KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Jag vill tacka Krister Örnfjäder för en väldigt viktig interpellation med tanke på att det län som Krister Örnfjäder företräder liksom det län jag företräder, Östergötland, har haft stora intressen i Tjustbanans utveckling.
Jag vill också tacka ministern för ett väldigt klokt svar där man sätter infrastruktursatsningar i belysning och där man tittar på hela kostnadsbilden och också långsiktiga behov och funderar över: Hur är statens ansvar i förhållande till det regionala ansvaret?
Det som däremot är lite tråkigt i Krister Örnfjäders beskrivning är att det nämns att det gått så långt att man från landstinget i Östergötland inte under rådande omständigheter avser att fullfölja planerade inköp av nya tåg. Det beslutet har huvudsakligen Krister Örnfjäders partikamrater varit ansvariga för.
Man har lyckats splittra majoriteten i landstinget så att man fått detta majoritetsbeslut, och det tycker vi är väldigt olyckligt. Det gäller inte minst i kommunen Linköping, som jag kommer ifrån, och även för kamraterna i Åtvidaberg och ned till Västervik. Det är också så att kommunalrådet i Västervik föreslagit många olika alternativ.
Man skulle kunna hyra tåg, leasa och så vidare för att inte göra alltför stora investeringar under tiden som man gör den långsiktiga planeringen för hur Tjustbanan ska byggas upp. Jag vill påstå att det finns lite krokodiltårar i det Krister Örnfjäder beskriver med tanke på att det är en massiv socialdemokratisk majoritet som har sett till att det inte har blivit någon tågsatsning på befintliga banstrukturer.
Det är ett väldigt dåligt tecken gentemot staten för de investeringar som staten eventuellt ska göra att man lägger ned tågförbindelserna och förordar bussförbindelser i stället för att visa på en offensiv satsning för det tåg som finns. Genom att upphandla skulle man kanske också stimulera till att staten och Banverket kan göra en annan långsiktig bedömning av behovet. Jag är rädd för att en järnväg som en gång lagts ned alltid kommer att vara nedlagd.
Där delar jag oron med Krister Örnfjäder men i övrigt inte beskrivningen av det politiska förloppet.
Finn Bengtsson (M):
Jag vill återigen säga att jag håller med Krister Örnfjäder i sak. Då talar vi naturligtvis utifrån vårt regionalpolitiska perspektiv. Jag tycker att Margareta Cederfelt har en poäng - vi måste också fundera över den långsiktiga lösningen. Där tycker jag att statsrådets svar har varit tydligt: Det finns en långsiktig öppning.
Men det viktiga i svaret från statsrådet, som jag upplever det, är när det konstateras att regeringen är angelägen om att det regionala utvecklingsarbete som bedrivs i länet tas till vara samt att man förutsätter att det är en sammanhållen process med regional delaktighet.
Jag sitter också i landstinget i Östergötland, och när det gällde att utrusta banan med nya tåg, vilket var en nödvändighet, valde Socialdemokraterna först att lägga ned sina röster, men sedan när de såg en liten splittring i den fempartikoalition som styr landstinget valde man att helt enkelt knäcka förslaget. Numera har man inte visat den regionala delaktigheten. Det här har ett väldigt dåligt signalvärde.
Här kunde vi verkligen förenats som regionala företrädare för att gemensamt påverka regeringen och kanske få en mer gynnsam bedömning i infrastrukturpropositionen. Kommunalrådet Hjalmarsson har också föreslagit en rad olika lösningar, innovativ partikamrat som han är.
Men det har inte heller varit möjligt att utveckla ett konstruktivt förslag att lägga tillbaka till regeringen eftersom man har valt att montera ned tågen till förmån för bussar. Jag tycker att det är väldigt tråkigt.
Det vittnar om att Krister Örnfjäders lokala kamrater i partiet, framför allt i landstinget, har velat göra en partitaktisk manöver i tron att man skulle knäcka den nya majoriteten. Jag tycker att det är pinsamt med tanke på hur viktigt det hade varit för regionen att vi hade förenats i ett kraftfullt yrkande gentemot regeringen och den kommande infrastrukturpropositionen.
Finn Bengtsson (M):
Jag vill komplettera Anneli Särnblads framställan till socialministern med att säga att man också ska lyssna till alla dem som jag nämnde från min livserfarenhet som har varit kritiska till dålig kvalitativ verksamhet, när det gäller både personal och patienter inom offentligt driven verksamhet.
Det är inte tu tal om att man i svaret från socialministern kan läsa just att balansen mellan det offentliga och andra entreprenörer och driftsformer inte är i fokus för socialministerns huvudsakliga intresse, utan det är just kvaliteten, effektiviteten och säkerheten för patienten. Patienten är i centrum, kort sagt. Så åter till interpellanten, som plötsligt gör ett väldigt lustigt lappkast.
Nu undrar man: Är det verkligen patienten som är i centrum? Nej, det som är i centrum i det senaste inlägget från interpellanten är att det är den svenska regeringen som äger produktionsmedlen. Det här är klassisk socialistisk retorik, som jag inte alltid tycker att Socialdemokraterna hemfaller till men som här blir väldigt tydlig.
Det spelar alltså ingen roll om någon annan producent än de som svenska staten äger producerar bättre kvalitativ vård, mer effektiv vård och mer tillgänglig vård, utan det är fortfarande ägandet som står i centrum. Man har alltså inte, enligt interpellanten, huvudfokus på patientens nytta av det hela. Om vi flyttar detta utanför sjukvården kan vi säga så här: Varför inte säga att vi ska ha bara svenska bilar, bara svenska radio- och tv-apparater och så vidare? Då är vi tillbaka till detta.
Eller också kan man säga att allting som är offentligägt ska vara svenskt, inte för att det nödvändigtvis gynnar kunden, i det här fallet patienten, utan för att det viktiga är att se till ägandet. Min fråga till interpellanten blir avslutningsvis: Är det viktigare vem som äger det som produceras, eller är det patientens nytta som står i centrum för det som är den politik som Socialdemokraterna vill driva?
Finn Bengtsson (M):
Det här är, som sagt var, en viktig debatt. Jag måste säga, återigen, att justitieministerns svar ger ett lite större perspektiv på patientsäkerhetsarbetet, som jag är säker på är mycket väl förankrat inom Socialdepartementet. Att strikt knyta en grundlagsskyddad yttrandefrihet till patientsäkerhetsarbetet och förneka andra inslag blir fel, som jag nämnde i mitt anförande.
Det är riktigt att Ylva Johansson lever i en Stockholmsvärld där det finns ett stort mått - med all respekt för detta även om det varit med socialdemokratiskt styre - av alternativ till offentligdriven vård. Men i resten av landet och inte minst i det län som jag representerar, Östergötland, har vi under tolv års konsekvent socialdemokratiskt styre med vänsterkartell haft en extremt liten tillgång till annan vård än den offentligt drivna.
Jag kan själv vittna om att det finns många tillfällen där just yttrandefriheten och meddelarfriheten inte fungerar i praktiken. Här har man gjort utnämningar av tjänster men inte på meritgrund, och man har ifrågasatt drastiska strukturomvandlingar av en monopolistisk sjukvårdsstruktur som faktiskt äventyrat patientsäkerheten. Det är ofta inte politikernas ansvar att se precis vad frågeställningen gäller.
Precis som har sagts i debatten är patientsäkerhetsarbetet något som ses nere på golvet av dem som arbetar i stort och i smått och som ska föras vidare.
Men har man en monopolistisk struktur eller en oligopolstruktur har man som anställd inte den praktiska friheten att uttala vad man vill mot politiker och högre tjänstemän som ju längre de sitter på samma mandat och styr över hela vårdens utförande ofta blir desto mindre lyhörda för de problem som uppstår på golvet. Som anställd har man i praktiken ingen möjlighet att säga vad man vill.
Man ska sitta still i båten när politiker och högre tjänstemän styr. Detta gagnar inte patientsäkerheten.
Finn Bengtsson (M):
Det här är en intressant debatt. Vi har diskuterat införandet av ett kommunalt vårdnadsbidrag. Det är viktigt att lyfta fram att vi dessutom från alliansen ger detta som en möjlighet till kommunerna. Det är alltså ingen tvingande lagstiftning. Hushållstjänster, barnomsorgspeng och jämställdhetsbonus har diskuterats - det senaste som exempel på ett sätt att försöka locka fram ytterligare jämställdhet mellan kvinnor och män. Det ska inte tvingas fram.
Jag tror att det är en dödfödd väg att gå eftersom behoven är så olika. Det har vi ju också diskuterat hittills. Eftersom jag har så kort talartid kvar stannar jag vid hushållstjänsterna. Eva-Lena Jansson antydde i sitt sista inlägg att det handlar om offentliganställda kvinnor medan rotavdraget, som tydligen är så förtjänstfullt och som Socialdemokraterna kunde låsa sig till, handlar om att inte huvudsakligen jobba med offentliganställda. Men då har man missat också den poängen med de hushållsnära tjänsterna!
Detta skapar nya företag. Det ger plötsligt möjlighet för kvinnor som traditionellt har jobbat i offentlig anställning att pröva de egna vingarna i servicetjänster. I serviceyrken över huvud taget - inom sjukvården och så vidare - finns det som vi diskuterade tidigare i interpellationsdebatten massvis med kvinnor i förhållande till hur många män det finns. Även där är det viktigt att se möjligheten att öppna för att den här typen av verksamhet inte bara måste drivas i offentlig regi utan också i privat regi.
Då blir kvinnorna starkare på arbetsmarknaden. Även här finns det ett inslag av jämställdhet som har gått Socialdemokraterna spårlöst förbi eftersom de inte ens har kunnat tänka den tanken. Allra sist tog man upp detta med att några väljer att köpa svart. Det är intressant, för att döma av den debatt som har förts har det uppenbarligen blivit så under den tid som Socialdemokraterna har skapat systemet.
Jag vill påtala att i samma system har många människor uppenbarligen tvingats utföra dessa tjänster svart. När står ni upp för att låta de människorna slippa svartarbete och i stället få ett vitt arbete?
Finn Bengtsson (M):
Det var intressant att få reda på hur jag på mina två minuter ska bemöta 15-20 minuter. Det visar å andra sidan att det verkligen är viktigt att föra upp den här debatten till ett ideologiskt plan. Det finns en frustration hos oppositionen, som sammanblandar forskningens villkor med arbetsmarknadens och arbetslivets villkor. I en förutfattad mening säger man sig tolka in vilka synpunkter jag har på arbetslivsforskning.
Låt mig då för sakens skull, fru talman, säga att jag har forskat aktivt i 30 år, och jag vet inte vilket track record , vilken erfarenhet, mina motdebattörer har. Men jag måste säga att jag värnar all typ av forskning. När vi däremot talar om särintressen, att det finns ett särintresse i arbetslivsforskningen, undrar jag: Finns det inte också ett särintresse för till exempel miljö- och klimatforskning?
Det är intressant att den nuvarande oppositionen när man hade majoriteten kunde enas om att förbjuda forskning på kärnkraftens område - så mycket för de villkor som styr forskningen. Man har tyvärr en agenda som sätter de politiska ideologiska målen över forskningens behov av att analysera detta förutsättningslöst och fritt.
Det är också ganska typiskt att man i den här debatten, när man har ställt interpellationer som handlar om forskningens villkor på ett viktigt samhällsområde, ägnar mycket tid åt att frustreras över att forskningsministern kommer hit och bemöter kritiken. Jag tycker att man borde vara tacksam för att motta just forskningsministerns syn på detta, knutet till arbetsmarknadsministerns övriga uppdrag.
Det är just det som det handlar om, nämligen att värna forskningens oberoende för att kunna analysera ett viktigt samhällsproblem. Här kan det möjligtvis falla ut till nackdel för den ideologi man själv företräder, och det kanske är därför man är så väldigt rädd att närma sig det på forskningens villkor och väljer att närma sig det med ideologiska förtecken.
Finn Bengtsson (M):
Jag vill instämma med föregående talare och samtidigt hälsa henne välkommen hit eftersom det är hennes jungfrudebatt här i kammaren. Interpellanten beskyller alliansregeringen för att skapa ökade klyftor. Det är en intressant socialdemokratisk retorik som nu kommer tillbaka till utgångsproblemet för oppositionen, nämligen att om fler får arbete blir det helt naturligt färre som är utan arbete och beroende av bidragsförsörjning.
Då kan man naturligtvis på något konstigt sätt konstatera det som en ökad klyfta, eftersom fler så att säga mår väl och färre mår sämre. Interpellanten undrar varför man gör detta för att fler ska arbeta. Jo - när fler arbetar betalar fler skatt. Det innebär alltså att man får en större skattebas och kan sänka skatten för de enskilda.
Med den genialiska lösningen som alliansregeringen har fört fram, alltså med en låg- och medelinkomsttagarprofil, får man med all rimlighet fler människor som går ur utanförskapet utan att man för den sakens skull ökar klyftorna. Vi får då rimligen mer resurser att fördela till de allt färre som, hur tråkigt det än är för oss, finns kvar i socialbidragsberoende. Vad är alternativet som Hillevi Larsson från Socialdemokraterna har? Naturligtvis det klassiska: Höj skatten!
Så är vi inne i den negativa spiralen att fler slås ut från arbetsmarknaden, och så får vi fler i denna fattigdom trots allt. Detta speglar nämligen, herr talman, en skild syn på det vi kallar klyftor. En traditionellt välkänd socialdemokratisk företrädare och statsman sade en gång i tiden: Det är förvånansvärt hur väl folk fördrar fattigdom om väl tillräckligt många är med och delar på den.
Finn Bengtsson (M):
Denna diskussion har visat att det här handlar om information, men här finns också, som jag har lyft fram i mitt tidigare inlägg, risken för desinformation i ett slags överambition att informera. Det är intressant att läsa interpellantens fråga. Hon lyfter fram hur läkemedelsbolagen sedan de har fått godkännande av HPV-vaccinet aktivt har marknadsfört sina vacciner gentemot allmänheten. Men i nästa mening skriver interpellanten: "Samtidigt har myndigheterna enbart passivt informerat om vaccinet på sina hemsidor.
Detta är inte godtagbart." Jo, det är precis det som är godtagbart. Jag har ju som läkare fått motta bland annat den här informationen från ett överentusiastiskt läkemedelsbolag. Jag måste säga att den inte har mycket av reflexion över de punkter jag lyfte fram i mitt tidigare anförande, nämligen baksidorna med att för tidigt överföra medicinska kunskaper till praktisk handling. Det finns alltså risker med detta. Tillbaka till informationsfrågan! Vad är det vi ska informera om?
Informationen blir så pass komplex att man behöver en bra medicinsk eller biologisk bakgrund för att förstå resonemanget, för att inte skrämma upp medborgarna men samtidigt ge dem en rättvisande information. Visst ska man ha ett samlat ansvar för den här informationen när tiden är mogen. Det tycker jag framgår väldigt tydligt av ministerns och därmed regeringens svar. Det är det vi ska välkomna.
Vi ska inte försöka få den här debatten att handla om något slags passivitet bara för att regeringen i motsats till interpellanten funderar över hur informationen på rätt sätt ska vägas av mot en så bred publik som möjligt. Det är egentligen det som är till regeringens fördel här, tycker jag. Det är på grund av att man anser att det finns olika mottaglighet hos befolkningen som man väntar i det längsta med att komma med det mest konkreta beskedet.
Att göra detta i förtid, i oträngt mål och på ett förenklat sätt kommer att innebära att de svagaste får den sämsta informationen och kanske begår de största misstagen. Tyvärr är det återigen så att Socialdemokraterna knyter an till en dålig attityd, att få de sämst ställda värst utsatta.
Finn Bengtsson (M):
Jo, det går nog att läsa innantill i svaret från socialministern. Jag misstror inte alls att man kan läsa och reflektera. Men man ser kanske inte problemlösningen bakom orden och kan identifiera problemet. Precis i dagarna har det kommit en rapport från Europa som heter Euro Health Consumer Index . Där tittar man på ett antal olika variabler för sjukvården.
När det gäller tillgängligheten är Sverige sämst av 29 länder. Det handlar inte bara om EU utan om hela Europa. Sverige ligger allra sämst till.
De fyra tyngsta faktorerna som vi kan ta ut gäller tillgång till distriktsläkare samma dag, där vi får allra sämsta betyg, datoriserad skiktröntgen inom sju dagar, där vi får allra sämsta betyg, större elektiv icke-akut kirurgi inom tre månader, där vi får allra sämsta betyg, och möjlighet att träffa en specialist, i detta fall måste det vara en neurolog, eller epileptolog, som det heter när det är specialinriktat på epilepsi, där vi får allra sämsta betyg.
På vilket sätt tror Börje Vestlund att någon riktlinje i hela världen kan förbättra den bristen på tillgänglighet till dem som faktiskt kan läsa riktlinjerna och dessutom väga in sin egen bedömning?
Saknas det människor som kan ge ett innehåll i det unika vårdmötet mellan patient och vårdgivare, och patient och anhörig, som i många fall måste blandas in i diskussionen och lugnas, där få riktlinjer kan hjälpa till i det betydelsefulla mötet individer emellan, då tror jag inte att man har sett problemet, och då kan man ropa på hur många riktlinjer som helst och känna att den ena sjukdomsgruppen är mer utsatt än den andra. Det hjälper tyvärr inte.
Det finns ett strukturellt problem i fråga om bristande tillgänglighet till vården som är orsakat av en andefattig socialdemokratisk syn på det som gör sjukvården så bra. Att den är bra men inte tillgänglig hjälper inte, och då hjälper inte heller riktlinjer.
Finn Bengtsson (M):
LiseLotte Olsson kan slå vad om att det här är en kvinnofälla, men inte har man gjort några konsekvensanalyser under hela den tid man haft möjlighet att titta på detta. Barnbehoven måste väl rimligen också komma in i en konsekvensanalys. Man måste tänka efter, och förhoppningsvis kommer propositionen att ge en lite djupare analys.
Hur tar barnen stryk, de som just har behoven, där föräldrarna bedömer att de vill satsa mer tid hemma på dem snarare än det ur något slags jämställdhetsperspektiv dogmatiska uttvingandet som jag menar egentligen är ganska perverterat? Barnens och föräldrarnas behov finns inte i detta därför att man har ett slags fundamentalistisk hållning till något allmänt överordnat.
Låt oss nu säga att den här reformen, som ministern precis har förklarat kommer att bygga på frivillighetens grund, får en ytterligare kommunal förankring när det gäller att fatta ett sådant här beslut, att det kommer att vara ett antal kommuner som också väljer att på frivillighetens grund inrätta detta och rimligen ett antal föräldrar som väljer att utnyttja detta, för de har just avdömt barnens behov ur sitt föräldraperspektiv.
Vad säger då LiseLotte Olsson, påhejad av sina partikamrater och Socialdemokraterna, till de föräldrar som har valt detta? Hon säger i stället: JämO vill inte att ni ska ha det. De fackliga organisationerna vill inte att ni ska få det. Arbetsgivarverket tycker inte att ni har rätt att bestämma själva. Statskontoret, som är ytterligare en remissinstans, har från teoretiska modeller föreställt sig att detta inte kommer att fungera.
Vad svarar ni de föräldrar som ändå kommer att välja att utnyttja detta? Tror ni inte att de känner att detta är ett övergrepp på deras integritet när den här reformen ändå på ett demokratiskt sätt har föreslagits före allmänna val? Folk har tagit ställning för att den här reformen är rimlig. I stället säger ni att de som möjligtvis kommer att välja det här alternativet inte har gjort som remissinstanserna har velat.
Finn Bengtsson (M):
Vårdval Stockholm har nu verkat i tio veckor, Mikael Damberg, och det är ju klart att det är det som har lett fram till denna väldiga brist på vårdresurser - inte det att Mikael Dambergs parti har styrt det här landet i tolv år och att det har varit socialdemokratisk majoritet i landstinget fyra år före detta. Nej, det är naturligtvis de här tio veckorna som har lett fram till det läge som vi nu ska förändra! Men låt oss då säga att vi vill förändra, och låt oss se vårdvalet verka fullt ut och även se vad regeringen kan bidra med på nationell nivå för att stärka det här.
Då måste man tänka nytt. Nu har jag en och en halv minut på mig. Låt mig då ställa motfrågorna. Hur tänker sig Mikael Damberg att avknoppningen ska gå till? Ni talar ju så vitt och brett i de fina middagstalen om att ni socialdemokrater verkligen är för en mångfald, att ni är för alternativa utförare och så vidare. Men hur ska ni åstadkomma detta när ni ser hot, problem och behov av skydd för även en enstaka individ i ett stort sammanhang där vi måste åstadkomma en förändring för att föra oss närmare en miljö som ser ut som resten av världen?
Sverige är ju ganska unikt när det gäller att ha en finansiär - jag betonar: Där är vi överens - som samtidigt nästan, om vi undantar storstadsregionerna, bedriver sjukvården som ett monopol. Det är inte rimligt. Jag kan inte så mycket om företagsekonomi, men så mycket begriper jag att kopplingen mellan att vara finansiär med skattepengar och att samtidigt vara nästan den enda enskilda utföraren inte är en bra koppling.
Ytterst leder detta till att väldigt många nu inte har någon möjlighet att välja någon annan arbetsgivare än det offentliga. Då är det egentligen så att man är satt i ett väldigt svårt läge när det gäller att avgöra vilka alternativ man vill ha. Det har visat sig att rätt många som får möjligheten att prova på någon annan arbetsgivare än det offentliga uppskattar denna möjlighet.
Låt mig till sist inskärpa att varje enskild människa i detta land som har ett vårdyrke fortsatt under alliansregeringen kommer att ha gott om val att välja mellan vid sidan av en offentlig arbetsgivare. Vi vill bara ha lite fler möjliga arbetsgivare. Det tror jag gagnar framför allt kvinnorna i dag.
Finn Bengtsson (M):
Ja, det är inte lätt att på två minuter ställa Nikos Papadopoulos till svars för en massa idéer som hans eget parti inte har kunnat kläcka på tolv år och än mindre visa handling inför, så det ska vi kanske inte anklaga interpellanten för. Däremot blir jag lite upprörd när jag hör Nikos Papadopoulos säga att det han har hört är att folk inte bryr sig om något fritt val. Jag vistas i sjukvården dagligen sedan över 30 år, och jag måste påstå att det som är ett problem med sjukvården är den dåliga tillgängligheten.
Vi har lösningar för den dåliga tillgängligheten som bygger bland annat på fritt val-reformer och en annan typ av vårdvalssystem som öppnar för alla medborgare i det här landet. Det största problemet är alltså den dåliga tillgängligheten. Den drabbar på ett sätt alla medborgare, men jag tror, Nikos Papadopoulos, att den drabbar de svagaste värst. Därför tror jag att vi har lösningen på många av de problemen, och därför ska man inte förkasta betydelsen av att flytta över makten till patienterna.
Visst, det finns de som säger i affekt: Jag vill inte välja! Jag vill ha en läkare! Men när de sedan inte får möta läkaren på kanske tre månader, eller det tar sex månader innan de till nöds får behandling för att den dåliga vårdgaranti vi inte lever upp till ska följas upp, då börjar det bli annat ljud i skällan. Då säger man: Jag vill gärna välja vart jag ska gå, för nu behöver jag vård. Till sist vill jag beröra den etniska diskrimineringen sett ur ombudsmannasynpunkt. Allt är inte rena byråkratiska processer.
Jag menar att en diskrimineringsombudsman har en viktig uppgift, men om diskrimineringsombudsmannen ser på en skillnad mellan etniska grupper som inte baserar sig på dagens medicinska landvinningar kan man fatta helt fel beslut. Det är väldigt viktigt att de etniska minoriteterna möts utifrån det sjukdomspanorama och den kunskapsbild vi har, också givet att vi har lite olika förutsättningar genetiskt. Där hjälper det inte att ropa på diskriminering när man inte har analyserat var problemet ligger.
Jag vidhåller att statsrådets och regeringens förslag att göra en noggrann kartläggning av de nationella minoriteternas hälsosituation är vägen att gå.