KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Den brottsutredning som har påbörjats i Chile skulle ta ungefär två år. Redan från början var både jag och min företrädare tydliga med att vi på alla sätt vi kunde skulle understödja denna brottsutredning, både på myndighetsväg och genom att hjälpa de individer som hade ett behov av att skicka in uppgifter eller på annat sätt bidra till utredningen.
Att parallellt med detta göra en utredning i Sverige såg vi inte då som den bästa vägen, utan vi ville avvakta utredningen. Utredningen i Chile har dock inte tagit två år eller tre år. Inte heller säger de att den ska vara klar i nästa vecka, utan den kommer nog att hålla på under ganska lång tid framöver. Man har bytt ledning och lagt upp arbetet på ett annorlunda sätt än det ursprungliga.
Därför behöver vi göra en översyn av hur adoptionsförmedlingen har gått till. Även om det är den chilenska situationen som uppmärksammas är det viktigt att säga att en översyn av adoptionsförmedlingar inte riktar sig mot ett land utan handlar om just adoptionsförmedlingen. En annan del handlar om hur adoptioner fungerar i dag och hur dessa kan göras bättre. Här har det också hänt saker, vilket jag nämnde lite om i mitt interpellationssvar.
Det gäller bland annat stöd till den enskilde att kunna söka sitt ursprung, vilket merparten av länder inte har haft men nu inför. Det ska nu finnas myndighet eller motsvarande som kan stödja den som vill göra ursprungssökning. I Sverige är det MFoF som ska bidra till detta. Jag nämnde att det var ett åttiotal som hade sökt under 2020, och det finns all anledning att tro att när det blir mer känt att denna möjlighet finns kommer fler att använda sig av den.
Jag hoppas det, för det är därför denna möjlighet finns. Många förändringar i systemet gjordes under 90-talet, både efter ratificeringen av Haagkonventionen och i det svenska systemet. Så sent som 2018 gjordes ytterligare förändringar, och den 29 januari i år kom Statskontoret med sin rapport - på tal om vad som har hänt på en månad.
Det händer alltså hela tiden saker, och vi får inte bara kunskap utan också förslag på hur vi kan gå vidare och stärka rättssäkerheten ytterligare. Bakgrunden till Statskontorets senaste utredning var inte minst att det är så många färre i dag som blir aktuella för adoption. Det handlar i grund och botten om att levnadsförhållandena har utvecklats i de länder där man tidigare adopterat, vilket gör att det inte blir aktuellt.
Det ställer givetvis andra krav på de kommuner som utreder, på den myndighet som ska utöva tillsyn och på adoptionsförmedlingarna när man har ett fåtal adoptioner utspritt på många olika länder. Vilken kunskap behöver man då kunna garantera för att också ha rättssäkerhet? Hur många tillsynsresor har myndigheten möjlighet att göra med kvalitet?
Detta är frågor att diskutera vidare, och de handlar inte om det historiska utan om där vi är i dag och framåt, vilket givetvis också är viktigt. De partier som menar att vi ska göra en översyn är också angelägna om att vi samtidigt tittar på hur vi får en ordning för framtiden som gör att eventuella internationella adoptioner är rättssäkra. Vad kan vi ytterligare göra, och vad finns fortfarande i vårt system?
Lena Hallengren (S):
Tack, Jon Thorbjörnson, för dialogen! Jag tycker inte att vi ska överdriva skillnaderna partier emellan, som egentligen inte finns. Det är inte så vanligt att riksdagens samtliga åtta partier, egentligen med samma inriktning, tycker att man ska göra en översyn av något. Jag tror inte att någon ska behöva sväva i ovisshet om att det kommer att ske en översyn. Att gå till botten med varje enskild adoption tycker jag dock är att lova för mycket. Detta kanske jag skulle ha sagt i ett tidigare inlägg, så att Jon Thorbjörnson kunde replikera på det.
Det handlar om att se över hur vår adoptionsförmedling ser ut och hur den har varit organiserad, och sedan får vi titta på formerna för hur långt man kommer. När det gäller att ge den enskilde möjligheten att gå till botten med detta och inte bara söka sina rötter utan också reda ut eventuella oegentligheter vill jag bestämt hävda att den möjlighet som MFoF har inte har utnyttjats i särskilt stor utsträckning så här långt.
Under 2020 valde 80 personer att kontakta myndigheten för att få stöd i att söka sitt ursprung, och det kommer naturligtvis att finnas möjlighet för fler att söka sådant stöd i takt med att man både får kunskap om att stödet finns och att intresset kanske vaknar. Jag vill avslutningsvis kommentera frågan om att garantera.
Vi gör naturligtvis allt vi kan för att se till att kommuner utreder, att adoptionsförmedlingarna är auktoriserade och har tillstånd och att man auktoriserar och har tillsyn i respektive länder. Att både kommuner, organisationer och statliga myndigheter är inblandade har av Statskontoret bedömts vara den bästa modellen.
Sedan kan det verkligen diskuteras hur många kommuner som ska utreda detta och hur många länder man ska adoptera från, när de internationella adoptionerna är så få och man ska mäkta med att göra tillsynsresor och så vidare. Är det en rimlig organisation och struktur som vi har när de internationella adoptionerna är så få? Denna fråga får vi också återkomma till.
Lena Hallengren (S):
Arin Karapet har frågat mig på vilken grund papperslösa personer skulle ha större rätt att få vaccin, då han menar att de får gå före svenska medborgare samt personer med uppehållstillstånd i fas 4, och om jag kommer att vidta några åtgärder för att ändra prioritetsordningen. I enlighet med hälso- och sjukvårdslagen sker vaccinationerna efter behov. Det är därför Sveriges äldsta medborgare vaccineras först, tillsammans med den vård- och omsorgspersonal som jobbar nära dem.
Det är också därför personer i medicinska riskgrupper är mycket högt prioriterade. Jag förutsätter att vi kan hålla detta i minnet under debatten. Jag förutsätter också att vi kommer ihåg att covid-19 är en smittsam sjukdom. Vaccinationsarbetet behöver nå hela befolkningen, och särskilda insatser kan därför behövas riktas till olika grupper, inte minst till personer som av olika skäl kan ha svårt att följa rekommendationer om smittskyddande åtgärder.
Dessa svårigheter innebär att sådana personer har en ökad risk för att bli smittade och sprida smittan vidare. Det kan bland annat gälla personer med demenssjukdom, personer med kognitiv eller psykisk funktionsnedsättning och personer som lever i socialt utsatta situationer. Däremot har avsikten aldrig varit att hela grupper av människor ska prioriteras utifrån till exempel socioekonomi, vilket Folkhälsomyndigheten också har förtydligat. Däremot kan det som sagt i sådana grupper finnas personer med särskilt hög risk för att bli smittade eller sprida smitta.
Då behöver samhället se till att de kan bli vaccinerade. Här är det viktigt att regioner fortsätter sitt arbete med att identifiera sådana personer. En hög vaccinationstäckning skyddar oss alla.
Lena Hallengren (S):
En interpellation kan dras tillbaka. Men jag tackar ändå Arin Karapet för att han inte drog tillbaka interpellationen. Jag tror att det är klokt att vi får reda ut frågan och utbyta några ord om den i riksdagens kammare. Man kan välja att använda ordet backa om det som Folkhälsomyndigheten gjorde. Men det var en olycklig formulering där det snarare beskrevs som en hel grupp. Men det finns fortfarande individer.
Och det är viktigt att se till medicinsk status, medicinskt tillstånd och ålder men också socioekonomi och utsatthet. Jag tror att våra regioner som arbetar med hälso- och sjukvård vet att det finns många olika faktorer som man behöver ta hänsyn till om man i detta fall ska få hela befolkningen att vilja och vara beredda att vaccinera sig.
Det räcker kanske inte med samma information till alla, och det räcker kanske inte med samma information översatt till olika språk, utan man får använda sig av lite olika sätt att arbeta. Det finns faktiskt ganska många partivänner till Arin Karapet som i samband med denna uppmärksamhet när det gäller prioriteringsordningen i princip motsatte sig att ens socioekonomi skulle spela roll. Jag har svarat på sådana frågor också.
Det vore därför välkommet om ledamoten allra helst ville understryka hur viktigt det är att man i hälso- och sjukvården också tar socioekonomisk hänsyn. Vi har till exempel Rinkebyprojektet som innebär att man arbetar med barnhälsovården på ett mycket mer direkt sätt i ett utsatt område och följer upp barnet under det första året med både hembesök och annat för att se till att skapa en god relation och inte minst tala om hur viktigt det är med barnvaccinationer och mycket annat.
Vi behöver jobba på olika sätt för att nå hela befolkningen. Vi måste förstå att det inte handlar om att någon bara går före någon annan. Det är ett raster som måste läggas vid sidan av. Prioriteringsordningen är väldigt tydlig när det gäller ålder och medicinsk status vid medicinska diagnoser och tillstånd. Men jag vill understryka hur viktigt det är att vi inte blundar för socioekonomin.
Det är väl allmänt känt i dag att det skiljer sju år i medellivslängd mellan Skärholmen och Danderyd. Det säger någonting om att hälsan inte är jämlikt fördelad i befolkningen. Det behöver man ha med sig också i ett sådant här sammanhang. Om vi ska minska spridningen och bli av med covid-19 i samhället, och om denna pandemi någon gång ska gå över, måste en mycket stor del av befolkningen vaccinera sig.
Då räcker det inte att göra på det enkla sättet och låta dem som vill vaccinera sig, utan detta är ett hårt arbete inte bara rent praktiskt - att anlita många sjuksköterskor som vaccinerar effektivt. Det handlar också om att vi måste fundera över hur vi ska kunna nå olika grupper i samhället. Jag tror som sagt var att regionerna egentligen är vana vid det här, men jag tror inte att det skadar att vi samfällt också understryker att det här är ett perspektiv som man inte får tappa bort eftersom en del av vaccinationseffekterna i så fall går förlorade.
Lena Hallengren (S):
Vi ska väl återkomma till formalia. Har man ställt en interpellation och fått ett svar ska man gå till kammaren. Men jag tänker att om man har ställt en interpellation och förutsättningarna förändras dagen efter kanske man drar tillbaka den. Det var det som var min tanke. Samtidigt har jag stor respekt för att frågan absolut kan diskuteras i alla fall, och den här diskussionen visar väl att vi kanske inte står så långt ifrån varandra som sociala medier ibland ger sken av.
Det olyckliga var att man beskrev det som att det var hela grupper i egenskap av papperslösa som skulle gå före. Dagen efter förtydligade Folkhälsomyndigheten och skrev att i den tredje fasen prioriteras även grupper som av olika skäl kan ha svårigheter att följa rekommendationer om smittskyddande åtgärder. Det gäller även personer som lever i socialt utsatta situationer, till exempel hem- eller papperslösa. Där har man nu tagit bort exemplen, eftersom det leder tanken fel.
Vad man vill understryka är ju att det handlar om ålder, medicinskt tillstånd och socioekonomi. Det gäller alltså att fundera på inte bara om personen själv kan drabbas av svår sjukdom utan om personen ifråga också kan bidra till att smitta andra, för det är ju det man vill komma åt. Men jag tycker att det är väldigt bra om den här interpellationsdebatten, om något, kan tydliggöra att det i så fall är en individuell bedömning som görs.
Vi kan väl ändå passa på tillfället och säga att det är fantastiskt att vi står här och diskuterar vaccin och att vi i Sverige är i den lyckliga situationen att väldigt många vill bli vaccinerade. Det är inte fråga om att någon annan minsann får göra det före, utan man är faktiskt angelägen om att få sitt vaccin.
Det gäller förstås båda ledamöternas mammor, det gäller min mamma och det gäller alla andra äldre som verkligen måste känna att det är de som ska gå först. Det är som vi har sagt från början: Allra först är det särskilda boenden, de som har hemtjänst och de som arbetar i de verksamheterna, och sedan är det ålder som styr.
Jag hoppas och tror därför att alla de medborgare som är över 65 eller 70 år ska känna att det närmar sig så att man kan bryta den isolering som man har fått leva i under väldigt lång tid. Jag tycker också att det är glädjande att vi alla ändå, med kanske lite olika uttryck, står bakom att vi har en vård efter behov. Det är klart att det är det som ska styra. Man ska inte känna att det finns någon tvekan där.
Även när det gäller vaccin som en del av hälso- och sjukvården ska vi göra vårt yttersta för att se till att smittspridningen minskar och att pandemin tar slut. Vi ska både skydda individen mot svår sjukdom och se till att skydda vårt samhälle mot vidare smittspridning. Tack så mycket för interpellationen!
Lena Hallengren (S):
Jag tänkte: Vad ska jag ägna mitt sista anförande åt? Jag har redan sagt det mesta. Men nu väckte ledamoten helt nya frågor, så jag får passa på att ta den bollen. Jag vill gärna stoppa denna tanke hos alla som tror att det finns stora lager som ligger på olika ställen och väntar och att frågan bara är vilket land, vilka statsråd och vilka premiärministrar och presidenter som har rätt telefonnummer. Det är inte så det fungerar, utan det produceras vaccin som aldrig förr.
Framför allt vi i den industrialiserade världen är mycket angelägna; det är ju här vi har - och kommer att ha - vaccin i överflöd. Vi har sett till att vi bygger produktionsanläggningar innan vaccinerna är godkända; det är ju detta som ökar våra volymer. Regeringens vaccinsamordnare Richard Bergström är en av de mest aktiva, skulle jag vilja säga, i de europeiska länderna. Det ska vi verkligen inte skämmas för, utan jag är väldigt stolt över att vi har tagit oss an denna uppgift tillsammans med övriga EU.
Vi ska inte tro att det skulle ha gått mycket bättre om vi i Sverige hade gjort detta själva. Vi har ju gemensamt lagt in rätt mycket ekonomiska resurser i dessa olika företag för att underlätta för deras forskning, för att de ska kunna producera och för att de ska bygga produktionsanläggningar. Vi har gemensamt prövat och sett till att vi har fått dessa avtal på plats.
Sedan är det klart att vi också vill ha de vacciner som har avtalats fram, men jag tror inte att läkemedelsföretagen heller känner sig helt glada och nöjda över att de inte kan leverera enligt avtal. Det stärker ju inte deras aktier, om uttrycket får användas, utan det är klart att de har en väldig vilja både att hinna först och visa att de har det bästa vaccinet och att visa att de kan leverera och leva upp till våra förväntningar. Vi vill naturligtvis ha mer vaccin.
Jag förutsätter att vi i Sverige får det vaccin som vi har rätt till och att vi bidrar till att det byggs produktionsanläggningar så att volymerna kommer upp. När vi har använt vaccinet måste vi se till att vi inte låter något förfaras och att vi inte låter folk gå före i prioritetsordningen. Vi måste också dela med oss till andra länder, för om pandemin ska ta slut räcker det inte att vaccinera den svenska befolkningen.
Lena Hallengren (S):
Lotta Olsson har frågat mig vad jag avser att vidta för åtgärder för att den växande gruppen patienter med komplikationer och långtidssjukdom efter en covid-19-infektion ska få adekvat vård, behandling och rehabilitering. Det är av stor vikt att öka kunskapen om de långvariga symtom som kan följa av en covid-19-infektion och vilka behandlings- och rehabiliteringsinsatser som bör erbjudas dessa patienter. SBU presenterade den 1 december en systematisk kunskapsöversikt avseende patienter som har långvariga symtom av covid-19.
SBU konstaterade att det finns viss kunskap, men att mer behövs. Därför gav regeringen den 4 mars i år SBU ett nytt uppdrag om att löpande utvärdera och sprida kunskap om det vetenskapliga stödet avseende behandling och rehabilitering av patienter med långvariga effekter av sjukdomen covid-19. I uppdraget ingår att löpande förmedla kunskapen till Socialstyrelsen.
Regeringen har dessutom inom ramen för forsknings- och innovationspropositionen avsatt 100 miljoner kronor årligen för forskning inom virus och pandemier. Därutöver har regeringen avsatt 50 miljoner kronor specifikt för forskning på långvariga symtom till följd av covid-19. I september förra året fick Socialstyrelsen i uppdrag att ta fram en processmodell för rehabiliteringsinsatser för patienter med långvariga komplikationer efter covid-19.
Därutöver fick Socialstyrelsen den 4 februari i år i uppdrag att utveckla ett stöd för hälso- och sjukvården när det gäller patienter med långvariga symtom till följd av en covid-19-infektion. En första delredovisning kommer att ske den 31 maj och en slutredovisning den 31 oktober i år, 2021. Uppdraget är ett viktigt steg för att stötta hälso- och sjukvården i hur de ska hantera patientflödena och för att skapa förutsättningar för uppföljning och behandling.
Att ta fram nationella riktlinjer är i dagsläget för tidigt, men vi lär oss mer om hur dessa patienter ska behandlas och rehabiliteras. Stödet som Socialstyrelsen nu tar fram syftar till att stötta hälso- och sjukvården under en period där kunskapsutvecklingen går väldigt fort, så det är inte ändamålsenligt att i nuläget ta fram långsiktiga nationella riktlinjer. Det finns alltså en rad pågående insatser på detta område och regeringen följer kunskapsläget och utvecklingen på området noggrant.
Lena Hallengren (S):
Jag ska börja med att säga att det inte behövs någon omfördelning av arbetsuppgifter. Men början av min cellgiftsbehandling gjorde det svårt att åka mellan Kalmar och Stockholm tio timmar i bil och dessutom få in väldigt många interpellationsdebatter som skulle planeras med ett antal veckors framförhållning. Nu är de inplanerade. Men det handlar inte om att arbetsbelastningen är för hög utan om att det har varit svårplanerat. Nu kommer det inte att vara så. Därför har jag tio interpellationer som jag ska besvara i dag, sex stycken nästa vecka och sju stycken veckan därefter, så det behöver inte Lotta Olsson bekymra sig över.
Tyvärr är frågan dock inte på något sätt överspelad, får vi konstatera. Det är ett faktum att covid-19 drabbar både män och kvinnor, men kvinnor är faktiskt lite överrepresenterade i att drabbas av de långvariga symtomen.
Frågan är naturligtvis hur vi ska kunna se till att vi följer kunskapsläget men också att den aktuella kunskapen inte bara når ut till några utan till hela primärvården, för det är ju många gånger dit man söker sig i första hand. Frågan om hur den specialiserade vården ska organiseras har ju uppmärksammats en del. Ska det vara multidisciplinärt?
Ska man ha det på flera ställen i landet? Här tittar varje region på vad de har för specialistkompetenser och hur de ska organisera sig. Jag gjorde ett digitalt besök i Norrköping i Östergötland för att se hur de arbetar. Det är de och Karolinska i Stockholm som har varit först ut. Jag tror inte att de kommer att vara ensamma så länge till, men hur man organiserar detta är verkligen en fråga för vården själv.
Man kan välja att göra på lite olika sätt, men jag känner att det är viktigt att forskningen får förutsättningar och möjligheter att ta till sig all den kunskap som dessvärre successivt växer fram, för ju längre pandemin pågår, desto fler människor med långtidssymtom upptäcker vi tyvärr.
Som jag inledde med att säga är det viktigt att primärvården sitter på kompetensen så att vi inte "bara" fokuserar på specialistvården. Det är ju viktigt att rätt diagnos ställs och att man inte för snabbt, kanske av välvilja, konstaterar långtidscovid och missar att det är något helt annat som kräver annan vård eller behandling.
Jag vill understryka hur viktigt det är att kunskapen sprids och att vi inte är för snabba med att säga att det är precis så här det ser ut utan att vi kan hålla kunskapsläget uppdaterat och så aktuellt som möjligt. Som jag sa i svaret får vi en första delredovisning den 31 maj, och det blir spännande att se hur långt man har kommit då. Uppdraget slutredovisas alltså inte då, utan detta behöver vi följa.
Även om slutredovisningen kommer i höst ser jag inte framför mig att detta uppdrag avslutas, utan vi kommer säkert att behöva fundera över hur fortsättningen ser ut.
Lena Hallengren (S):
Tack, Lotta Olsson, för en intressant och viktig debatt! Jag hoppas att det är många som lyssnar på den och som känner en förtröstan i den meningen att vi diskuterar frågan här och att det finns en stor samsyn. Detta är något som vi ser, och vi vill hemskt gärna göra allt vi kan för att se till att den kunskap som vården behöver ha ska finnas där. I takt med att pandemin fortsätter är det dessvärre så att vi får mer kunskap inte bara i Sverige utan globalt.
King's College i London är ett av de exempel som jag har tagit del av, men det finns förstås många fler. Här behöver vi samarbeta och samverka för att se till att vi, precis som när det gäller andra sjukdomstillstånd, lär av varandra. Återigen: Även om vi tycker att pandemin har pågått i en evighet är det fortfarande relativt ny kunskap.
Precis som Lotta Olsson säger är det kanske om tio år eller åtminstone om en lång tid som man kommer att veta bättre vad man borde ha gjort. Jag tror att det viktiga är att våga söka sig till vården. Jag är allmänt bekymrad över att människor tar ett eget ansvar och avstår från att söka vård, oavsett vad det handlar om, och tänker att de inte ska belasta vården. Det är klart att de ska ringa samtalet till 1177 eller sin vårdcentral och se till att vården får göra den bedömningen.
Sedan ska vården ha bästa tänkbara stöd för att lotsa personer som verkligen visar sig ha postcovidsymtom. Om de inte har det är det viktigt att de får annan hjälp, för det ska sägas att vi i dagsläget många gånger har ett otroligt fokus på covidsymtom, akuta eller långvariga. Men det finns förstås andra sjukdomstillstånd som dessa skulle kunna vara ett tecken på i stället, så det är viktigt att man känner att en kontakt med vården leder till att man får den vård, det stöd och den behandling som krävs.
Jag utesluter inte på något sätt att det kommer nationella riktlinjer framöver, men det är lite för tidigt nu då det krävs ett omfattande kunskapsunderlag och kunskap om hur man ska agera innan man utfärdar riktlinjer. Helst ska de inte vara alltför kortsiktiga, utan man ska nog känna att man har landat ganska väl i ett kunskapsunderlag innan man utfärdar riktlinjer.