i östra DR Kongo. Sjukhuset har specialiserat sig på att operera och ta hand om kvinnor som varit utsatta för sexuella övergrepp.
Han har också varit öppen med att kritisera våldet mot kvinnor och även andra brott mot mänskliga rättigheter i Demokratiska republiken Kongo. Vi vet att mineralhanteringen i denna del av Kongo ger upphov till olika milisgrupper som skyddar verksamheten och smugglar produkter vidare.
Bland dessa milismän finns många unga män som med vapen i hand utför våld inte bara mot andra män utan även mot kvinnor, då i form av fruktansvärda våldtäkter. Detta har doktor Mukwege vittnat om. Han har alltså talat ut om detta, och han har även lyft fram den FN-rapport som släpptes 2010.
Den handlar om de övergrepp som begicks i landet under perioden 1998-2003, under de speciella förhållanden som rådde då - övergrepp som för övrigt tyvärr fortsätter. Men ingenting har egentligen hänt med den här rapporten.
Sveriges regering har suttit i FN:s säkerhetsråd, och jag funderar lite grann på vad utrikesministern egentligen har gjort för att i säkerhetsrådet - eller på annat sätt - påverka så att den internationella tribunalen ska öppnas och komma igång.
Där skulle man nämligen på ett vettigt sätt kunna adressera straffriheten och alla de kränkningar av mänskliga rättigheter som har skett. Det har varit hotfullt, och doktor Mukweges personskydd försvann ett tag. Nu har det återupptagits via Monusco, som är en fredsbevarande trupp i östra Kongo.
Det som var fokus för min fråga var dock hur det långsiktiga skyddet av doktor Mukwege gå till. Kan utrikesministern säga någonting om det? Jag har som sagt också frågat om utrikesministern kommer att verka för att rekommendationerna från 2010 års FN-rapport om övergreppen i Kongo aktualiseras.
Regeringen har ju gjort stor sak av att vara en feministisk regering, och dessutom har man i sin utrikespolitik lanserat någonting man kallar en demokratioffensiv. Det vore därför värdefullt om utrikesministern kunde säga hur den demokratioffensiv som utrikesministern driver kommer att påverka kvinnornas situation i Kongo och om den kommer att bidra till att FN-rapporten faktiskt tas på allvar.
Désirée Pethrus (KD):
Tack, utrikesministern, för svaret! Jag tror att vi är överens om vikten av att det faktiskt blir en förändring. Precis som utrikesministern säger har denna konflikt pågått i decennier, och utrikesministern säger själv att våldet har eskalerat. Vi ser inga förbättringar. Vi ser heller inga förbättringar i situationen för utsatta kvinnor.
Jag läste någonstans att det är flera miljoner människor som har dött av umbäranden eller av konflikten i denna del. Frågan är då vad man gör för att få ett stopp på denna situation.
Regeringen har själv inte varit särskilt aktiv när det gäller frågan om skatteflykt, till exempel, i den del som handlar om mineralhanteringen, där vi vet att väldigt många stora multinationella företag är involverade. Tyvärr har regeringen sagt nej till EU-kommissionens förlag om att stoppa skatteflykt. Jag ifrågasätter verkligen att regeringen inte kan agera mer aktivt.
Detta är också någonting som doktor Mukwege driver - man måste göra någonting åt mineralhanteringen, för det är en av orsakerna till hela denna konflikt. Jag läste en forskningsrapport från 2011 från American Public Health Association där man säger att 48 kvinnor i timmen våldtas i Demokratiska republiken Kongo.
Världssamfundet har misslyckats totalt med att skydda de civila offren i denna konflikt. Som utrikesministern säger är det över 50 000 som har vårdats på Panzisjukhuset. Problemet är att många förskjuts från sina familjer och inte har någon möjlighet till en utkomst efter det. Han jobbar på sjukhuset med en holistisk syn.
Han hjälper dem att få ett arbete och har en väldigt bra verksamhet, också med olika utbildningar för jurister och läkare. Han har fått väldigt många olika priser, till exempel Sacharovpriset av EU-parlamentet. Han har fått priser och hyllats av FN och EU, och han har fått Nobels fredspris. Ändå får han fortsätta att kämpa för att få resurser till sitt sjukhus.
Jag har stått här förut med en tidigare utrikesminister och sagt att det måste bli en mer permanent situation för finansieringen av sjukhuset. Jag tror att det han framför allt vill just nu är att se till att hans familj och han själv är säkra och att hela Panzisjukhusets verksamhet är säkrad. Det är också oerhört viktigt att denna FN-rapport faktiskt implementeras.
Det har gått så många decennier nu utan att någonting egentligen har blivit bättre. Om våldet eskalerar, vad är det då som saknas? Ja, det är att man vågar se på mineralhanteringen och på alla de rebellgrupper och de andra länder - de kringliggande länderna - som agerar.
Sverige ger till exempel fortfarande bistånd till Rwanda trots att vi vet att den regimen är inne och tar mineraler från Kongo. Man tar pengar från de människor som skulle kunna leva i ett av världens rikaste länder på grund av alla landets mineraler.
Samtidigt vet vi att det i dag är ett av världens fattigaste och farligaste länder att leva i. Jag tycker att utrikesministern måste kunna säga mer om vad hon gör i dag för att se till att det blir en konkret förändring.
Désirée Pethrus (KD):
Jag förstår att utrikesministern ser många av problemen. Hon lyfter fram masskidnappningar och massakrer, och det är naturligtvis en situation som är fruktansvärd för de människor som lever i den här regionen. Samtidigt kan jag inte låta bli att känna att det mer är symtomlindring i en av de insatser som görs.
Man försöker lindra symtomen, men man har egentligen aldrig gått till botten med sjukdomen och försökt hitta anledningen till att hela den här regionen är riktigt illa ute. Om vi inte kommer åt straffriheten och vågar gå på ledare som är ansvariga har vi inte kommit någonstans.
Jag har inte hört utrikesministern säga någonting om att vi ska agera för att faktiskt ställa till ansvar de ledare som finns i DR Kongo men också de som finns i dess närhet. Jag tror, som sagt var, att utrikesministern gärna vill göra någonting.
Men det känns inte som att den feministiska politiken har fått genomslag när utrikesministern fortfarande talar om masskidnappningar och massakrer och våldet mot kvinnor som fortsätter. Det känns inte som att en demokratioffensiv är på gång, att det är någonting som regeringen driver, för demokratin har inte vunnit i östra Kongo och inte i hela DRK. Därför tror jag att vi måste fortsätta att driva på i den här frågan.
Och jag hoppas att utrikesministern kommer att agera mer kraftfullt på internationell nivå för att man verkligen ska komma åt grunden till den här konflikten och att människor utsätts på det sätt som de gör i dag.
Désirée Pethrus (KD):
Jag tackar för svaret. Jag hoppas verkligen att vi jobbar för samma sak. Denis Mukwege har uttalat kritik mot DR Kongos ledning. Nu säger FN att man egentligen vill att Kongo ska ta över personskyddet. Men då krävs det verkligen att vi vet vem det är som ska utföra det här skyddet. Det krävs också att man utbildar den personalen. Det har Monusco sagt att man kan göra.
Jag skulle verkligen vilja vädja till ministern att se till att det ändå finns ett skydd långsiktigt via FN och inte bara via DR Kongo.
Désirée Pethrus (KD):
Min fråga går till statsrådet Eva Nordmark, med ansvar för arbetsmiljöfrågor. Jag tänker mer på det förebyggande för att man inte ska bli sjukskriven. Sveriges Television rapporterade häromdagen att 7 000 coronarelaterade arbetsskador har anmälts till Försäkringskassan hittills i år. Det är personer som har smittats i sin yrkesutövning. Personal inom vård och omsorg står för över 80 procent av anmälningarna, och det är övervägande kvinnor, nämligen 83 procent.
Det är sjuksköterskor och specialistsjuksköterskor som utgör den största andelen smittade inom vården. Detta måste vi nu ta på stort allvar. Vi måste se till att människor i dessa yrkesgrupper inte lämnar arbetsmarknaden och inte lämnar sina arbeten och går till något annat. Min fråga är: Vad gör statsrådet för att minska riskerna för att smittas på jobbet, och väger regeringen in arbetsmiljöaspekter i sina coronastrategier?
Lotta Hedström (MP):
Jag tackar för det så här långt. Jag förstår att regeringen har ett starkt behov av att få människor att vilja återvända. Frågan är om det kanske är lyckligare att ha ett värdigt kvarstannande och om lyckade återvändanden alltid är så lyckade när man väl har kommit tillbaka. Det är naturligtvis det som ligger i botten för alltihop. Hur sker bedömningarna från början? Är det riktiga beslut som ska exekveras?
Det står i ministerns svar att det ska ske en översyn av rutiner och riktlinjer för överlämning av ärenden till polisen för verkställighet. Så någonting är uppenbarligen på gång. Jag skulle vilja höra mer om vilka riktlinjer som präglar det här arbetet och om det är lika med den instans- och processöversyn som ska vara klar till nästa sommar.
Det är här som jag vill gå in väldigt mycket eftersom det de facto handlade om poliser, fem man, som gick in till en ensam, värnlös kvinnlig analfabet och dunkade hennes huvud i golvet. Sådant får inte förekomma i vårt land, menar jag och väldigt många med mig, eftersom vi i alla skrifter i alla sammanhang bekänner oss till en värdig, humanitär och generös flyktingpolitik.
Då får inte svensk polis tillåtas att spoliera den med ett sådant uppenbart inhumant beteende som skadar denna människas trygghet och förtroende för det land där hon med all rätt har sökt asyl - sökt skydd. Ministern har inte svarat på min fjärde och min sjätte fråga.
Den näst sista handlar om hur möjligheterna till hälso- och sjukvård ska förbättras. Svaret innehöll en beskrivning av nuläget. Nuläget är sådant att det är svårt för läkare och landstingspersonal att tolka vad som menas med vård som inte kan anstå. De tycker att det är svårt att bedöma.
Här finns ett stort fält där mer kan göras med utgångspunkt i konventioner om mänskliga rättigheter som till exempel regeringen har berömt sig av i skrivelsen om mänskliga rättigheter som vi har behandlat i riksdagen. Det finns alltså ett stort utrymme att göra mer. Det var det jag ville höra ministern utgjuta sig mer om.
Lotta Hedström (MP):
Jag har tagit del av, bland annat i den artikel som ministern skrev i Dagens Nyheter i början av december, att det finns en medvetenhet om att "få ordning i asylsystemet" och att "var och en som riskerar förföljelse ska ges en fristad". Någonstans förstår jag att det pågår ett arbete. Jag är dock fortfarande inte nöjd med svaren.
Jag skulle vilja höra ministern deklarera att det kommer att vidtas fler och tydligare åtgärder för att styra upp landstingens åtaganden att säkra psykisk och fysisk hälsa. Det är fortfarande en beskrivning av nuläget. Det som bekänns av regeringen i olika sammanhang är non-reformant -principen. Den är naturligtvis grunden för allt.
Det ska vara rätt från början. Processen ska inte utgå från att inte bevilja uppehållstillstånd. Här finns någonting som jag upplever att ministern slirar på. Återvändandet ska inte vara det givna svaret från början utan det ska vara en förutsättningslös prövning av rättigheten att stanna och en humanitär behandling under tiden i alla led.
Det här är vad kritiken från mig, från mitt parti och andra partier och många alltfler medvetna svenskar handlar om. Systemet fungerar inte. I skrivelsen om migrations- och asylpolitik - vars motionstid gick ut i går - påtalas också att Lagrådet vill ha konkretiseringar för vad tillståndsgivning av humanitära skäl ska innebära.
Det är där jag vill att ministern avslutningsvis ger lite mer riktlinjer. Vad skulle en sådan konkretisering för tillståndsgivning av humanitära skäl kunna innebära?
Lotta Hedström (MP):
Jo, det kan jag visst ge; det är inte alls problematiskt. Det som jag är bekymrad över är att det i det konstitutionsförslag som gudskelov ligger på hyllan och vilar sig dessutom fanns en avdelning 3 med nya mänskliga rättigheter. Jag tycker att det är väldigt bra att folk arbetar och studerar och tänker efter och jobbar med vad mänskliga rättigheter står för.
Men att ha en ny, en tredje, stadga som ska gälla på europeisk botten skulle bara devalvera och förvirra, så den delen av konstitutionen - fastän det låter så bra och vackert - var jag verkligen emot.
Lotta Hedström (MP):
Problemet är att ni inte har läst på, inte kan och inte förstår vad FN självt säger och vad som helt enkelt lärs ut när man går på kurser i mänskliga rättigheter. De här konventionerna, som alla är derivat av deklarationen om de mänskliga rättigheterna, är inte prioriterade inbördes. De är inte graderade. De är inte rangordnade utan är likställda. De är lika viktiga, Cecilia! Ni försöker ändra på den ordning som FN har slagit fast.
Efter väldigt många års diskussioner gäller sedan säkert - tror jag - tio år tillbaka att de sex stora MR-konventionerna med konventionen om de politiska och medborgerliga rättigheterna och konventionen om de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna är likställda. Jag menar bara att ni har fel. Ni har inte förstått.
Ni försöker ta om en diskussion som var aktuell på kommunismens tid. Ni försöker blåsa liv i en brasa som för länge sedan är släckt. Vi har rätt både till mat och till politiska rättigheter - punkt!
Lotta Hedström (MP):
Jag tycker att du har en märklig debattstil. Finns det någonting i mitt eller i till exempel Kenneth Kvists anförande som säger att vi godkänner vad som händer i Minsk? Jag tycker att det där är ett ovärdigt debattgrepp. Ni påstår att man kan gradera de mänskliga rättigheterna. Vi, FN och Röda Korset till exempel säger att man inte kan göra det - punkt slut! Detta har Sverige förstått. Det syns i vår grundlag - fine ! Sluta med att driva ett case som redan är dött!
Lotta Hedström (MP):
Jag vill tacka dig, Birgitta! Det är fantastiskt att du, som trots allt är en så erfaren politiker, efterlyser alternativen. Har du inte varit med i en enda energidebatt så här långt? Under folkomröstningskampanjen 1980 lärde jag mig av en centerpartist på den tiden. Birgitta Hambraeus var min stora idol. Hon sade: Man behöver inte förstå alla tekniska detaljer, men har man förstått att kärnkraften är onödig, farlig och dyr så räcker det. Så är det fortfarande.
Kärnkraft är en fossil källa. Behåller man den så behåller man ett högenergiförbrukarsamhälle som i sig kommer att kräva fortsatt uttag av kol, olja och torv, de som inte räcker. Och satsningen, Birgitta, på alternativen, måste du ha förstått är ju stoppad. Vi har ju inte alls med kraft och flit sett till att bygga ut alternativen. Det har man gjort i Danmark, och det har man gjort i Tyskland.
De har till exempel på vindkraftsidan en mycket större expansion och en mycket större lönsamhet på en teknik som vi har, som är finslipad, som är tillgänglig och som först nu, de absolut senaste åren, 2004 och 2005, kommer i Sverige i stället för 1981. Energimyndigheten har inte gjort sitt jobb. Vattenfall har inte gjort sitt jobb. Regeringen, s-märkt, har inte gjort sitt jobb. Den borgerliga regeringen gjorde definitivt inte sitt jobb. Industrin gjorde inte sitt jobb.
Det är inte miljörörelsen eller de som har insett behovet av hållbar energi som har stoppat alternativen, Birgitta. Hållbar energi betyder förnybar energi. De som finns kommer igen, men den allra viktigaste åtgärden - det får du inte glömma till nästa debatt, för då är du bortgjord, Birgitta - är den icke använda negawatten. Det är den viktigaste åtgärden.
50 % av den energi vi förbrukar i Sverige i dag går att effektivisera bort genom bättre metoder och genom de befintliga energisystem vi har i dag som kan bli effektivare.