Gunilla Carlsson (M):
Tack för att frågan reses i riksdagen. Ekonomisk tillväxt och utveckling blir många gånger beroende av viljan att ha ett ambitiöst bistånd i många traditionella givarländer. EU kommer alltjämt att stå för kanske 50 procent av världens totala biståndsflöde, men det sjunker nu. Det är helt rätt. Jag har varit på informellt biståndsministermöte i början på veckan.
Där diskuterade vi just allvaret i detta, för det är precis så som det nu kommer fram i kammaren - till skillnad från Sverige, som har värnat om ett ambitiöst och generöst bistånd, där vi avstår så mycket som 5 miljarder till humanitärt bistånd. Jag vet att det finns många som ifrågasätter den höga volymen, eftersom den riskerar att tränga undan långsiktiga utvecklingsinsatser.
Men tyvärr ser världen ut så i dag att vi måste jobba med direkt nödbistånd snarare än långsiktigt utvecklingssamarbete, vilket jag i sig tycker är rätt trist. Men vi har verkligen sett till att värna det humanitära stödet, för behoven är så stora överallt. Jag träffade då, i veckan, bland annat Echos chef, biståndskommissionären Georgieva, och pratade bland annat om detta.
Men problemet är att vi samtidigt ska prata om Sahel, Sudan, Kongo, inte minst Syrien och de palestinska flyktingarna, som nu får se precis samma sak, att matransonerna skärs ned och att utbildningsmöjligheterna minskar. Detta är besvärande, och det är fakta, och det är något som i slutändan är förfärligt för världens flyktingar, eftersom man inte kan upprätthålla en god standard.
Många av de här politiska konflikterna låses också efter generationer, och då ökar kanske våldsnivåerna och hopplösheten, precis som har framkommit. Det svenska biståndet styrs av en humanitär policy som gör att jag inte kan stå här i kammaren och säga: Jättebra idé - nu ska jag gå hem och fixa detta! Vi har en modell. I början av året fördelar vi till framför allt FN:s humanitära organisationer ungefär hälften av det humanitära anslaget direkt till kärnbudgetstöd.
Det innebär att vi litar på att FN-organisationerna använder svenska pengar mest klokt, eftersom vi inte är så styrda av debatten utan kan fylla på där behoven är som allra störst. Det får vi mycket tack för, eftersom de då kan använda pengarna allra mest effektivt - att vi inte öronmärker pengarna. Den andra hälften av det humanitära anslaget går direkt till myndigheten Sida, som har att svara upp till en mängd appeller, som löpande kommer in hela tiden. Då har myndigheten till uppgift att väga det ena mot det andra.
Naturligtvis tar även Sida del av den här debatten, och naturligtvis finns det en anledning att kanske särskilt från EU:s sida - eftersom Västsahara ligger så nära - titta på vilka konsekvenser det får, med vänner över vattnet. EU har ju en nära och historisk relation som gör att man kan tycka att EU har ett särskilt ansvar. Det är där jag har försökt lägga mitt engagemang innan men framför allt efter att den här interpellationen väcktes av Hans Linde.
Det är svaret på frågan vad vi gör. Jag kan inte stå här och lova att det just för västsahariska flyktningar blir massor med mer pengar, för det vore, som jag ser det, att svika det humanitär uppdraget.
Men jag tackar för interpellationen, för det engagemang som visas och för den insikt om att vi bara tillfälligtvis kan hjälpa människor att nödtorftigt överleva men att vi i grunden måste bidra inom ramen för inte minst FN för att få ett slut på den här konflikten, som är grundorsaken till att människor inte kan försörja sig själva och förverkliga sina egna livsdrömmar, efter decennier av ockupation.