Fredrik Schulte (M):
Missmatchning handlar precis som föregående talare har varit inne på om att det finns arbetslösa och det finns en massa företag som söker människor att anställa, men de kan inte hitta varandra eller så väljer företagen av olika skäl att inte anställa de människor som finns till hands. Det här är, inte alltid men ofta, något av ett lyxproblem, det vill säga ett problem som uppstår när man har en situation med god konjunktur och låg arbetslöshet.
Ju färre arbetslösa det finns desto bättre går det för ekonomin, desto fler människor vill företagen anställa, men desto färre finns det tillgängliga att anställa. Detta har också blivit ett tilltagande problem under senare år i takt med att ekonomin har blivit alltmer specialiserad: Våra företag kräver mycket av sina anställda.
Jag tror att den missmatchning som Jasenko Omanovic tar upp är ett problem, och det kommer i allt större utsträckning att bli ett problem för alla ekonomier som det går så bra för som den svenska. Men jag tycker samtidigt att Socialdemokraterna i dagsläget överdriver bildsättningen. Det finns ett antal olika mått för att studera missmatchningen.
Vi har till exempel Beveridgekurvan som mäter sambandet mellan andelen arbetslösa och antalet lediga platser som andel av antalet personer i arbetskraften. Det där lät väldigt komplicerat, men det är i varje fall ett av de mått som används för att titta på missmatchningen. Den kurvan pekar i fel riktning, men samtidigt kan man konstatera att bristtalen på arbetsmarknaden inte ligger på anmärkningsvärt höga nivåer.
Enligt Konjunkturinstitutets barometerundersökning har andelen företag som redovisar att man har brist på arbetskraft visserligen ökat, men bristtalen ligger som sagt fortfarande på historiskt rimliga nivåer. Det här är en naturlig konsekvens av den utveckling vi har sett under senare år med en allvarlig finanskris.
Vi såg exakt samma situation efter 90-talskrisen som vi ser nu; det är alltså en ganska normal situation givet var vi befinner oss. Jag tycker alltså att Socialdemokraterna drar alldeles för stora växlar på detta, men man ska vara vaksam, för i takt med att arbetslösheten sjunker kommer missmatchningen att bli ett större problem.
Det som framför allt är märkligt är dock på vilket sätt och med vilka politiska verktyg Socialdemokraterna vill hantera problemet. Jasenko Omanovic pratade om strukturella flaskhalsar i matchningen. Jag kan berätta om den absolut mest allvarliga strukturella flaskhalsen i matchningen: Det är utanförskapet. Det är att människor under väldigt lång tid har befunnit sig i utanförskap och bidragsberoende. Detta gör att de kommer långt från arbetsmarknaden.
Arbetsgivarna är rädda för att anställa dem. Vad är då Socialdemokraternas lösning på detta problem? Jo, att höja bidragen! På vilket sätt löser vi matchningen genom att ge högre bidrag till människor så att fler fastnar i bidragsberoende och utanförskap och därmed kommer längre bort från arbetsmarknaden? Den andra lösningen som Socialdemokraterna förordar är att ta bort RUT och ROT och dubbla skatten på ungdomars arbete.
Ungdomar är den grupp som i genomsnitt befinner sig längst bort från arbetsmarknaden. Vi har en hög ungdomsarbetslöshet. I det läget är det vansinnigt att dubbla skatten på alla ungdomar som arbetar. Det är precis den politiken som man inte ska använda sig av.
För det tredje säger Socialdemokraterna nej till många av de reformer som vi genomför av det svenska skolväsendet och som handlar om att stärka kompetensen hos unga människor. Om det är någonting som är missmatchat i dagens svenska politiska debatt är det alltså Socialdemokraternas politik. Där tycker jag att Jasenko Omanovic och Patrik Björck faktiskt är svaret skyldiga att berätta hur det går ihop.