Lars Isovaara (SD):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 2. Energifärdplan för 2050 tar upp, som det beskrivs, hur Europas energiproduktion i framtiden ska kunna bli i det närmaste koldioxidfri, utan att energiförsörjningen och konkurrenskraften störs, för att bidra till att EU når målet om minskade växthusgasutsläpp till 2050.
Det kan tyckas att 2050 ligger långt fram i tiden, men vi ska ha i åtanke att energipolitik och energisystem inte är något som snabbt kan förändras vare sig genom enkla politiska beslut eller genom snabba tekniska lösningar. Miljöprövningar, myndighetstillstånd och remisser av infrastrukturärenden och överklaganden kan ta bra många år innan beslutet slutgiltigt kan fattas. Dessutom tillkommer den tekniska projekteringstiden och tiden för själva uppförandefasen.
Det är av vikt att betona att de slutsatser som kommissionen har redovisat till stor del bygger på osäkerhetsmoment i form av framtida ekonomisk tillväxt, världsmarknadspriser, politiska förändringar etcetera. Många av de frågor som berör exempelvis koldioxidutsläpp och andra globala miljöfrågor måste lösas - och de kan inte lösas på annat sätt - genom avtal och i samverkan med länder utanför EU. Herr talman!
Jag kan först konstatera att energifärdplanens väsentligaste villkor är: koldioxidfri utan störningar av vare sig energiförsörjning eller konkurrenskraft. Enligt min mening ligger Sverige bra till för att uppfylla villkoren. Sverige har redan nu en så gott som koldioxidfri elproduktion i form av kärnkraft, vattenkraft och nu också vindkraft på marginalen.
Genom att ha gått från en småskalig oljeförbränning till storskaliga fjärrvärmeanläggningar, med i många fall biomassa som bränsle, har vi lyckats minska nettoutsläppen av koldioxid. Restvärme utnyttjas också till viss del. Utmaningen när det gäller de svenska koldioxidutsläppen ligger således inte på sikt inom elproduktion eller hushållsvärme utan snarare på transportsidan. Men den delen måste till stor del lösas med överenskommelser över nationsgränserna.
Jag kan svårligen se framför mig hur det skulle kunna fungera med inkompatibla drivmedelslösningar bara för att fordon passerar gränsen mellan exempelvis Sverige och Norge. En fordonsmotormodell som enbart fungerar under svenska premisser och villkor skulle knappast gagna någon.
Åt vilket håll de tekniska lösningarna inom motorutvecklingen slutligen bär hän kan man inte mer än spekulera i. Vi får inte glömma bort att det finns helt andra marknader än den europeiska marknaden, marknader som kan tänkas styra mot ett håll där den europeiska fordonsindustrin bara helt enkelt har att haka på utvecklingen för att inte bli akterseglad. Just i det sammanhanget är det värt att notera att särskilt Kina och nu även Indien har en utveckling inom fordonsbranschen som måste beskrivas som anmärkningsvärd.
Några aktuella siffror är ganska talande och inte minst tänkvärda. Antalet nyregistrerade fordon i Kina uppgick till 1,4 miljoner under december 2011. Inom EU uppgick det till knappt 1 miljon under januari 2012. Vilken marknad som kommer att sätta standard för fordonsdrivmedel återstår således att se.
Jag vill bara påminna om att de konventionella drivmedlen oftast döms ut, men vi får inte glömma bort att de moderna motorerna också hela tiden utvecklas mot en lägre bränsleförbrukning. När det gäller transportsektorn är det givetvis önskvärt att så mycket som möjligt överförs från väg till tågtransporter, men i grund och botten är det en helt annan diskussion. Herr talman! Beroendet av fossila bränslen, i första hand kol, bör på sikt brytas.
Men vi ska inte förvänta oss några snabba lösningar på de problem som finns ute i Europa med koldioxidutsläppen. Alltför stora förhoppningar kan heller inte i detta läge knytas till CCS-tekniken. Tekniken är oprövad. Det återstår en hel del teknikutveckling. Och till detta kommer avsevärda investeringskostnader för att bygga ut infrastruktur.
De stora investeringskostnader som krävs i form av utbyggnad av exempelvis ledningskapacitet måste belasta de enskilda nationernas budgetar, och det måste ske under marknadsmässiga villkor. Utvecklingen får dessutom inte gå i den riktningen att nya lokala miljöproblem skapas.
Under den tid som jag var verksam som utvecklingsingenjör kunde jag ta del av många tekniska projekt som i förstone verkade lovvärda men som stupade av rent tekniska och ekonomiska orsaker eller till och med på politiska beslut i form av skatter eller färdriktning. Energieffektivisering är en viktig åtgärd, men detta bör i hög grad skötas nationellt och under marknadsmässiga villkor.
Villkoren är alltför olika i olika länder för att gemensamma normer och system ska kunna appliceras rakt av. Det är tyvärr ibland alltför lätt att fastna i svepande sifferkrav om effektiviseringar utan att ta ställning till om det finns andra, mer kostnadseffektiva åtgärder. Herr talman!
Att världens fjärde största ekonomi och dessutom en av världens största exportnationer, Tyskland, nu har antagit en, i mitt tycke, mycket våghalsig energipolitik är sannerligen inte något som bör belasta svensk inhemsk energipolitik. Att vindkraften helt skulle kunna täcka bortfallet av den tyska kärnkraften ser jag svårligen framför mig. Det är fråga om en femtedel av hela den tyska elförsörjningen. 200 miljarder euro pumpar Tyskland in i detta energiskifte.
Det är en summa som är mer än hälften av Sveriges bnp. Jag håller det inte heller för otroligt att den storskaliga utbyggnad av vindkraften på land som nu ska ske i Tyskland kommer att möta motstånd från lokalbefolkningen. Det finns dessutom en risk att Tyskland och Europa blir än mer beroende av gasleveranser från i värsta fall politiskt instabila regioner. Vinden blåser som bekant inte alla dagar och alla timmar, så gaskraftverk och kolkraftverk lär nog behövas för elbalansens skull.
Merkels kristdemokratiska miljöminister Norbert Röttgen har uttryckt sig så här: Världen tittar på oss. Vi måste lyckas. Vad som händer om Tysklands vindkraftsplaner havererar kan man verkligen fundera över. Jag menar att det tyska beslutet på sikt kan drabba svensk export om vi får se en stagnerande tysk ekonomi. En grundprincip bör gälla, och det är att varje stat bör sträva mot att vara självförsörjande när det gäller elproduktion.
Avslutningsvis, herr talman, får de mål som är uppsatta för att minska utsläppen av växthusgaser inte äventyra de enskilda hushållens ekonomi eller de nationella ekonomierna. Forskning och utveckling bör i högre grad lyftas fram som en framkomlig väg till en minskning av utsläppen. Det är av största vikt att konkurrenskraften för inhemsk industri inte försämras med risk för utflyttning av verksamhet eller produktion till länder med mindre ambitiös klimatpolitik.