Adam Marttinen (SD):
När regeringen 2016 genom Martin Valfridsson presenterade utredningen om utsatta EU-medborgare konstaterade regeringen att det bästa vore om de som tigger på våra gator kan återvända till sina hemländer så fort som möjligt för att påbörja en integrering där. Det är såklart en rimlig och logisk slutsats. Men det har visat sig vara ganska mycket tomma ord från regeringen. De har inte resulterat i någon större skillnad sett till antalet tiggare som uppehåller sig i Sverige.
Regeringen har också påtalat att den som skänker pengar till tiggare riskerar att stödja människohandel. Det pågår alltså dagligen en fullt synlig pengainsamling runt om i hela landet; det finns en påtaglig risk för att människohandlare tjänar pengar och stärker sin ställning i vårt land genom en verksamhet där människor utnyttjas och utsätts för brott.
Samtidigt har vi en polismyndighet som av regeringen har fått i uppdrag att göra nästan ingenting, alltså ingenting som på riktigt bryter ned de strukturer som är själva förutsättningen för att människor utnyttjas och utsätts för olika typer av brott. Regeringens främsta ansträngning har varit att öka sannolikheten för en fällande dom mot personer som gör sig skyldiga till brott inom dessa strukturer.
Men av förklarliga skäl är anmälningsbenägenheten väldigt låg eftersom de som utsätts för organiserat tiggeri och människohandel har en väldigt svag ställning i vårt land och ofta är i stark beroendeställning till ledande personer inom tiggeriverksamheten. Eftersom det organiserade tiggeriet inte har upphört är regeringens ansträngningar bevisligen mer eller mindre verkningslösa.
Det är av lättförståeliga skäl inte heller tillräckligt att hoppas att en skärpt lagstiftning mot människohandel ska kunna bryta ned strukturerna för organiserat tiggeri. Det finns som sagt ljusglimtar runt om i Europa, vilket jag sa i mitt förra inlägg. Man har på ganska kort tid brutit ned de här strukturerna.
Det har man gjort enklast genom att förbjuda tiggeriet på olika sätt, genom ett nationellt tiggeriförbud eller tiggeriförbud på ställen där det vanligtvis finns mycket folk och där det är lätt att få in pengar genom att tigga. Att angripa just inkomsterna, möjligheterna att få en inkomst genom tiggeri, är huvudlösningen för att bryta ned de här strukturerna så fort som möjligt.
Mina frågor var inriktade på vilka slutsatser ministern drar av de åtgärder man har vidtagit hittills. Jag instämmer i att det är bra att man skärper straffen för olika typer av brott. Det är bara bra. Men vilka slutsatser drar ministern av regeringens hittills vidtagna åtgärder, sett till antalet tiggare som uppehåller sig i Sverige? Vi har ju inte sett någon dramatisk minskning av dem som uppehåller sig i Sverige för att tigga. Utesluter ministern ett nationellt tiggeriförbud över huvud taget?
Vi behöver kanske inte bestämma oss i dag för om Sverigedemokraterna, Moderaterna och regeringen eller Socialdemokraterna enskilt ska samarbeta i en blocköverskridande uppgörelse. Men utesluter justitieministern generellt förslaget om ett tiggeriförbud i någon form? Det är en fråga som jag också skulle vilja få svar på, om inte annat som en sakupplysning till väljarna.