Karin Åström (S):
Jag vill börja med att först diskutera våra tidigare branschprogram, som faktiskt ligger åtta år tillbaka, 2005. Det är väldigt lång tid som har förflutit. Såvitt jag förstår, som då var ny i riksdagen, fördes diskussioner i utskottsgruppen om alla de här branschprogrammen. Dessutom fanns det föregångare. Man satt i dialog med fackföreningsrörelsen, med utbildningssamordnare, med kommuner och med näringen.
Det var på det sättet man jobbade fram dem, och diskussionerna fördes. Men det mest intressanta, vet statsrådet vad det var? Det var nämligen så att när ni hade vunnit regeringsmakten hann ni inte ens öppna Rosenbad förrän ni hade beslutat att lägga ned den här typen av branschprogram som vi hade jobbat upp och som det fanns beslut på att det skulle jobbas vidare med.
Att komma nu, sju åtta år senare och ta samma steg betyder ju att hela näringen och hela den här frågan har levt sju åtta år i ett vakuum, men bättre sent än aldrig. EU:s råvaruinitiativ har jag följt nära och varit inne i de diskussionerna. Skillnaderna där är att EU-kommissionen lagt fram förslag.
Man har lagt fram ett förslag som har genomarbetats i de parlamentariska utskotten i EU för att sedan gå vidare till EU-parlamentet, där man har haft en ganska rejäl diskussion innan man till slut antog kommissionens förslag till råvaruinitiativ. Så valde man att jobba i EU. Därmed har man också fått en ganska bred politisk förankring i den frågan.
I mineralstrategin beskrivs ju att decentralisering av det politiska ansvaret har lett till ett ökat behov av samordning och koordinering av politikens genomförande. Då är min fråga: Hur ser det politiska ansvaret ut egentligen? Vem ska ta ansvar och för vad? Vad ligger på lokal nivå, vad ligger på regional nivå och vad ligger på nationell nivå?
Hur ska en sådan rollfördelning se ut i ett sådant här enormt viktigt, brett och stort program? Vad är regeringens ansvar och vad är ministerns ansvar? Det går inte att som hittills decentralisera allt politiskt ansvar till lokal och regional nivå och tro att några andra ska fixa det.
Det är trots allt naturresurser vi pratar om, och naturresurser ägs och beslutas på en nationell nivå. Därför måste regeringen ta ett helt annat ansvar än man hittills har gjort.
När det gäller små kommuner som har fullt upp med att hålla näsan ovan vattenytan när det gäller ekonomin tycker ministrarna som har besökt de här småkommunerna uppe i vårt län att det får kommunerna lösa själva tillsammans med bolagen. Jag vill bara ta exemplet Pajala igen, som jag har tagit en gång tidigare i kammaren. Pajala har 6 000 invånare.
De har ett stort ansvar när gruvan nu är i gång och fler ska öppnas. Trots den osäkra finansieringsfrågan för bolaget Northland Resources kommer gruvorna att finnas kvar, men kanske med annat bolag. Vem vet? Kommunerna har enorma investeringsbehov. De har hittills klarat av 15 miljoner själva, och nu är kommunkistan helt tom. Enorma satsningar ska göras.
Man räknar med att ytterligare 340 miljoner ska satsas inom loppet av tre år för att man ska få den service som behövs till den växande gruvnäringen. Hur är det ministern? Jag skulle vilja veta hur ministern ser på det. Hur tänker du att lösningen skulle kunna vara för det här gruvsamhället?