KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tomas Eneroth (S):
Finn Bengtsson beklagar att det blev en debatt. Det är naturligtvis fritt för alla partiföreträdare att anmäla sig eller att inte anmäla sig. Jag tyckte, som majoritetsföreträdare och initiativtagare till det här ärendet, att det var viktigt att berätta för kammaren vad det är vi har diskuterat i vårt kära utskott.
Det är viktigt för protokollet och det är viktigt för omgivningen att få reda på vilka diskussioner vi har och vad utskottet säger: "Eftersom någon reell utvärdering ännu inte har gjorts av den hittillsvarande försöksverksamheten anser utskottet att den nya metoden först måste grundligt utvärderas." Utskottet säger också att det "ur rättssäkerhetssynpunkt är angeläget att den nya metoden först grundligt utvärderas."
Det är viktigt att markera och det är viktigt att vi gör det här eftersom alla kan ställa upp på parollen om rättssäkerhet, vilket Finn Bengtsson avslutade sitt anförande med. Men det finns kritik mot just bristande rättssäkerhet i det verktyg som just nu håller på att implementeras. Det är därför, för att värna rättssäkerheten för den enskilde, som det är så viktigt att vi nu ser till att verksamheten först grundligt utvärderas innan man går vidare.
Jag valde att tydligt markera det ansvar som regeringen nu har - därav min notering om att frågan närmast har konstitutionell karaktär. Det är inte riksdagen som styr myndigheten, men riksdagen kan tala om för regeringen vad den ska göra. Det innebär att regeringen har ett tufft ansvar att fullfölja riksdagsbeslutet. Jag säger detta mot bakgrund av att det inte ska råda något tvivel om att det är många som inte gillar den lagändring vi drev igenom med begreppet normalt förekommande arbete.
Jag tänker inte acceptera - inte heller vi som utgjorde riksdagsmajoriteten då - om det finns tendenser att glida ifrån det riksdagsbeslut och den lagstiftning som finns. Jag hävdar inte att Försäkringskassan gör det - det skulle jag aldrig drömma om att göra - men jag vill säkerställa att de arbetsmetoder och verktyg som används ligger i linje med riksdagens beslut.
Initiativet röstades igenom med en rösts övervikt för majoriteten i riksdagen, och sedan blev det så småningom ett enigt betänkande - vilket var glädjande.
Tomas Eneroth (S):
Tack, Finn Bengtsson, för svaret! Det är bra att vi är eniga. Jag vill ändå framhålla att jag lyssnar på den allvarliga kritik som finns från jurister som kan arbetsmarknadslagstiftningen på sina tio fingrar och som har lång och gedigen erfarenhet av att pröva socialförsäkringsmål och arbetsrättsmål. Jag lyssnar på den oro som hela handikapprörelsen lyfter fram i debattartiklar och på många andra sätt.
De anser att deras grupper riskerar att komma i kläm med den normering som verktygen faktiskt innebär. Jag lyssnar på kritiken som Inspektionen för socialförsäkringen lyfte fram under hearingen. Jag lyssnar på kritiken från jurister, professorer och forskare. De känner sig inte trygga.
Att myndigheten i sin egen utvärdering kommer fram till att man följer lag är inte så förvånande, men naturligtvis måste en sådan verksamhet granskas opartiskt, ordentligt och sakkunnigt så att vi vet att den håller sig inom riktlinjerna och är ett stöd för den arbetsförmågebedömning som ska göras utifrån normalt förekommande arbete.
När vi skulle anta den nya lagstiftningen valde vi i utskottsmajoriteten att i betänkandet plocka in den så kallade Kerstin Johansson-domen. Det är ovanligt att vi i riksdagen refererar domar i Högsta förvaltningsdomstolen, men vi gjorde det mot bakgrund av att vi ville vara säkra på att det inte ska råda något tvivel om hur lagstiftningen ska tillämpas och vad som ligger i grunden för den nya lagstiftningen.
Bakgrunden är att det tidigare fanns en lagstiftning med begreppet reguljär arbetsmarknad som innebar en i det närmaste fiktiv arbetsmarknadsprövning. Det innebar att många människor utförsäkrades från sjukförsäkringen redan efter 180 dagar, trots att de rimligtvis borde ha haft goda grunder att vara kvar på arbetsmarknaden. Det hade varit en arbetslinje värd namnet med en ordentlig och bättre prövning vid 180 dagar än den som då var gällande. Därför fick vi igenom en ändring i riksdagen, och därför är det angeläget att följa upp ändringen.
Jag hoppas och tror att Finn Bengtsson kommer att stå vid min sida när vi ordentligt granskar att Försäkringskassans nya verktyg följer de riktlinjer som riksdagen slagit fast.
Tomas Eneroth (S):
Tack, Solveig Zander, för ett inspirerande anförande! Det är fascinerande att höra en så stark argumentation mot det vi egentligen säger och att det sedan konstateras att vi är ett enigt utskott. Man kan ana att det har varit en viss resa för Solveig Zander att ställa upp på de formuleringar vi har i betänkandet där vi säger att verksamheten först grundligt måste utvärderas. Jag kan uppskatta att Försäkringskassan anstränger sig för att hitta ett bra arbetsförmågeverktyg.
Det ska de göra, och där arbetar de bra. Men det blir lite konstigt när den källa som Solveig Zander refererar i fråga om hur verksamheten utvecklas, och om det eventuellt finns någon kritik, är tidningen Dagens Socialförsäkring. Det är Försäkringskassans egen tidning, kanske jag ska påpeka för dem som inte känner till det och följer debatten - med all respekt.
Det är inte bara LO-TCO:s Rättsskydds chefsjurister och förbundsjurister utan även Eva Nordmark, ordförande i TCO, Tobias Baudin, förste vice ordförande i LO, Ingrid Burman, ordförande i Handikappförbunden, Ruth Mannelqvist, professor i rättsvetenskap vid Umeå universitet, Lotti Ryberg-Welander, jurist och fil.dr. i rättssociologi vid Stockholms universitet. Ja, listan kan göras lång på dem som allvarligt kritiserar detta.
När man då talar om att verktyget har förankrats kan man inte påvisa att det har skett en formell remissomgång där man kan tala om på vilket sätt kritik under processens gång har tagits till vara. Det har varit en relativt ensidig process. Jag tror att det är helt avgörande att detta verktyg får stark legitimitet. Alltså måste man dra i handbromsen, beforska det ordentligt och säkerställa att det ligger i linje med nuvarande lagstiftning.
Annars riskerar återigen en stor och viktig myndighet att hamna i en situation där Justitieombudsmannen än en gång, något år senare, tvingas rikta allvarlig kritik. Jag vill inte att vi ska hamna i ett sådant läge. Det är därför riksdagen tar detta initiativ, och det är därför regeringen nu har ett tungt ansvar att se till att frågan hanteras på rätt sätt framöver.
Tomas Eneroth (S):
Jag blev inte gramse, utan jag blev förbannad, om jag ska vara ärlig. Men det är en annan historia. När man ser hur viktig en verksamhet är för tillämpningen av en av samhällets viktigaste försäkringar och när frågan är föremål för granskning och debatt i Sveriges riksdag måste man kanske lyhört fundera över vilka signaler det sänder när man samtidigt ger signaler om att kraftigt utöka den.
I betänkandet, som vi alla ställer oss bakom, skriver vi: "Eftersom någon reell utvärdering ännu inte har gjorts - - -". Dilemmat är att det inte har gjorts en ordentlig utvärdering av detta verktyg. Myndigheten själv har granskat och tittat på den, ja. Men det behöver naturligtvis göras en ordentlig, opartisk granskning av verktyget. Jag tror nämligen att det är helt avgörande.
Detta verktyg, som så småningom ska implementeras i hela myndigheten och i hela försäkringen, är en av de viktigaste delarna i Försäkringskassans arbete. Därför måste det göras rätt från början. Vi har inte råd med att slarva i sjukförsäkringen. Det har skett alldeles för många gånger. Jag kanske inte behöver påminna kammaren om hur det gick när de nya sjukförsäkringsreglerna trädde i kraft efter regeringsskiftet 2006.
Beslut efter beslut fick korrigeras i efterhand eftersom de fick effekter som ingen hade tänkt på. Cancersjuka blev avstängda från försäkringen. Grupper kom i kläm på ett sätt som var häpnadsväckande och väckte mycket kritik. Därför tycker jag att det är viktigt ur legitimitetssynpunkt och rättssäkerhetssynpunkt att man gör rätt från början.
När så starka intressenter och så sakkunniga grupper riktar allvarlig kritik mot sättet att arbeta måste vi i riksdagen lyssna, och det är jag glad över att vi gör. Vi har lyssnat på kritiken, vi har haft en hearing, och vi antar förslaget i ett enigt betänkande som ger regeringen ett tydligt uppdrag. Jag kan lova er att jag kommer att vara noga med att se till att regeringen fullföljer det uppdrag som riksdagen nu ger dem.
Tomas Eneroth (S):
Det var bra att få det klargörandet. Det var väldigt få saker i anförandet som tydde på att Lars Gustafsson stod bakom betänkandet. Man kan ibland misstänka att det i så fall finns andra skäl till att han till slut väljer att rätta sig efter majoriteten riksdagen och inte skriva en reservation.
Jag hoppas och tror att Lars Gustafsson fullt ut känner sig bekväm med formuleringen: "Eftersom någon reell utvärdering ännu inte har gjorts av den hittillsvarande försöksverksamheten anser utskottet att den nya metoden först måste grundligt utvärderas. - - - Utskottet vill framhålla att det ur rättssäkerhetssynpunkt är angeläget att den nya metoden först grundligt utvärderas. - - - Även frågan om den nya metodens förenlighet med bestämmelserna i socialförsäkringsbalken bör belysas i denna utvärdering."
Jag tolkar det som att Lars Gustafsson fullt ut står bakom detta och att vi gemensamt kan ställa krav på regeringen att den nu ser till att grundligt utvärdera detta innan man går vidare.
Tomas Eneroth (S):
Jag tycker att jag både i anförandet och i riksdagsdebatter i övrigt varit väldigt tydlig. Jag ska ta ett tydligt exempel. Om vi nu har tidsgränser bör man rimligtvis kunna utforma dem på ett sådant sätt att de inte bara reglerar ett ansvar för den enskilde. I dag är det nämligen så. När 90 dagars eller 180 dagars eller andra tidsgränser inträffar, vad reglerar arbetsgivarens skyldighet, Försäkringskassans, Arbetsförmedlingens eller sjukvårdens skyldigheter?
Bara där har man möjligheter att göra något om man skulle vilja tänka sig att använda tidsgränser som ett instrument för att säkerställa att någonting genomförs. I dag är effekten i stället att man inväntar och väntar på en administrativ tidsgräns för att bekymret ska försvinna. Sedan är det ett besvärande bekymmer att underlagen brister eftersom Försäkringskassan inte ens kan redovisa hur mycket rehabilitering som faktiskt genomförs.
Eftersom vi nyligen hade internationella kvinnodagen vill jag på tal om genusfrågan passa på att säga att ett ännu större bekymmer långsiktigt är att såväl Försäkringskassan som Arbetsförmedlingen och mycket annan statlig verksamhet sedan några år inte längre redovisar könsuppdelad statistik.
De könsorättvisor som vi ser i vilka som erbjuds rehabilitering, arbetsträning, arbetsmarknadsutbildning eller andra insatser "försvinner" till följd av att man inte längre redovisar statistiken könsuppdelad. Det har forskare inom genusområdet uppmärksammat, och det har regeringen fått kritik för, för ännu så länge redovisas inte statistiken könsuppdelad. Här har vi en gemensam fråga att driva, för den hoppas och förutsätter jag att även Solveig Zander tycker är viktig.
Återigen: Vi har flera olika förslag för att säkerställa tydligare besked om hur rehabilitering ska ske. Kan vi samverka om det är ingen gladare än jag. Men då är det upp till bevis, och det gäller var och en. Nu tar vi i utskottet ett gemensamt ansvar som tvingar regeringen att återkomma. Om regeringen är smart sträcker den ut handen och välkomnar oss in i en process, diskuterar med oss och tar till sig de förslag vi har från oppositionen. Då kanske vi kan få en något bättre utveckling på det här området.
Tomas Eneroth (S):
Det finns väl två saker man skulle kunna bemöta på detta. När det gäller volym i rehabiliteringsinsatser noterar vi att när vi hanterade rehabiliteringsinitiativet i riksdagen kunde ansvarig myndighet inte ens tala om hur mycket rehabilitering som hade utförts. Det var väl skälet till att utskottet, gemensamt så småningom, gav en beställning till regeringen att återkomma med insatser som säkerställer att man får rehabilitering.
En mycket stor del av de resurser som används i dag går ju åt till att kartlägga och identifiera men inte att utföra rehabilitering. Det är ett stort bekymmer, med de miljarder som har lagts på rehabiliteringsgarantin. Än så länge är det mycket få som kan tala om vilka effekter de resurserna har haft. Men det är ju allmänpolitisk debatt, så den kommer vi att återkomma till vid många tillfällen.
Jag tolkar det så - men jag kanske tolkar fel, så Ulf får väl rätta mig sedan - att statsrådet ger en öppning för att efter den här perioden pröva en annan typ av upphandling, där man inte så ensidigt låser till enbart KBT som behandlingsmetod utan faktiskt väljer att dra nytta av de erfarenheter som vi har fått under den här perioden. De erfarenheterna torde väl ändå påvisa att det ensidiga valet och utpekandet av en enda metod inte är så bra.
Där delar jag statsrådets uppfattning, för sjukförsäkringen ska inte välja metod för behandling, utan det ska professionen göra. Men genom den upphandlingsstruktur som vi har i rehabiliteringsgarantin har det bakvägen kommit att bli så, och det är det bekymmersamma.
Om vi nu - efter den här debatten och efter gemensamt arbete i utskottet - kan få en ordning som gör att vi inom ramen rehabiliteringsgarantin kan få en verktygslåda med flera olika metoder som erkänns för att människor ska få chans och stöd för att komma tillbaka till arbetslivet, då har vi nått framgång.
Jag hoppas att Ulf Kristersson kan bekräfta att vi efter utvärdering av den här rehabiliteringsomgången kan se till att öppna upp för flera olika metoder - jag tror att det kommer att vara nödvändigt för att fler ska kunna komma tillbaka i arbete - i stället för att lägga resurser på en enda metod. Människor behöver olika former av stöd.
Tomas Eneroth (S):
Jag tackar statsrådet för svaret. Min reflexion över socialförsäkringsnämnder och tidigare processer med beslut var mer ett försök att ge en bild av att då fanns det för den försäkrade någon att vända sig till för att få stöd. Beslutsprocessen var synlig och tydlig. Man kunde till och med besöka den instans som fattade beslut. Men jag var ju själv med om att avskaffa en del av den typen av förtroendemannastyrning. Där tar jag på mig ett ansvar.
Det fanns å andra sidan goda skäl för att en del av detta reformerades. Det jag eftersökte var just synligheten och tydligheten så att man ska känna legitimitet, och JO påpekade också i sitt svar att det finns betydande bekymmer med en beslutsprocess där den enskilde inte känner förtroende för hur besluten fattas. Det tror jag är helt avgörande. Det kommer inte att innebära att alla får ett ja vid beslut om sjukpenning.
Däremot kan jag nog säkerställa att en socialdemokratisk valseger med möjlighet att driva igenom vår politik i riksdagen kommer att innebära att vi inte får 65 000 utförsäkrade. Jag träffade nyligen en kvinna som berättade att hennes mor hade blivit utförsäkrad månaden innan hon avled i en svår cancersjukdom. Jag tycker inte att man har hanterat människor väl i sjukförsäkringen under de här åren.
Vi har kritiserat det ofta. Vi tycker att det finns starka skäl att både förbättra ersättningar och höja taken i sjukförsäkringen, ta bort den bortre stupstocken och förändra beslutsprocessen. Där har vi olika uppfattningar mellan moderater och socialdemokrater. Vi har olika synsätt på varför sjukförsäkringen finns. Vi tycker att man ska vara tydlig med vilka krav man ska ha på arbetsmarknadens parter och hur vi ska säkerställa att människor får rehabilitering.
Men det jag har försökt att föra en debatt om här i dag handlar om det vi borde vara överens om, även om vi har olika politiska ambitionsnivåer när det gäller sjukförsäkringen. Det är att rättssäkerheten för den enskilda ska säkerställas. Där finns det skäl att göra förbättringar. Jag hoppas att vi gemensamt kan hitta sådana insatser. Det torde vi vara överens om, även om vi sedan har olika budgetalternativ när det gäller vilken ersättning man ska ha.
Tomas Eneroth (S):
Jag tackar statsrådet för svaret. Jag lämnade nu över namninsamlingen så att den är officiellt överlämnad till Regeringskansliet. Jag valde att ta med Socialstyrelsens vägledning digitalt. Fördelen med det är att man kan skriva "Inlåsningseffekter" och sedan trycka på "Sök". Jag hittade inte ett enda ord om det. Skälet till att jag frågar är att jag undrar hur en habiliteringsersättning på 30 eller 40 kronor om dagen kan skapa inlåsningseffekter i förhållande till den öppna arbetsmarknaden.
Det har jag svårt att se. Återigen: Det är dock inte kärnfrågan. Jag tyckte bara att argumentationen var konstig. Det är klart att vi alla ska hitta bättre sätt för att människor ska kunna komma in även på den ordinarie arbetsmarknaden. Men grunden för detta är att var femte kommun inte utger någon habiliteringsersättning. Sjukersättning är en mycket låg ersättning, och detta är en grupp som har det tufft ekonomiskt.
Olle och Emma drömmer precis som alla andra unga gifta par om att kunna ha en framtid, kunna göra resor och kunna tjäna lite pengar. Ingen längtar efter eller önskar naturligtvis mer än de själva efter att få komma in på den öppna arbetsmarknaden med lön. Men det är inte här och nu. Här och nu är det habiliteringsersättning. Det är därför de engagerar sig i frågan. Jag tror att vi måste fundera politiskt.
Är det i längden en hållbar lösning i landet att ha så olika förutsättningar? Vi föreslår ingen statlig habiliteringsersättning; där har Maria Larsson alldeles rätt. Det är inte heller det jag efterfrågar. Jag har respekt för frågan - den är svår. Vi föreslår en översyn, och den behöver däremot vara statlig eftersom man inte kan göra den i varje kommun. Det är regeringen som är den instans som står till förfogande. Gör en översyn av habiliteringsersättningen! Vad innebär detta för de funktionshindrade? Vad innebär det för självkänslan och för ekonomin?
Vad är egentligen en rimlig nivå framöver när vi talar om det? Det behövs ett bättre grundmaterial än den vägledning vi fick från Socialstyrelsen, där man inte ens nämner frågan om habiliteringsersättning.
Tomas Eneroth (S):
Jag tackar statsrådet. Jag skulle travestera det sista påståendet genom att säga: Hur många ska bli arbetslösa? Ni kallade det massarbetslöshet 2006. Nu är 400 000 arbetslösa. Det är högre arbetslöshet nu än 2006. Man kan tänka sig att en hel del av dem som ställts långt bort från arbetsmarknaden fanns i en aktiv rehabiliteringsinsats förut.
Nu är de i stället borta, utrensade från regeringens statliga statistik och överförda till kommunalt försörjningsstöd eller på annat sätt ställda i kö till fas 3 eller regeringens andra passiva åtgärder som människor får stå ut med i väntan på att kunna få en vettig näringspolitik och sysselsättningspolitik. Det vi talar om är en riktig arbetslinje. Att se till att människor som drabbas av sjukdom faktiskt får stöd och möjlighet att komma tillbaka i jobb. Detta stöd är nu obefintligt.
Ulf Kristersson talar om att de har satsat på företagshälsovården, men det är färre som har tillgång till företagshälsovård nu än 2006. Talar man med branschen är det dessutom färre som har tillgång till kvalificerad och certifierad företagshälsovård, för kvaliteten har sjunkit i takt med att det har blivit mer förenklade tjänster. Därtill har Socialdepartementet fått viderkännas ytterligare besparingar av sin tidigare satsning på 900 miljoner.
Kvar är 180 miljoner till företagshälsovården eftersom pengarna i stället ska användas till skattesänkningar åt den som, lustigt nog, inte är sjuk, arbetslös eller pensionär. Det jag talar om är att säkerställa att personer faktiskt får stöd och rehabilitering. Vi ska ha tidsgränser, men dessa tidsgränser ska också tala om vilken skyldighet arbetsgivaren, Försäkringskassan och sjukvården har. Vi ska dessutom se till att företagen slipper betala långa sjuklöneperioder.
Genom att bli av med andra sjuklöneveckan kan de våga anställa personer med tidigare sjukhistorik. Det som behövs är en aktiv sjukförsäkring med tidiga och aktiva insatser och inte en fyrkantig utsortering med administrativa tidsgränser.
Tomas Eneroth (S):
Under de senaste veckorna har vi kunnat höra den borgerliga oppositionen komma med en rad utfästelser om hur man tänker agera i kommande budgetbehandlingar i riksdagen. Det här sker i ett läge när det går bra för Sverige. Sysselsättningen är den högsta någonsin, statsfinanserna uppvisar ordentliga överskott och regeringen aviserar viktiga investeringar för att göra landet både tryggare och bättre. Så sent som förra veckan aviserades exempelvis en efterlängtad sänkning av skatten för landets pensionärer.
Men även om Sverige är starkt har vi samtidigt en alltmer orolig omvärld, där brexit men också agerandet från den nya amerikanska administrationen kan komma att innebära stora utmaningar för ett litet, exportberoende, frihandelsvänligt land som Sverige. Mot den bakgrunden är naturligtvis ett budgetkaos av det slag vi fick uppleva under hösten 2014 det allra sista Sverige behöver.
Min fråga till statsministern är därför: Vilka konsekvenser bedömer statsministern att den borgerliga oppositionens agerande kan få för Sverige?
Tomas Eneroth (S):
När det gäller miljözoner är det regeringen som äger frågan och kan lägga fram förslagen. Vi bereder just nu förslag som har kommit från Transportstyrelsen. När vi ger kommunerna denna möjlighet, och det vill vi göra, tror jag att det är otroligt viktigt att förslagen är så utformade att de både ger effektiva styrmedel för att kunna få en inte minst ur hälsosynpunkt bra stadsmiljö och samtidigt innebär en rimlig reglering, så att de ändå ger en tillgänglighet för så många som möjligt som vill kunna komma in i städerna.
Det ansvaret kommer också att åligga de lokala politiker som använder sig av miljözonerna. Mer detaljerat kommer det att bli så småningom. Först ska vi bli klara i regeringen med diskussionerna om hur förslaget ska utformas. Jag noterar i det sammanhanget ändå att Moderaterna tycker att det är bra att vi skapar möjligheten att införa miljözoner.
Det är bra att Moderaterna tycker så, för jag tror att det har funnits en växande insikt om att vi måste kunna klara av inte bara att ställa om fordonsflottan utan också att ta ansvar för att vi skapar säkra och inte minst ur hälsosynpunkt trygga miljöer. Jag noterade dock att Jessica Rosencrantz i sitt huvudanförande sa att regeringen "slår undan benen för människor och företag".
Med det menade Jessica Rosencrantz möjligtvis att vi har rekordsysselsättning och rekordförsäljning av bilar. Vi har moderniserat bilparken. Vi har minskade utsläpp jämfört med föregående regering. Vi har rekordinvesteringar i klimatsmart ny teknik. Jag kan inte se att detta skulle slå undan benen på vare sig företag eller privatpersoner.
Tvärtom ser jag att vi nu tar viktiga kliv framåt för att möta klimatutmaningen men också se till att vi får nyinvesteringar som gynnar svenskt företagande, svensk exportindustri och fordonsindustrin, som nu ställer om i den takt som de tycker är alldeles utmärkt, eftersom de får lagom politiska krav från en regering som har höga klimatambitioner. På vilket sätt tycker Jessica Rosencrantz att vi nu "slår undan benen för människor och företag" när vi kan konstatera att det faktiskt går som tåget?