Petter Löberg (S):
Inledningsvis vill jag yrka bifall till utskottets förslag och till vår reservation i punkt 5 samt avslag på motionerna. Det känns lite som en skolavslutning.
Vi kanske sparar den riktiga känslan till nästa vecka, även om man kan ha känslan av att terminen tar slut när man hör allt tjo och tjim ute vid Riddarhustorget från studentflaken.
Egentligen känns det mer som att man har lämnat in ett examensarbete eller en sista uppsats, för det är en högtidsstund för en riksdagsledamot att få yrka bifall till ett sådant här förslag.
Det är i praktiken rödgrön politik som vi ser i det häfte som vi ska diskutera här i dag och dessbättre också Alliansens och Vänsterpartiets politik.
Det är ännu mer glädjande att vi till absolut största del kan vara överens i en så viktig fråga som den om brottsförebyggande. Politiken tenderar generellt sett att vara reaktiv, inte minst när de dramatiska händelserna i omvärlden eller i vårt eget land pressar politiken framför sig.
Det kan slå över i rent populistiska förslag och i kortsiktighet och ängslighet från politiken. Som en randanmärkning kan man väl säga att i överenskommelsen om terrorism, som har slutförts alldeles nyligen, präglades arbetet där inte av detta perspektiv.
Inte minst det brottsförebyggande perspektivet fanns med i överenskommelsen, vilket är oerhört glädjande. Vi måste ibland välja perspektiv, och i det här läget sätter vi fokus på det långa perspektivet, för det brottsförebyggande arbetet ger sällan snabba poänger.
Det ger inte snabb lagföring och braskande rubriker. Men det är inte bara floskler eller en samling blomsterspråk i betänkandet, utan det är en rik provkarta på konkreta, praktiska och uppföljbara förslag som ligger på bordet.
Det är en stor vinst för rättskedjan när ett brott blir löst och beivras, men det är alltid en större vinst för samhället att brott inte begås. Där har vi pudelns kärna i det brottsförebyggande arbetet, och det är skönt att vi kan vara överens om detta grundläggande perspektiv. Att vi socialdemokrater tror på det starka samhället är ingen hemlighet.
Vi tror på ett samhälle som hänger ihop, där klassklyftorna inte tillåts växa och där skillnaderna mellan könen ska utjämnas. Vi tror att utfallet av denna nordiska samhällsmodell, som vi kallar Sverige, är mycket starkare än nästan alla andra samhällsmodeller som vi någonsin har sett i världshistorien, även globalt.
Vartenda nyckeltal visar att detta sätt att se på världen och organisera vår gemensamma tillvaro i form av ett samhälle är överlägset. Det som präglar den nordiska modellen är att beslutsfattande politik bygger på rationalitet och förnuft, på remissförfaranden och utredningsförfaranden, som kan vara långa och utdragna, men framför allt på vetenskaplig grund.
Det är det som detta handlar om. Det är därför Brå är en sådan vacker myndighet. Den bygger på vetenskaplig grund. Är detta det vackraste samhälle vi har sett på jorden? Ja, det är det självklart. Det är jag som svensk och socialdemokrat stolt över, och det är inte att ta till överord.
Om forskning och praktik visar att det brottsförebyggande arbetet är det mest effektiva på sikt för att bekämpa kriminalitet är det vår förbenade - för att halvsvära lite grann - skyldighet att inta detta perspektiv. Även om den generella välfärdspolitiken är grunden för detta räcker det inte, vilket man också konstaterar i regeringens skrivelse.
Vi behöver ha riktade insatser. Vi behöver ha riktade insatser mot platser, mot förhållanden och mot situationer där brottsliga aktiviteter sker och där människors utsatthet är stor. Det var för 20 år sedan och mer därtill som vi senast hade ett heltäckande brottsförebyggande program på riksdagens bord.
Under dessa år har det vuxit fram en ganska rik flora - får man väl säga - av kommunala och regionala brottsförebyggande former för arbete. Det är hundratusentals människor som bär detta. Det är mängder med människor i civilsamhället och i offentlig sektor och privatpersoner som är nycklarna och möjliggörarna när det gäller att få ned brottsligheten i detta land.
Ofta har de ingen aning om det, utan de bara gör det. Det handlar om grannarna som hjälps åt att ta in posten på sommaren för att undvika att visa för tjuvarna att man är bortrest. Det handlar om pedagogen som har ett långsiktigt värdegrundsarbete med sina ungar.
Det handlar lika väl om tjänstepersonen på gatukontoret som ser till att buskarna röjs undan vid gångtunnlarnas mynningar när oroliga medborgare ringer in till kommunen. Helt plötsligt har dessa personer varit med och fattat beslut för att öka den situationella preventionen - vilket är den krångligaste och konstigaste ordföljden i sammanhanget.
Det handlar om miljoner beslut i det lilla. Det som beskrivs som nyckelordet i detta är det som gäller i nästan all offentlig förvaltning och all politik: samverkan. Den måste öka, den måste bli effektivare och den måste bli organisk. Det är ett framgångskoncept. Det är ett framgångsrecept rent evidensbaserat.
När samverkande parter, till exempel polis och kommun, enas om att man har en brottsutsatt plats kan man exempelvis i de medborgarlöften och samverkansavtal som vi har sjösatt i och med den nya polisorganisationen identifiera vad som behöver göras.
Då är programmet en otroligt bra handbok att ta fram för att hitta konkreta åtgärder för att lösa problemen. Man kan säga att programmet rent redaktionellt består av en bakgrund, en faktabasering, någon typ av kriminalpolitisk översikt, en grundkurs i kriminologi eller vad man ska kalla det för.
Där finns också en rik flora av både exempel och mer konkreta åtgärder samt syftningsmål för regeringen. Dessa är huvudsakligen tre. Det handlar för det första om att minska motivationen för brott. Det ska aldrig vara rätt att välja den kriminella banan. Det gäller att förebygga att bland andra unga hamnar i kriminella sammanhang.
Därför ska kommun, landsting och stat alltid vara närvarande och erbjuda en alternativ väg och ett alternativt liv. Det ska finnas fritidsgårdar i stället för tomma torg eller ett frånvarande samhälle. Det ska finnas en stark socialtjänst, och det ska finnas bra elevhälsa. Det kan tyckas vara självklarheter, men det är det inte i praktiken.
Vi ser en enorm potential för ett tryggare samhälle i många av våra utsatta områden. Men varje dag fattar vi också beslut och resonerar oss fram i detta bygge för hur vi ska gå vidare. Det handlar för det andra om att öka den informella och formella kontrollen i samhället.
Det är inte helt oproblematiskt, men alla kriminologer sedan 1800-talet, inte minst granskningen av Chicago, visar att frånvaron av kontroll är en av de viktigaste kriminogena faktorer som existerar i samhället. Man kan kalla det för alienation eller anonymitet. Men det är inte helt enkelt, för det är ekvation som inte alltid går ihop.
Bondesamhället, till exempel, var inte helt okomplicerat med den normeringskofta som människor utsattes för när det gäller hur man skulle vara och inte vara. Det anonyma storstadslivet har också sina fördelar. Det är en kreativ miljö, och det skapar också integritet för individen. Denna ekvation och denna balans måste finnas även i det brottsförebyggande arbetet. Så enkelt är det. Jag ska avsluta med det tredje exemplet. Det är ett begrepp: Tillfället gör tjuven.
Vi ska försöka att hitta och ta tillfället från tjuven. Vi ska göra det på mängder med olika sätt som jag inte behöver beskriva i detalj. Men det kan handla om varia insatser. Slutligen ska jag betona ett annat perspektiv, nämligen att den som är brottsutsatt ofta är brottsutsatt igen och igen.
Det kan handla om områden, och bostäder i bostadsinbrottssammanhang, men det kan också gälla individer som utsätts av olika skäl. Därför är det brottsofferstödjande arbetet centralt - av moraliska skäl men också av praktiska, brottsförebyggande skäl. Det är någonting jag skulle vilja betona här i dag.
Det här inte direkt de snabba puckarnas politiska vardag, utan det är som sagt de långa vågornas hantverk. Vi har visserligen i farans riktning ett negativt tillkännagivande här i dag, men i stort sett är vi överens om detta. Det är jag glad för. Det är dock genomförandet som räknas, och det känner jag mig ganska trygg med.
Föregångaren till detta är ett program som kom för 20 år sedan, och det har gett bra redskap till kommuner och landsting för att skapa lokala Brå och annat. Detta program kommer att ge en ännu starkare plattform att stå på när det gäller att ta nästa steg för att bygga ett tryggare samhälle, som ju är målet.