KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Cederbratt (M):
Min fråga är väldigt svår, förstår jag. Man kan inte säkerställa att inga bedöms fel. Jag för väl snarare ett resonemang om att man i alla fall ska göra det lite bättre än vad det är i dagsläget. Det är viktigt att poängtera att det här inte är någon diskussion om vem som ska få stanna utifrån skyddsskäl, för det får man oberoende av om man är vuxen eller barn. Men vi har en stigande kostnad för Migrationsverket.
Man har svårt att tillgodose den typ av boende som lagen säger att ensamkommande barn ska ha. Jag nämnde siffrorna förut: 624 åldersbedömningar och 219 svar. Svaren drar ut på tiden, och handläggningstiderna blir längre. Vi talar om kostnader. För varje vuxen som ändå blir bedömd som barn tar man resurser från barnen.
Därför tror jag att det är viktigt att ändå titta på åldersbestämningen, som är en av flera faktorer. Man ska veta att ändringsfrekvensen under 2014 var 46 procent på de svar som man fick. Nu är det på det sättet att det har mycket med sjukvården och läkarna att göra. Som gammal sjukvårdspolitiker vet jag att det enda sättet att hantera det är genom dialog. Det finns få avtal.
Det finns bara avtal med två landsting: Stockholm läns landsting med Södersjukhuset och Västerbottens landsting med Norrlands universitetssjukhus i Umeå. Läkarna säger: Det är inte bara att det inte är helt etiskt, utan det är också ett ganska stort spann för hur precist man kan bestämma, mellan två och fyra år. Jag kan konstatera att det saknas etablerade kontakter mellan Migrationsverket och många landsting.
Därför frågar jag justitieministern om justitieministern är beredd att ta initiativ för att förbättra detta läge, för att kanske få en tätare dialog och diskussion med våra landsting och läkare.
Mikael Cederbratt (M):
Jag håller med justitieministern om att vi har en flyktingkris. Men vi har också en het samhällsdebatt i vårt land, med många övertoner och där massinvandring faktiskt handlar om 48 000 människor. Det var precis så många flyktingar och anhöriga som kom förra året. För att vi ska klara av att behålla den humana öppenheten måste det finnas en allmän acceptans för prövningssystemet. Prövningssystemet måste vara trovärdigt.
Det måste vara skillnad på ett ja och ett nej. Om man har behov av skydd får man stanna. Om man inte har behov av skydd ska man lämna landet. Det är ett tungt ansvar som vilar på justitieministern när det gäller att se till att trovärdigheten upprätthålls. Och en del i trovärdigheten är att åldersbedömningarna används på ett relevant sätt.
Mikael Cederbratt (M):
Detta är en lite märklig budgetdiskussion. Vi har en budget som, om man ska raljera lite, är lika aktuell som 2009 års budget. I den hastigheten tycker jag att vi har passerat hösten. Men den har kompletterats både med överenskommelsen med Alliansen och med ett förslag från regeringen i förra veckan.
Vi moderater tror dock inte att detta är tillräckligt, och därför för vi ett resonemang om att vi kanske behöver tolka Dublinförordningen lite striktare. Jag har förstått att regeringen inte riktigt gör den bedömningen. Min fråga till Carina Ohlsson blir då: När är gränsen nådd? När klarar Sverige inte av anhopningen av asylsökande? Det har gått ned lite, men den senaste veckan har det i alla fall varit 5 679 personer som kommit.
Slår man ut det på ett år blir det 295 000. Vilken bedömning gör ni av när gränsen är nådd? Och hur kommer detta att påverka vår välfärd? Vi får signaler om brist på behandlingshem och brist på skolplatser. Kommuner och myndigheter vittnar om att de utsätts för ett oerhört tryck.
Om ni då inte tycker om den lösning som vi föreslår för när gränsen är nådd, vad är det då ni föreslår?
Mikael Cederbratt (M):
Jag tackar Carina Ohlsson för svaret. Jag tror att Sverige behöver en paus, både för välfärdens och för mottagningssystemets skull. Jag tolkar Carina Ohlssons svar som att den gränsen inte är nådd. Då blir min fråga igen: När den gränsen är nådd, vad vill ni då föreslå?
De samtal som ledde fram till överenskommelsen i oktober fördes under ganska konstruktiva och bra former. Men de signaler jag får nu om de samtal som åtminstone har pågått - de pågår väl knappt nu - handlar om att man är väldigt låst när det gäller att vara lyhörd för förslag som kommer från dem som är utanför regeringen.
Då frågar jag helt enkelt: Är ni beredda att fortsätta att föra samtal med oppositionen?
Mikael Cederbratt (M):
Efter att mitt parti har ingått i underlaget för en alliansregering i åtta år tycker jag att det är ett märkligt uttalande att regeringen har fattat beslutet men att det går emot vad man tycker. Jag hade aldrig uttryckt mig på det sättet. Det här är min tionde migrationsdebatt. Jag har talat om att det ska vara skillnad på ett ja och ett nej.
Jag uppfattar att regeringen också tycker så. Hur tänker Magda Rasmusson göra för att se till att det blir fler återtagandeavtal? Det är en av de viktiga beståndsdelarna för att få ordning och reda på saker och ting. Mest akut är antagligen Afghanistan. Jag har tittat på förslagen som kom förra veckan på regeringens hemsida.
Där står något om skärpta försörjningskrav. Hur är det tänkt att utformas? Har Magda Rasmusson någon inside information?
Mikael Cederbratt (M):
Jag vill påstå att vi har drivit integrationsfrågor intensivt. Vår främsta företrädare Elisabeth Svantesson hade nog reagerat lite mer än jag mot uttalandet att vi inte engagerar oss i de frågorna. Där vill jag påstå att Magda Rasmusson har fel. Sedan var det en kommentar om att det skulle bli svårare att stanna kvar i Sverige. Jag tolkar Magda Rasmusson så att det inte ska vara någon skillnad på ett ja och ett nej.
Om man har fått ett nej har man inte uppfyllt de kriterier som finns för att få begära skydd och få stanna. Ska jag tolka Magda Rasmussons uttalande som att ni inte ställer upp på att det ska vara skillnad på ett ja och ett nej? Jag fick faktiskt inte svar på någon av de frågor jag ställde.
Jag tror ändå att det var utgångspunkten eftersom jag fick möjlighet att ställa frågor. Det är fritt att återkomma i nästa replik.
Apropå vilka som inte har rätt att stanna finns 22 000 personer, eller ärenden, överlämnade till polisen för att de inte frivilligt har lämnat landet som lagen föreskriver. Ett av de viktigaste verktygen när det gäller att hitta dem som inte har rätt att vara här är inre utlänningskontroll.
Jag anser att den är viktig. Anser Magda Rasmusson att inre utlänningskontroll är viktig?
Mikael Cederbratt (M):
Jag yrkar bifall till de moderata reservationerna 7 och 8. Det här är en efterlängtad proposition, men ack vad den har dröjt. Tyvärr är detta ett signum för den nuvarande regeringen. Propositionen är på det hela bra, men den har sina brister. För det första borde åldersbedömningen göras direkt vid ankomsten till Sverige. Det är viktigt att barn behandlas rätt och får det stöd som de behöver.
Det måste vara en omskakande resa att färdas över jorden ensam, utan mor eller far. Detta innebär att det är viktigt, och ibland helt nödvändigt, att ge dessa barn stöd och behandling. Vi behöver använda varenda krona av de resurser som finns till dessa barn. Därför måste de medlen gå till barn och inte till vuxna som säger att de är barn.
Det kan också innebära onödiga risker att blanda barn, utan föräldrar närvarande, med andra vuxna som inte är släktingar. Det är därför vi moderater anser det mer än rimligt, för barnens skull, att åldersbedömningen görs direkt vid ankomsten. För det andra vet vi att det har varit svårt för Migrationsverket att få åldersbestämningar på plats.
Detta har i mångt och mycket berott på att landstingen har ansvarat för sådana åtgärder, och där har intresset - minst sagt - varit svalt. Vi moderater tror därför att det vore bra om Migrationsverket anställer egna läkare för att tillgodose de ungas och statens intressen i denna fråga. För det tredje, fru talman, bör det vara frivilligt att genomgå en sådan åldersbedömning.
Men om någon vägrar, i ett fall då åldern bedöms som oklar, bör den personen bedömas som vuxen. Detta gäller naturligtvis inte om det föreligger särskilda skäl att vägra. Tesen att den som intet har att dölja inte har något att förlora på sanningen bör tillämpas. För det fjärde: Som ett led i att ge dessa ensamkommande barn det stöd de behöver har de placerats i HVB-hem, där kommunen är huvudman.
Det innebär att de anställda vid hemmen dagligen ser och träffar dessa barn, och de anställda kommer efter en tid att lära känna dem. Om det då skulle uppstå tvivel om huruvida det rör sig om ett barn eller en vuxen bör kommunen ha rätt att begära en åldersbedömning - detta för att barnen ska känna sig trygga.
Slutligen, fru talman, vill jag nämna att vi moderater anser att de nya föreskrifterna bör kunna tillämpas även om ansökan har registrerats före den 1 februari 2017, vilket är det datum som regeringen föreslår.
Mikael Cederbratt (M):
Som jag sa i mitt anförande tycker vi moderater att man ska ge kommuner möjlighet att begära en åldersbedömning. Jag redovisade lite grann varför vi tycker det. Det beror helt enkelt på att kommunerna är huvudmän för HVB-hemmen. Min svärson jobbade ett par år på ett boende för ensamkommande flyktingbarn. Han jobbade inte 24 timmar om dygnet, men han jobbade dygnets alla timmar.
När vi talade om hans arbete uppfattade jag därför att han hade lärt känna dessa människor - i detta fall pojkar - väldigt väl. Han såg när de var glada, han såg när de var ledsna, han såg när de var arga och han såg när de var uppgivna.
När en sådan person, som lär känna människor så väl, börjar misstänka att något av dessa flyktingbarn faktiskt inte är ett barn måste jag fråga Yilmaz Kerimo: Vad är det som gör att regeringen faktiskt väljer bort en sådan viktig resurs som skulle kunna bedöma och upptäcka att vi har vuxna på ställen där de inte ska vara?
Mikael Cederbratt (M):
Jag kan vara självkritisk till vad vi gjorde och inte gjorde när vi satt i regeringen. Men jag tycker att det är ett dåligt argument från en ny regering att säga: Bara för att ni inte gjorde detta gör inte vi det heller. Jag tycker att detta argument är lite ihåligt. Detta område är svårt.
Men om det finns personer som lär känna dessa människor väldigt väl har jag inte hört ett enda gott argument för att regeringen väljer bort möjligheten för kommunerna att begära en åldersbedömning.
Mikael Cederbratt (M):
Jag brukar sällan ha samma åsikter som Socialdemokraterna, men jag har alltid uppfattat att ni är ett seriöst parti, inte minst i regeringsställning. Därför är jag oerhört förvånad, för jag tycker nämligen inte att regeringen har tagit hänsyn till vad remissinstanserna har sagt. Remissinstanserna är ju de som vet lite mer och de som måste hantera detta.
Kammarrätten säger tydligt, och jag läste upp det förut, att det är den skyddsbehövandes skyddsskäl som ska utgöra grunden för dennes rätt att vistas i Sverige och att detta bör gälla oavsett om denne studerar eller inte. Lagrådet har mycket riktigt inte avstyrkt detta, men skälet till det är att den tillfälliga lagen redan är på plats, om jag har läst rätt.
Men man flaggar för oerhört svår lagstiftningsbedömning och att det här kan påverka rättssäkerheten, och rättssäkerheten är en av de viktigaste sakerna vad gäller just asylärenden. Ett antal myndigheter och förvaltningsrätter säger att det här inte är bra, och det tycker jag att regeringen borde ha lyssnat betydligt mer på.
Min första fråga är: Vad är det som gör att statsrådet, som jag ser det, har tagit lite för lätt på vad remissinstanserna har sagt? Min andra fråga handlar om svaret från Migrationsverket där de talar om handläggningstider, högre kostnader och att de saknar analys av om det faktiskt kommer att fungera rent generellt, till exempel om de här personerna kommer att få arbete efter studierna.
De påpekar att för att få arbete och permanent uppehållstillstånd förutsätts att man kan styrka sin identitet. Migrationsverket bedömer att kostnaderna för det här förslaget blir ungefär 500 miljoner per år.
Mikael Cederbratt (M):
Vi moderater anser att grundprincipen ska vara att ska man vara här och få skydd och tillstånd ska man ha skäl till skydd. Det är vår grundläggande ingång vad gäller utlänningslagstiftningen. Därför är vi kritiska till den här propositionen, för nu börjar man glida lite grann när det gäller detta. Man gör faktiskt det.
Migrationsverket bedömer att kostnaden blir 500 miljoner per år, och det innebär ungefär 2 miljarder under den här tillfälliga lagen. Vi diskuterar inte id-kontroller i dag, men slopandet av dem kommer naturligtvis att påverka inflödet till Sverige.
Det finns med stor sannolikhet ett antal personer som inte är registrerade i Danmark - danska myndigheter har inte varit speciellt förtjusta i det här och har inte jobbat speciellt hårt för att registrera dem - och som kommer att gå över bron eller ta sig över Sundet på något annat sätt. Jag skulle vilja fråga statsrådet om han tror att de här 500 miljonerna per år i ökade kostnader kommer att räcka.
Det skulle inte förvåna mig om Danmark ganska snart kommer att slopa sina gränskontroller mot Tyskland, för skälet till att de införde dem var att man inte kom vidare till Sverige när man väl kom in i Danmark. Jag besökte Danmark och politiker där i mars förra året, och då diskuterade vi nordiskt samarbete. Kritiken mot id-kontrollerna har varit att de har försvårat för gränspendlarna.
Jag skulle ha tyckt att det var betydligt mycket bättre att ta bort id-kontrollerna om man samtidigt hade en nordisk överenskommelse. Tror migrationsministern att de här 500 miljonerna i ökade kostnader kommer att räcka?
Mikael Cederbratt (M):
Jag vill å Alliansens vägnar yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet SfU5. Sverige behöver en långsiktig migrationspolitik, och det måste ha sin bas i tillfälliga uppehållstillstånd och försörjningskrav under lång tid. I spåren av den stora flyktinginvandringen under framför allt 2015 har behovet av ett effektivt återvändande ökat. Under fyra år har Sverige tagit emot 300 000 asylsökande.
Det är bra och viktigt att vårt lands lagstiftning ger skydd till människor som är i behov av skydd. Den andra sidan av myntet är dock att de som inte uppfyller kraven på skydd måste lämna landet. Det måste helt enkelt vara en skillnad på ett ja och ett nej.
Eftersom inte alla som fått nej hörsammar kravet på att frivilligt återvända - de stannar i stället kvar - tydliggörs behovet av tydliga regler och befogenheter för de myndigheter, i detta fall polisen, som har ansvaret att agera. Det bör också kompletteras med en förlängning av tiden då man kan få sin sak prövad, från fyra till tio år. Då minskar nämligen motivationen att hålla sig undan och att inte lämna landet.
När den här typen av frågor debatteras lyfts ofta argumentet att det är omänskligt med tvång och förvarstagande. Jag tror att det är viktigt att påpeka att lagstiftningen är tydlig med att det är ett frivilligt återvändande som är grunden. Det är när en person vägrat att göra det som diskussionen om tvång och förvar dyker upp. Under de kommande fem åren, från 2017 till 2021, beräknas 50 000 människor gå under jorden.
Alternativet till att lämna landet är att människor förvisas till ett skuggsamhälle, där de riskerar att utnyttjas av skrupelfria människor. Kvinnor och män riskerar att arbeta för slavlöner, leva i extrem trångboddhet, utsättas för sexuellt utnyttjande med mera. För barnen är riskerna ännu större. Det är i relation till detta som tvångsåtgärder och förvar bör och ska diskuteras.
Jag menar med emfas att det är långt mycket medmänskligare att ha ett effektivt och rättssäkert regelverk för återvändande för dem som väljer att inte följa lagstiftningen om ett frivilligt återvändande än att förvisa dem till ett skuggsamhälle. Jag vill dock till sist lyfta fram att lagstiftningen och dess utformning inte är det enda som har betydelse, utan det måste kompletteras med att verkställande myndigheter får de resurser som uppdraget kräver. Här är jag mycket kritisk till regeringen.
Polisen är nu mitt i en stor omorganisation, och missnöjet är stort. Det har fått till följd att vi inte lyckas fylla alla utbildningsplatser och att erfarna poliser slutar. Här hjälper det inte att prata siffror och om hur många poliser vi vill ha - det måste omsättas i poliser av kött och blod, något som den nuvarande regeringen har misslyckats fullständigt med. Detta misslyckande talar statistiken tydligt om.
Antalet inre utlänningskontroller 2012 var 42 000. År 2016 var det 19 000. Under tiden 2017-2021 beräknar man att 70 000 verkställighetsärenden kommer att överlämnas till polisen, och då ska man veta att polisen verkställde 3 700 ärenden 2016. Dock är de nu förslagna åtgärderna åtminstone ett steg i rätt riktning.
Mikael Cederbratt (M):
Jag har debatterat den här typen av arbetskraftsinvandringsfrågor med Paula Bielers parti sedan 2010. Om någon hade frågat mig var Sverigedemokraterna står skulle jag säga att de helst inte vill ha in någon arbetskraftsinvandrare, men om det är ett måste ska de vara högutbildade. Det är någonting som har varit genomgående i vartenda replikskifte jag har haft med Sverigedemokraterna.
Nu låter det lite annorlunda - med betoning på låter. Paula Bieler säger att vi är eniga i utskottet, att det inte ska få gå till på det här sättet och att det är en beklaglig process. Hon säger att det är på grund av Alliansen som vi debatterar här i dag, inte på grund av Sverigedemokraterna eller de rödgröna.
Då undrar jag ändå; Paula Bieler säger att det här med datum inte spelar särskilt stor roll. Men för mig är det en tydlig markering att man vill ha en vettig lagstiftning på plats så fort som möjligt. Därför valde Alliansen den 1 maj, men det ställer Paula Bieler inte upp på. Jag tycker nog att hon ska få förklara varför lite mer noggrant. Jag är nyfiken på en sak till.
Med hänsyn till den kritik som framförs undrar jag varför det inte finns någon reservation. Jag saknar en sådan.
Mikael Cederbratt (M):
Jag vill tacka för svaren. Men jag var inte nöjd med dem. Jag tycker att Paula Bieler hela tiden hävdar att det är viktigt att det går så fort som möjligt.
Men när Alliansen säger att det ska gå fortare och föreslår ett konkret datum är det inte särskilt noga, men om det ändå kommer upp kan man tänka sig den 1 maj. Det är veligt och oansvarigt. Jag kan inte se vad Sverigedemokraterna tycker och vill i frågan. Men det tycker jag att jag har rätt att kunna göra.
Med hänsyn till riksdagens kritik när det gäller hur snabb - nu skämtar jag - regeringen är i de här frågorna är det kanske bra att vi kan vara en liten nagel i ögat på dem. Men jag kan konstatera att Sverigedemokraterna inte ställer upp på det.
Helena Rivière (M):
Jag tror att Siw Wittgren-Ahl missförstår mig när jag talar om ansvar. Jag vill inte frånhända Försäkringskassan, alla myndigheter, arbetsgivare och alla involverade ett ansvar. Vad jag talar om är att man ska lyfta fram den enskilda individens medverkan.
Ingen kan åstadkomma detta över huvudet på en individ. Individen måste själv vilja komma tillbaka. Sedan håller jag helt med om att arbetskamrater självklart är viktiga, och de flesta sjuka kommer tillbaka inom tre månader. 90 procent av alla sjukfall avslutas inom en tremånadersperiod.
Men jag kan inte erinra mig att jag har talat om några allmosor.
Helena Rivière (M):
I en studie av långtidsfriska företag som Uppsala universitet, Stockholms läns landsting och Karolinska Institutet gjorde fann man att det som betydde någonting för att få de sjukskrivna tillbaka i arbete var två saker.
Det var att de helt enkelt blev bättre igen och att symtomen försvann eller att de själva ville tillbaka. Däremot hade anpassning av arbetet ingen större inverkan och inte heller arbetsbyte. Återigen bekräftas den bild som vi känner igen, nämligen att de flesta blir friska inom 60 dagar.
Men efter 90 dagars sjukfrånvaro är det mer eller mindre kört. I verkligheten har arbetsgivarna ett oändligt stort ansvar. De ska nu också leverera ett arbetsgivarintyg till Försäkringskassan.
Det låter på Siw Wittgren-Ahl som om Försäkringskassan är helt bortkopplad i regeringens förslag, men så är det inte. Arbetsgivaren skriver ett intyg om den försäkrade bedöms ha möjligheter att klara ett arbete på arbetsplatsen.
Helena Rivière (M):
Försäkringskassan är en självständig myndighet med en självständig styrelse och gör sitt jobb. De har inte tagit bort några resurser. De kommer att föra över resurser till primärvården som ska ta hand om den faktiska rehabiliteringen. Det ska inte Försäkringskassan göra längre.
Jag kommer inte ihåg vad Gunvor G Ericson mer hade för synpunkter. Kan jag få en fråga upprepad?
Helena Rivière (M):
Jag tycker fortfarande att man tar över ärendet från den enskilde själv. Den enskilde och den enskildes samarbetspartner på Försäkringskassan måste ju ha ärendet i sin hand.
Jag har svårt att se att hela tankegången med reglerade, styrda turer skulle kunna hjälpa någon enskild tillbaka till arbetslivet igen.
Jag drar nog inte Gunvor G Ericson och hela oppositionen över en kam. Jag uppfattar skillnaderna.
Vad gäller regleringsbrevet måste jag säga att jag inte har läst vad regeringen skriver i regleringsbrevet till Försäkringskassan och om det finns några förändringar där på något sätt.
Helena Rivière (M):
Vänstern läser upp ett helt syndaregister där någon anpassning till arbetsplatsen inte har gjorts. Det är i 10 procent av fallen, säger Vänstern, vilket måste betyda att anpassning har gjorts i 90 procent av fallen.
Vidare saknades en bedömning av om den sjukskrivne kunde utföra andra arbetsuppgifter i 30 procent av fallen, vilket borde betyda att en bedömning gjordes i 70 procent av fallen. I mer än hälften av fallen hade Försäkringskassan bedömt den sjukskrivnes förmåga att utföra andra arbetsuppgifter efter rehabilitering.
Det är väl inte så dåligt?
Helena Rivière (M):
Nu debatterar vi inte rehabiliteringskedjan, utan vi debatterar Riksrevisionens kritik av Försäkringskassan.
Som jag sade i mitt anförande tycker jag att Riksrevisionen är ohemul i sin kritik av Försäkringskassan som ska ta kontakt med arbetsgivare i alla enskilda fall och utreda allt.
Det säger sig självt att det måste vara effektivare att arbetsgivaren och den sjukskrivne tar itu med detta själva.
Om alla möjligheter till rehabilitering är uttömda och om arbetstagaren inte längre kan göra något arbete av betydelse för arbetsgivaren så är alternativet att söka ett annat arbete. Det är ett stort steg att ta för den enskilde.
Men det kan också mycket väl vara så att den enskilde i det långa loppet vinner på att få denna kick ut ur ett arbete där han eller hon har vantrivts sig sjuk.
I det läget är det bättre att saken ställs på sin spets och att den enskilde söker sig ett annat arbete.