Hillevi Larsson (S):
Det är naturligtvis ett steg i rätt riktning att man stärker barnens rättigheter. De ska ha rätt till en egen socialsekreterare som de ska kunna anförtro sig åt. Barnen ska höras, och socialnämnderna ska förebygga och åtgärda vanvård. Grundproblemet är dock konsekvenserna. Vad händer när regelverket inte följs? Det är ett steg i rätt riktning om man ändå kan få någon form av ekonomisk ersättning.
Det blir en upprättelse för det enskilda barnet, och det blir också en kostnad. Det ska nämligen kosta att vanvårda barn. Och även om det inte är kommunen som vanvårdar ett barn utan ett familjehem eller ett HVB-hem är det ändå det offentliga samhället som är ansvarigt och ytterst måste ta konsekvenserna av det här.
Jag tror mycket på Barnombudsmannens förslag att barn skulle kunna vända sig till Barnombudsmannen när de blivit vanvårdade och när deras rättigheter kränkts. Det finns ett liknande system för barn som blir mobbade och kränkta i skolan. Det började med att Johanna i Grums kommun under många år blev mobbad utan att någon gjorde någonting trots att man visste om det.
Hon vann i rätten, och fallet utmynnade i att det numera finns ett elevskyddsombud dit mobbade barn kan vända sig och få upprättelse. Elevskyddsombudet har rätt att kräva skadestånd av kommuner som inte har åtgärdat mobbning. Då handlar det om barn som kränkts både av klasskamrater, alltså andra barn och ungdomar, och av vuxna.
I de fall där skolbarn blivit mobbade eller på annat sätt blivit kränkta har man sagt att det är en form av myndighetsutövning eftersom vi har skolplikt. Barnen har inget val, utan de måste vara i skolan. Därför måste samhället ge någon form av upprättelse åt de barn som kränkts. Samma sak gäller här. Barnen har omhändertagits. Man kan säga att samhället har blivit barnens föräldrar, och då är det samhällets ansvar att se till att barnen inte far illa.
Därför borde det rimligtvis också gå att kräva skadestånd. Jag tror att Barnombudsmannen skulle vara lämplig att ta hand om det, och Barnombudsmannen har sagt att myndigheten gärna tar ansvaret för det. De har god kunskap om barn. Deras uppdrag är att stå på barnens sida. Jag tror alltså mycket på det, för det kräver någon som verkligen har engagemang och resurser att driva barnens fall.
Det är ständigt en resursfråga där dessa barn tyvärr oftast hamnar långt ned på dagordningen. Det är alltså ett förslag som jag har. Ett annat förslag är att utöka Ivos befogenheter. De har ju tagit över ansvaret från Socialstyrelsen när det gäller att granska socialtjänsten och barns förhållanden.
I dag kan de komma med kritik, och de kan även utdöma vite och stänga ned verksamheter, även om det är mycket ovanligt att de verktygen tillämpas. Men man kan inte kräva upprättelse. Det innebär att när det fattats ett felaktigt beslut om barnet, till och med ett rent lagbrott, får barnet inte upprättelse.
Det gäller till exempel ett barn som har flyttats från sitt hem där det haft det bra och där det inte finns grundläggande skäl. Det kan också gälla barn i familjehem, barn som bott i familjehemmet i många år och rotat sig, barn som ser familjehemsföräldrarna som sina anknytningspersoner. Ändå flyttas barnet utan att det förekommit vanvård. Det kan vara ett exempel där man skulle kunna rätta till ett beslut.