Maria Larsson (KD):
Jag hoppas att William Petzäll håller med mig om vikten och betydelsen av det förebyggande arbetet, så att människor inte hamnar i en beroendesituation som sedan blir en väldigt svår situation för många. Det hoppas jag att vi är fullständigt överens om. För mig är det viktigt, när vi talar om vård och behandling, att vi också talar om vikten av det förebyggande arbetet.
William Petzäll säger här att han tycker att regeringen ska lagstifta om en behandlingsmetod. Men det är en väg som regeringen inte har valt tidigare. Det är en ordning som vi inte har i det här landet. På den nationella nivån lagstiftar vi inte om vilken behandlingsmetod som landstingen ska använda sig av.
Skulle vi sätta det som prejudikat skulle vi få ett stort arbete med att lagstifta om olika behandlingsmetoder vid olika diagnoser. Dessutom skulle vi ofta få göra förändringar, eftersom det hela tiden sker en kunskapsutveckling. Det är just därför som valet av behandlingsmetoder ska vila på landstingen utifrån den aktuella situationen. Sprututbytesprogrammen är en smittskyddsåtgärd.
Den ska beslutas av landstingen och i dagsläget tillsammans med kommunerna. Missbruksutredningen föreslår att landstingen ska kunna besluta själva. Det är helt nödvändigt, menar jag, att den typen av beslut tas av dem som är ansvariga och som har tillgång till den nödvändiga kunskapen.
Men när det gäller sprututbytesprogram råder det en fullständig evidens om nyttan och nödvändigheten av de här programmen - jag tycker att William Petzäll ska akta sig lite för att uttala sig alltför kategoriskt om människor i andra partier. Detta gör också att landstingen, såvida de har behov av den här typen av behandling, måste se till att den kommer på plats.
Det finns nämligen evidens för att det här är verkningsfullt. Sedan gäller det föreskrifterna för läkemedelsassisterad behandling och uteslutning, som William Petzäll är inne på. Vi gav Socialstyrelsen i uppdrag att titta över föreskrifterna, just med anledning av att vi fick signaler om att uteslutning tolkades olika på olika ställen i landet.
Vi gav också Socialstyrelsen uppdraget att revidera dem om de såg det som nödvändigt, så att man inte utesluter personer i strid med den vetenskap och beprövad erfarenhet som finns kring programmen. Det var därför som vi fick reviderade föreskrifter som trädde i kraft i mars 2010. Där ändrades också en bestämmelse.
Om man hade uteslutit en person skulle den kunna återgå till behandling inom loppet av tre månader i stället för sex månader. Den skulle kunna upptas om det fanns särskilda skäl. Det skedde en förändring. Problematiken är känd sedan tidigare. Uppdraget till Socialstyrelsen var att man skulle titta på: Hur ser evidensen ut nu? Finns det tolkningssvårigheter när det gäller uteslutning? Då kom de tillbaka med det här. Socialstyrelsen är vår kunskapsmyndighet.
Det är Socialstyrelsen vi använder för att ta fram den här typen av underlag. På Regeringskansliet sitter vi inte med hela den kompetensen, utan vi använder våra kunskapsmyndigheter till detta. Och den ordning som vi har med att landstingen själva måste besluta är den enda rimliga. Sedan beklagar jag de långa väntetiderna. Jag tittar med intresse på förslaget från Missbruksutredningen kring att också låta missbrukar- och beroendevård ingå i vårdgarantin.