Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Låt mig börja med det senaste. Matilda Ernkrans slår sig för bröstet och berättar att Klimatklivet ska minska utsläppen med 1 1⁄2 miljon ton. Vi lägger 100 miljoner mer än regeringen på internationella insatser i årets budget - alltså 100 miljoner under ett år. Detta gör att utsläppen minskar med 1,7 miljoner ton och sker med ett enda beslut och till betydligt lägre kostnader. Fru talman!
Klimatpolitikens fokus måste ligga på att sänka de globala utsläppen i stället för att flytta runt dem. Tuffa särkrav på hemmaplan, här i Sverige, leder kanske till sänkta svenska utsläpp på papperet och inom våra gränser, men det riskerar att göra det rakt motsatta när det gäller de globala utsläppen. Om exempelvis energiintensiv produktion flyttar från Sverige hamnar den nästan alltid i länder där utsläppen är större och kraven mindre och där elproduktionen är sämre.
Det finns ett tydligt exempel som nämns ibland på hur man på papperet enkelt skulle kunna ta bort 10 procent av de svenska utsläppen, nämligen genom att stänga ned stålverken i Luleå och Oxelösund. Men alla inser att det stål som produceras där ändå kommer att produceras men någon annanstans i något annat land, och då har vi bara flyttat utsläppen. Dessutom skulle vi sannolikt förvärra dem eftersom svensk produktion generellt sett är mer utsläppssnål än andra.
Detta exempel är förstås smått absurt, men det tydliggör ändå vari problemet ligger. Det är ett exempel i det stora, men samma resonemang gäller även för det lilla. Vartenda litet effektivt svenskt företag som slås ut av särkrav leder till att utsläppen ökar någon annanstans. Vi måste tänka globalt i dessa frågor. Svenska särkrav är därför ofta en dålig idé.
Jag ska säga något om Alliansens facit. Som jag nämnde tidigare handlar det om att minska utsläpp samtidigt som vi har tillväxt. Jag tror att det är oerhört viktigt. Om vi ska vara ett föregångsland och ett föredöme som andra länder tar efter måste vi kombinera de här två delarna. Det gäller inte bara de minskade utsläppen. Vi vet att andelen vindkraft var tio gånger så stor när Alliansen lämnade regeringsmakten jämfört med 2006.
Det blev 15 gånger fler miljöbilar under alliansåren. Andelen förnybart i transportsektorn blev tre gånger så stor. Resultaten räknas, och resultaten från alliansåren är tydliga. Vi klarade att kombinera tillväxt och minskade utsläpp. Vi behöver ordning och reda i klimatpolitiken. Det finns minst två stora problem med regeringens klimatpolitik.
Det första problemet är att regeringen inte har några samlade beräkningar över hur stora totala utsläppsminskningar som den förda politiken leder till. Det tycker jag är ganska anmärkningsvärt, för det betyder att regeringen faktiskt famlar i blindo. Om man inte har några beräkningar över vilka resultat den förda politiken är tänkt att ge, hur ska man då veta om man gör rätt saker och om man gör tillräckligt?
Det andra problemet är att när det faktiskt presenteras beräkningar, vilket till exempel gjordes för Klimatklivet efter att jag hade efterlyst det, baseras beräkningarna på minst sagt tveksamma antaganden. Vi satsar pengarna där vi vet att de gör mest nytta. Insatserna måste ske där varje satsad krona gör så stor nytta som möjligt. Det innebär att åtgärder behöver vidtas även utanför vårt land.
Jag ska säga några korta ord om de åtgärder vi föreslår utöver det som jag redan har nämnt. Vi vill fokusera på att minska utsläppen i stället för att lägga skatt på avstånd. Vi tror till exempel att en reduktionsplikt för flyget vore bra. Vi tror också att det är viktigt att involvera företagen. Vi vill se ett klimatavdrag för företag som investerar i CDM. Vi vill ha en CCS-strategi för kolavskiljning och lagring för industrin samt en bioekonomistrategi.
Som jag nämnde lägger vi betydligt mer pengar än regeringen på internationella och kostnadseffektiva insatser.