Jan Lindholm (MP):
Min frågeställning till ministern handlar inte om försiktighetsprincipens vara eller inte vara i de svenska myndigheternas dagliga värv, utan den handlar om riskbedömningar. Min fråga handlar alltså om tillämpningen, exempelvis i domstolar, när de som ska fatta beslut om skyddsåtgärder ska basera sitt beslut på ett vetenskapligt underlag. Frågan handlar då ofta om att bedöma den vetenskapliga osäkerheten i underlaget.
Det de rättsvårdande myndigheterna kräver är att få korrekt information om osäkerheten i kunskapsläget. Det får de dock nästan aldrig. Miljömedicinare och andra naturvetare har av gammal tradition en metod vid riskbedömning som går ut på att vänta med att varna för riskerna tills de är så gott som säkerställda. Metoden förändrades tyvärr inte när försiktighetsprincipen tillkom. Den används fortfarande av naturvetare om de inte får tydliga direktiv om något annat.
Vi får därför inte information om riskerna förrän de är nästan säkerställda, vilket sätter försiktighetsprincipen helt ur spel. Här ligger ett stort ansvar på regeringen som måste ge tydliga direktiv till myndigheterna och indirekt till dem som anlitas för att göra riskbedömningarna. För att förtydliga angav jag även ett exempel i min fråga på hur bedrövligt dåligt detta sköts i Sverige.
Regeringen har gett Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap, Fas, i uppdrag att bevaka forskningsläget avseende elöverkänslighetsproblematiken - uppenbarligen utan någon som helst information om de rättsliga förutsättningarna för uppdraget. Fas har därför anlitat en expertgrupp som ska sköta rapporteringen. På en fråga till Fas om vad rapporteringen ska omfatta har man gett ett häpnadsväckande svar.
Det sägs i svaret att det i arbetsgruppens uppdrag inte ingår att utvärdera om riskerna föreligger under ett referensvärde - vilket endast anger när redan säkerställda hälsoeffekter uppkommer. Med utgångspunkt i ett försiktighetsperspektiv blir uppdraget alltså helt meningslöst. Det är detta problem min fråga handlar om. Miljöministern väljer dock att svara med allmän information om försiktighetsprincipen, vilket saknar anknytning till min ställda fråga. Inom EU har man gett uttryck för en helt annan inställning än miljöministerns.
Där erkänner man problemet och försöker lösa det. Kommissionen har meddelat riktlinjer för försiktighetsprincipens användning där den kommit fram till att eftersom den rättsliga och politiska prövningen, alltså riskhanteringen, omfattar flera olika faktorer, som risknivå, allmänhetens oro, kostnads- och nyttoaspekter med mera, måste beslutsfattarna vara tydligt medvetna om graden av vetenskaplig osäkerhet för att kunna göra en riktig helhetsbedömning.
Kommissionen ställer därför krav på att naturvetarna reviderar sin traditionella metodik och i stället presenterar graden av vetenskaplig osäkerhet så långt det är möjligt. För att åstadkomma sådana riskbedömningar ställs det också krav på att minoritetssynpunkter bland forskare ska redovisas. Kommissionens riktlinjer har antagits av EU:s högsta beslutande organ Europeiska rådet där Sverige har representerats av statsministern.
Genom sin resolution tillägger man i punkt 23 att rådet förbinder sig att genomföra riktlinjerna. I punkt 25 uppmanas medlemsstaterna att se till att riktlinjerna får största möjliga spridning - vilket alltså inte har skett i Sverige. Som jag tidigare påpekade i min fråga har dessa riktlinjer tillkommit efter miljöbalken. Kraven på riskutredningars utformning har därför inte kommit till uttryck i svensk lagstiftning. Som exemplet med Fas visar följer inte heller myndigheterna EU:s riktlinjer.
Därför upprepar jag min fråga till ministern. Har ministern för avsikt att ta ansvar för att kännedom om EG-rättens krav på riskutredningars utformning förankras hos våra myndigheter?