KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kent Persson (V):
Nej, Björn Hamilton, kommande generationer kommer inte att kunna leva på samma välståndsnivå som vi gör. Vi lever i en globaliserad värld. Den övriga världens befolkning kommer att kräva sin beskärda del av energi och andra naturtillgångar. Vi måste dela med oss av det.
Jag tänker inte tala så mycket om kärnkraften, men resultatet av den forskning som finns i dag är att man bedömer att man kanske hittar en teknisk lösning som ligger 40, 50, 60 eller 70 år fram i tiden. Det är tekniskt möjligt, säger man. Man kan hitta ny fusionskraft och allt vad det kan vara. Men ekonomiskt är det knappast troligt. Det bekräftas av flera amerikanska oberoende bedömare.
Vi har McKinseyrapporten och andra rapporter som visar att den här utvecklingen kommer att bli väldigt dyr. Nog om det. Vad vill regeringen med Vattenfall? Det är en fråga som jag har ställt mig många gånger. Inte med ett ord nämner man Vattenfalls roll i svensk energiförsörjning i framtiden.
Man skriver i betänkandet att det inte finns någon anledning att ändra ståndpunkt. Den rödgröna oppositionen har en uttalad ambition att Vattenfall ska vara den ledande aktören när det gäller energiomställningen i Sverige till ett ekologiskt hållbart samhälle.
Regeringen med utskottets majoritet säger att det är helt okej att Vattenfall fortsätter på inslagna vägar. Det är okej att handla kolkraft och kärnkraft och vara en av de största nedsmutsarna i Europa, en av de största spridarna av koldioxid i Europa. Det är inte en trovärdig miljöpolitik om man säger sig värna om miljön.
Kent Persson (V):
Ska jag tolka det som att den satsning som Vattenfall har gjort genom att för minst 100 miljarder kronor köpa ett stort energibolag i Belgien som satsar på olja och kol är den riktlinje som regeringen har och att det är en ambitiös miljöpolitik? En bråkdel av deras investeringar går till miljöteknikutveckling.
Det mesta går till kärnkraft och kolkraft. Det anser jag inte vara en trovärdig miljö- och energipolitik. Det behövs kraftfulla signaler om att vi behöver ha ägardirektiv som klart och tydligt pekar ut vart Vattenfall ska gå och hur vi ska använda Vattenfall i framtiden när det gäller vår energipolitik.
Det brister i energipropositionen men också i utskottsmajoritetens skrivning i betänkandet. Inte med ett ord sägs det vad ni vill göra med Vattenfall. Här har vi möjlighet att använda en stor elproducent i Sverige för att påskynda teknikutvecklingen när det gäller miljövänlig teknik.
Vi föreslår att man ska bilda en riskkapitalfond som kan användas just för att stimulera miljöteknikföretag i fråga om deras utvecklingsmöjligheter när det gäller ny miljövänlig teknik. Ni har inga som helst förslag när det gäller Vattenfall.
Kent Persson (V):
Jag ska ge statsrådet rätt i en sak. Ingen klimatpolitik utan energipolitik. Det är helt rätt. I övrigt tjabbar vi inte om småsaker. Vi har diskuterat kärnkraften, vi har diskuterat mål för olika delar, men jag vill säga klart och tydligt att det inte handlar om att vara bäst i klassen.
Det här är en alldeles för allvarlig fråga som inte bara handlar om situationen i Sverige utan i världen. Då kan vi inte hålla på och diskutera om vi är bäst eller inte bäst och slå oss för bröstet. Det här är betydligt mycket viktigare än så. Låt mig på en gång tala om här och nu att vi har en gemensam motion när det gäller energipolitiken. Den finns ju. Den är inlämnad. Den är presenterad.
Den är också full med förslag om hur energipolitiken bör utvecklas för att vi ska nå de mål som vi behöver ha och utnyttja de möjligheter som vi har här i Sverige och som är unika på många sätt. Ett par ord vill jag säga om energiförhandlingarna, eftersom jag var med på samtliga.
Är det så att man kommer till en förhandling och inte har mandat att diskutera vissa frågor finns det ju inga möjligheter att hitta en öppning, en diskussion och en förhandlingslösning. Man kan vara låst från regeringens sida så att man enbart är beredd att diskutera vissa procentsatser, vissa mål. När det kom till frågan om kärnkraften hade ni inget förhandlingsmandat. Det var hugget i sten.
Det är sanningen när det gäller den delen. Det är det som är så väldigt viktigt att komma ihåg också när vi diskuterar, att vi inte bara kan hålla oss till en del eftersom vi nu diskuterar vad som sades i ett förhandlingsrum, vilket jag egentligen ogillar att man gör.
Jag vill också påminna statsrådet om att det har funnits en energiöverenskommelse mellan Socialdemokraterna, Centerpartiet och Vänsterpartiet från 1997 som sträcker sig ända fram till att regeringen fattar ett nytt beslut. Där var kärnkraften en viktig del och skulle avvecklas.
Kent Persson (V):
Det var bra att statsrådet erkänner att det finns en gemensam energimotion från oppositionen. Det är bra för eftervärlden att veta att det faktiskt förhåller sig på det sättet. Det var ju så att propositionen var uppdelad i två delar, klimat och energi.
Därför var det naturligt att dela upp den i två olika betänkanden och två olika motioner. Jag tycker att det är väldigt olyckligt att diskutera vad som sägs bakom slutna dörrar i en förhandling. Jag har förhandlat väldigt många gånger med företag och med olika organisationer.
Jag har aldrig gått utanför förhandlingsrummen och recenserat eller talat om vad som har sagts av olika parter. Jag tycker att det är olyckligt. Men det är tydligen en ny strategi från regeringens sida. Det får jag ha med mig i kommande diskussioner, om det blir några sådana framöver inom det här området.
Det är också bra att höra statsrådet ge beröm och säga att den energiöverenskommelse som har funnits mellan Socialdemokraterna, Centerpartiet och Vänsterpartiet ligger som grund här. Den har varit bra, den är viktig och det är egentligen den som gäller ända fram tills vi har fattat ett nytt beslut. Den är alltså en stor del av alliansregeringens innehåll. Det är värt att notera.
När det gäller den andra delen, vad som behöver göras och inte göras, vill jag bara upprepa vad IEA sade inför G 8-mötet. Massiva investeringar i energieffektivitet och energiproduktion kommer att vara en viktig del i att lösa dels sysselsättningsfrågan, dels klimatfrågan framöver.
Ta chansen att lyssna på vad de har sagt!
Kent Persson (V):
Jag yrkar bifall till reservation 1. I övrigt vill jag i detta anförande betona vikten av överföringskapaciteten inom Sverige samt mellan Sverige, de nordiska länderna, de baltiska staterna och sedan också de europeiska staterna. Det är nämligen en förutsättning för att vi ska klara av att bygga ut och satsa på förnybar energi.
Med detta tackar jag för ordet.
Kent Persson (V):
Tack, statsrådet för svaret på min interpellation! Bakgrunden till interpellationen om Uven, det vill säga trafiken mellan Uppsala, Västerås, Eskilstuna och Norrköping, är att det avtal som i dag finns mellan Rikstrafiken och de fyra huvudmännen löper ut den 1 juni 2009.
För att förstå problematiken kring det som vi i dag kallar Uven måste man gå tillbaka ända till 2001 då Rikstrafiken kontaktade Mälab för att diskutera avtalet om köp av olönsam interregional trafik mellan Västerås och Katrineholm.
Avtalet skrevs om och på initiativ från Rikstrafiken utökades avtalet att innefatta stråket Uppsala, Sala, Västerås, Eskilstuna och Norrköping. Resultatet blev alltså en större arbetsmarknads- och studieregion. Jag hörde tidigare i dag att statsrådet bejakar en sådan utveckling och stöder den.
Rikstrafikens stora ekonomiska problem 2004-2005 innebar att de ville avveckla sitt åtagande från juni 2005.
Tack vare ett stort engagemang från trafikhuvudmännen och med hjälp av Östergötland och Uppsala kommer man att kunna teckna ett nytt avtal som sträcker sig fram till 2009, vilket är det jag pratar om nu.
Det innebar att trafikhuvudmännen tillsammans med staten och Rikstrafiken gick in och täckte det krav, alltså lite drygt 43 miljoner, som SJ hade för att bedriva den här trafiken. Trafiken är nu än en gång hotad. Motivet denna gång är att Rikstrafiken säger sig inte ha något ansvar för arbets- och studiependling om inte deras uppdrag förändras.
I Rikstrafikens nyligen reviderade utredning om Uven sägs följande: Det finns även en diskussion om huruvida Rikstrafikens ansvar bör utvidgas till att även omfatta långväga frekvent arbets- och skolpendling, vilket inte är fallet i dag. Det är den springande punkten.
Det är Rikstrafiken själv som har tolkat att arbets- och skolpendling inte ska ingå i statens ansvar, även om den är långväga och berör flera län. Det innebär faktiskt att ingen har ansvar för den trafiken, varken Rikstrafiken eller trafikhuvudmännen vars ansvar ligger just i länen. Frågorna staplas på varandra. Man kan ju fråga sig vilken status denna diskussion har.
Är det Rikstrafiken och Näringsdepartementet som diskuterar är det kanske rimligt att bidraget till Uventrafiken finns kvar till dess att riksdagens uppdrag är klarlagt. Fru talman! Min fråga till statsrådet kvarstår. Är statsrådet beredd att vidta åtgärder som tydliggör och möjliggör Rikstrafikens ansvar för interregional arbets- och studiependling?
Det är det min fråga handlar om, ingenting annat. Den är egentligen inte så svår att svara på. Ja eller nej?
Kent Persson (V):
Jag tackar för det. Men jag är inte så intresserad av vad Rikstrafiken tycker om detta. Det vet jag eftersom jag har läst den utredning som de har gjort om Uven och den reviderade upplagan. Jag vet alltså exakt vad de tycker. Jag är mer intresserad av vad regeringens inställning till studie- och arbetspendling är och vem som bör ha detta uppdrag.
I dag ligger det inte på trafikhuvudmännen att serva en trafik som går över länsgränserna, där det är långväga studie- och arbetspendling. När man läser vidare föreslår Järnvägsutredningen 2 att Rikstrafiken får ett utökat ansvar för de långväga resorna.
Om detta går i hamn och ligger i linje sägs det i utredningen att det också är rimligt att se över riktlinjerna om någon säger att vi ska göra det. Denna någon bör vara regeringen som kommer med direktiv till Rikstrafiken. Enligt Rikstrafiken finns det förutsättningar för denna trafik att fortsätta.
Dessa kriterier skulle uppfyllas om förändringarna sker. Det är det som jag vill diskutera. Vem ska ha ansvaret för det hela? Man kan knappast begära att länstrafikhuvudmännen ska ha detta ansvar. Då lägger vi ju över denna kostnad på kommunerna. Och vi vet redan i dag vilka besvärligheter som kommunerna har.
Min fråga kvarstår: Är statsrådet beredd att se över riktlinjerna när det gäller den interregionala trafiken i fråga om arbetspendling och långväga skolpendling?
Kent Persson (V):
Jag tackar för svaren. Men jag får inte något svar på den direkta frågan. Men om jag nu ska vara lite välvillig så här en torsdagskväll kan jag i alla fall tolka det som att frågan om arbets- och skolpendlingen, den interregionala pendlingen, inte är huggen i sten. Och om Rikstrafiken får ett förändrat uppdrag är det också möjligt att se över detta.
Detta förändrade uppdrag måste komma från regeringen. Järnvägsutredningen 2 har påvisat möjligheterna för den här aktuella sträckan. Det gäller inte bara arbets- och skolpendlingen, utan trafiken är också en länk för den långväga trafiken mellan Dalabanan och Södra stambanan.
Utifrån det bör det också finnas ett intresse från Rikstrafiken, åtminstone enligt utredningen, som motiverar att man går in här och stöttar Uven. Frågan kvarstår. I dag har länstrafikhuvudmännen inte ansvar för den interregionala arbets- och skolpendlingen. Det har man inte. Det är ingen som har det.
Den här frågan måste klargöras. Och det måste vara regeringen som kommer med direktiv till Rikstrafiken när det gäller hur man ser på den typen av trafik. Alternativet är att den läggs ned eller att man lägger över kostnaderna på kommunerna, och jag tror att Åsa Torstenssons partikollega i Sala, Carola Gunnarsson, skulle vrida sig om hon fick det svaret.
Kent Persson (V):
Jag får tacka socialministern för svaret. Dock tycker jag inte att jag direkt fick något svar på mina frågor. Dessutom uppstod en rad nya frågor när jag läste svaret. Det här handlar inte om huruvida vi ska sälja apoteken eller inte - det har vi redan beslutat om - utan på vilket sätt vi ska göra det.
Det som föranledde interpellationen var att jag läste en artikel i Svenska Dagbladet den 6 maj. Man kunde där läsa att Tamro AB och Kronans Droghandel har för avsikt att bli en av de ledande aktörerna på den framtida apoteksmarknaden.
Det vore väl kanske inte så mycket att säga om det, om det inte vore för att de också i princip kontrollerar 100 procent av läkemedelsdistributionen i Sverige. När det gäller många verksamheter har regeringen kritiserat att statliga myndigheter verkar ha haft en alltför bred och ibland vertikal verksamhet.
Om apotek till exempel säljs till läkemedelsbolag är risken stor att det kommer att uppstå en sådan situation igen. Jag vill påminna om att när vi diskuterade Telia och kopparnätet gav regeringen ett uppdrag till Post- och telestyrelsen att ta fram en ny lag för vertikalseparation av teleoperatörernas accessnät.
Det man skulle titta på var framför allt att operatörerna under likvärdiga omständigheter tillämpar likvärdiga villkor mot andra som tillhandahåller likvärdiga tjänster och att de tjänster och den information som operatörerna erbjuder andra tillhandahålls på samma villkor och med samma kvalitet som det som gäller för operatörens egna tjänster eller för dotterbolags eller samarbetspartners tjänster.
Det här är en situation och en problematik som mycket väl kan uppstå igen om vi får en oligopolliknande situation. Vi har ofta diskuterat det här också när det gäller elmarknadens funktionssätt och den bristande konkurrensen inom elmarknaden.
Från Vänsterpartiet har vi ofta lyft fram frågan om samägande av kärnkraften och vilken betydelse det har för att få bra konkurrens när det gäller elpriser.
Jag konstaterar nu att regeringen kanske inte har lyssnat på oss men har lyssnat på andra och att det därför förhoppningsvis kommer ett förslag framöver om en annan ordning när det gäller kärnkraften. När vi nu ska göra en omreglering av apoteksmarknaden och privatisera en stor del är det väldigt viktigt att vi inte bygger in oligopolliknande situationer.
Då räcker det inte, menar jag, att man ger Konkurrensverket eller Konsumentverket ett uppdrag. De har redan uppdraget att studera marknaden och fundera på om den fungerar. Där behöver jag få ytterligare försäkringar om att det finns handlingskraft i regeringen, så att detta inte uppstår.
Jag har en fråga om en sak i interpellationssvaret som jag inte blir riktigt klok på. Ni skriver att "aktörerna på marknaden borde få ett delat ansvar genom att det i samband med avyttringen knyts villkor om fortsatt ansvar för apotekstäckningen". Vad då för villkor?
Kent Persson (V):
Jag tackar ytterligare för svaret. Det är klart att detta är och har varit en ideologisk fråga. Men nu handlar inte detta om utförsäljning eller inte. Det handlar om att det ska göras på ett så bra sätt som möjligt så att man uppfyller de förutsättningar som är givet här med tillgänglighet och låga priser.
Det är en väldig skillnad på ett statligt monopol och ett privat oligopol. Staten kan reglera, men på en marknad kan man inte göra det. Det är vad som har skett i Norge. Priserna har stuckit iväg. Fastän man har fått fler apotek och bättre tillgänglighet har vi haft en prisskjuts, och vi har en oligopolliknande situation i Norge.
Jag befarar att vi kommer att få samma utveckling här i Sverige. Därför är det så viktigt när man nu genomför omregleringen och utförsäljningen att man verkligen tar det på allvar. Att man efteråt utvärderar det hela är en självklarhet. Det borde man göra vid alla tillfällen.
Socialministern svarar på min fråga som handlar om delat ansvar att det ska finnas ett ansvar för att apoteken finns i hela landet.
Jag undrar: Hur kan man över huvud taget garantera det på en fri marknad, och under hur lång tid gäller det?
Vidare skriver ni i svaret: När det gäller övriga aktörer har regeringen bedömt att särskilda avtal om apotekstäckning bör slutas, och dessa bör gälla i tre år i taget. Varför inte ska?
Varför lämna öppet vid en omreglering och utförsäljning att det är upp till dem som genomför det om det ska vara täckning över hela landet eller inte? Sedan vill jag vända mig lite till Finn Bengtsson. Jag tog upp elmarknaden för att på det sättet visa på hur en marknad inte fungerar i Sverige i dag. Elmarknaden fungerar inte bra.
Det är inte bara jag som påstår det, utan industrin påstår det. Det är beroende på att man har ett samägande och sitter och kontrollerar både produktion och distribution. Det är den liknelsen jag vill göra.
Regeringen har själv påtalat den när vi diskuterade utförsäljningen av Telia och hur viktigt det är att man separerar Telia i två delar för att man inte ska få en snedvriden konkurrens. Det är mot den bakgrunden som jag har skrivit interpellationen. Det är givetvis för att det ska bli så bra som möjligt så att det inte uppstår samma sak igen.
Att jag sedan har haft en helt annan uppfattning om själva utförsäljningen har inte med den här diskussionen att göra. Jag accepterar givetvis det beslut som riksdagen har fattat. Men jag vill när det genomförs att det ska genomföras på ett sådant sätt att man undviker de konsekvenser som har tagits upp i debatten som till exempel prisskjuts.
För att ge ett ytterligare exempel har vi nyligen sett att vissa värktabletter har stuckit i väg med 40 procent i prishöjning. Orsaken är att en av tillverkarna äger vissa ingredienser i värktabletten, och det menar jag har varit prisdrivande.
Kent Persson (V):
Det här var en interpellation som jag egentligen ställde till socialministern. Men nu gick också Finn Bengtsson upp här. Det var alldeles utmärkt att Finn Bengtsson tog upp just livsmedelskedjorna som ett exempel på hur det fungerar på en fri marknad. Det är ju precis tvärtom.
Om du är en liten handlare ute på landsbygden som inte är knuten till någon av de stora bolagen har du väldigt svårt att få tag på livsmedel till konkurrensmässiga och bra priser. Så är det. Det visar på en marknad som inte fungerar på landsbygden. Låt oss gå tillbaka till socialministerns svar.
Jag läser det som står i texten. Det står "bör" och inte "ska". Då kan inte jag tolka det på annat sätt än vad som står i den delen. Detta kommer att fungera på en fri marknad. Det finns inga garantier för vad som händer efter tre år. Jag vet inte om regeringen har några planer för hur det blir om det här inte skulle fungera.
Ska det återgå i statlig ägo eller ska det läggas ned? Eller vad blir det för verksamhet? På något sätt måste ni ha diskuterat och funderat i de banorna. Det vore bra om jag kunde få ett svar på den frågan.
Kvarstår frågan ifall ni över huvud taget har funderat på hur det ska bli när omregleringen och privatiseringen sker. Hur ska man försöka begränsa så att oligopol inte uppstår när det gäller distribution och ägande av apotek?
Och är det verkligen bra att man får stora läkemedelsbolag som ägare av apotek?
Kent Persson (V):
Jag vill tacka jämställdhetsminister Nyamko Sabuni för svaret. Inför den här debatten och inför den interpellation som jag har skrivit hade jag vissa förhoppningar om att ett genombrott skulle kunna ske när det gäller fördelning och att bryta maktstrukturen i de stora bolagens styrelser.
Tyvärr ser jag när jag läser svaret att det enda konkreta svar som jag får är att det inte blir någon kvotering till bolagsstyrelser. Jag beklagar det. När vi tittar på vad som har hänt de senaste åren kan vi se att den kvinnliga representationen har gått på ännu ett bakslag.
Med den takt som jämställdhetsarbetet fortgår inom bolagsstyrelserna kommer inte det här att lösas på väldigt lång tid. Jag måste också försöka klara ut vad jämställdhetsministern har sagt eller inte, och därför kommer jag att citera Svenska Dagbladet Näringsliv.
Det står så här: "Jag tänker inte vara tjurskallig och säga att kvotering för evigt är uteslutet. . Jag förstår verkligen frustrationen som många kvinnor i näringslivet känner. Jag känner samma frustration själv."
Då undrar jag lite grann: Är det så att jämställdhetsministern har blivit felciterad i tidningen, eftersom hon så kategoriskt säger nej till kvotering när vi kan se att kvotering är och har varit ett väldigt lyckat exempel om vi ser till Norge? Där har också antalet kvinnliga styrelseledamöter ökat markant.
Det kan inte vara en slump att antalet svenska kvinnor också har ökat markant i bolagsstyrelserna i Norge efter just den här kvoteringen. För att hjälpa till och lyfta fram kvinnor har ni inlett ett styrelseprogram för att synliggöra kvinnor.
Menar ni verkligen på allvar att det inte finns kompetenta kvinnor som redan i dag kan ingå i svenska bolagsstyrelser? Det är vad som kan läsas in, tolkas, i det svar som jag har fått. Se på exemplet Norge. Där har man verkligen lyckats. Där finns i dag inte någon debatt om kvinnlig representation. Det anses vara en självklarhet.
Hur det än är består den svenska befolkningen av 50 procent kvinnor, men i beslutande församlingar - bolagsstyrelser - är de försvinnande få. Ändå besitter de kvinnorna samma kompetens som män. De är samma konsumenter och ingår i samma strukturer.
Ändå ska de hållas utanför de högst beslutande bolagsstyrelserna där det avgörs vad som ska produceras och hur det ska produceras. Jag vill se en regering som inte bara i högtidliga tal säger att man värnar jämställdhet, utan jag vill se en regering som går från ord till handling. Kvotering är en möjlighet för regeringen att ta det initiativet.
Kent Persson (V):
Jag tror att Folkpartiet och Vänsterpartiet i sak har likartade uppfattningar när det gäller jämställdhetsfrågor. Så har det varit historiskt, och jag hoppas att det ska vara så även i framtiden. Visst är det en symbolfråga. Visst är symboler viktiga. Så är det, och det ska vi inte bortse från.
Låt oss hålla oss till den fråga interpellationen handlar om, inte bolagsstyrelser och inte en öppen debatt om jämställdhetspolitiken överlag. Då blir det en lång debatt, och då kan vi titta på hur regeringens politik slår i realiteten när det gäller jämställdhet mellan män och kvinnor. Låt oss inte ta den debatten här och nu. Låt oss diskutera hur vi ska åstadkomma en bättre fördelning i de stora bolagsstyrelserna.
Nu har vi haft en regering som hade tillgång till de förslag till åtgärder som lades fram av Catarina af Sandebergs utredning. Det var åtgärder som skulle kunna förbättra kvinnors representation i bolagsstyrelser. Dessa förslag kastade regeringen i papperskorgen. Det var synd. Det var steg i rätt riktning.
Vi i Vänsterpartiet har väckt motioner i frågan sedan 2006. Jag vet det därför att jag har själv väckt motioner i frågan. Jag anser fortfarande att den är viktig, och jag tycker inte att vi har gjort några som helst framsteg när det gäller representation i bolagsstyrelser som jag som man kan vara stolt över. Mycket mer behöver göras. Givetvis finns rådgivning.
Det är inte utbildningsinsatser som sådana som jag vänder mig mot. Jag har absolut inte något emot utbildningsinsatser. Men jag menar att det finns oerhört många kompetenta kvinnor i dag som inte ges representation i bolagsstyrelser på grund av att de är kvinnor, inte för att de inte är kompetenta - bara på grund av kön.
Jag vet att jämställdhetsministern har skrivit till valberedningarna och frågat hur valberedningsarbetet går till. Jag vet också att en del av ordförandena i valberedningarna har intervjuats i Svenska Dagbladet. Det är förfärande att läsa. De säger att det i slutändan handlar om kompetens.
Det är därför de inte hittar kvinnor. Jag tror inte på det. Jag tror att det handlar om den maktstruktur som finns i samhället, som gör att män föredrar män. Om det är så måste man som lagstiftare hjälpa till för att påskynda processen. Då är kvotering till bolagsstyrelser ett alldeles utmärkt medel.
Det finns erfarenheter, inte minst från Norge, som har visat på positiva effekter. Det kan väl ändå inte vara en slump att det finns fler kvinnliga representanter i norska bolagsstyrelser sedan reformen genomfördes i Norge. Helt plötsligt finns kompetens, och det har varit lyckat även ekonomiskt för företagen i Norge.