Sven Otto Littorin (M):
Patrik Björck har frågat mig hur jag hanterar situationen med flaskhalsar och överhettning när det samtidigt finns arbetslösa som av olika skäl inte är anställningsbara på de jobb som skapas. Patrik Björck lyfter i sin fråga fram situationen såväl för de arbetslösa, som han menar inte får chansen, som för de företag som inte kan växa och anställa fler. Det finns en hel del problem på den svenska arbetsmarknaden. Där delar jag Patrik Björcks uppfattning.
Dessa problem kan emellertid inte skymma det faktum att utvecklingen i ekonomin och på arbetsmarknaden rent generellt måste beskrivas som synnerligen positiv. Vecka för vecka, månad för månad sjunker arbetslösheten, stiger sysselsättningen och ökar antalet nyanmälda platser hos arbetsförmedlingen, jämfört med motsvarande tid förra året. Det är i detta perspektiv som neddragningarna av antalet program och programplatser i allmänhet och volymerna av arbetsmarknadsutbildningen i synnerhet måste ses. När jobben nu strömmar till får vi inte låsa in många av de arbetslösa som befinner sig relativt nära arbetsmarknaden i olika program.
Vad gäller arbetsmarknadsutbildningen är det dessutom så att analysen av behoven på arbetsmarknaden och insatserna för att tillgodose dessa, måste göras tidigare i konjunkturcykeln. Stöd för detta synsätt finner jag bland annat hos den av den tidigare regeringen tillsatta utredningen om en flexiblare arbetsmarknadsutbildning . I sammanhanget vill jag gärna lyfta fram att det fortfarande finns utrymme för att erbjuda arbetsmarknadsutbildning där sådan bedöms vara av stort värde för individen och arbetskraftsförsörjningen.
Totalt är dessutom antalet platser i arbetsmarknadspolitiska program i år nästan lika stort som under år 2003, trots att arbetsmarknadsläget nu är betydligt bättre. Jag vill också understryka det reguljära utbildningsväsendets grundläggande betydelse. Att verka för att detta bättre anpassas till behoven på arbetsmarknaden är en viktig framtida uppgift för regeringen. Vi kan heller aldrig komma ifrån att varje arbetsgivare ytterst måste ta ett eget ansvar för att de som rekryteras har de färdigheter som verksamheten kräver.
Ibland kan det vara motiverat att staten, via arbetsförmedlingen, och företaget delar på utbildningskostnaderna. Innebär detta att jag som arbetsmarknadsminister kan sitta med armarna i kors? Nej, självklart inte. Arbetsmarknadspolitiken har en mycket viktig roll att spela. Men de centrala uppgifterna för denna är i rådande konjunkturläge att förbättra matchningen och bidra till ett ökat och effektivare arbetskraftsutbud genom att förbättra möjligheterna för dem som står längst från arbetsmarknaden att konkurrera om de lediga jobben.
Det är så flaskhalsar och överhettning effektivt kan motverkas och därmed i förlängningen inflation och räntor hållas i schack. Avslutningsvis: Neddragningarna av antalet program och programplatser inom arbetsmarknadspolitiken måste ses i ett brett politiskt sammanhang. De skapar möjligheter att återföra arbetsförmedlingen till dess kärnuppdrag, att matcha lediga jobb och arbetssökande. De frigör också resurser för ytterligare insatser, till exempel i jobb- och utvecklingsgarantin, för dem som står allra längst från arbetsmarknaden.
De kompletteras av en rad olika åtgärder inom andra politikområden, syftande till nya jobb och nya och växande företag. Enskilda arbetsmarknadspolitiska insatser kan aldrig skapa den dynamik på arbetsmarknaden som är nödvändig för att skapa ekonomisk tillväxt och ge de många möjligheter till riktiga jobb. För det behövs det, och det är min bestämda uppfattning, en bred, samlad politik som tar sikte på de grundläggande förutsättningarna för utbud och efterfrågan och ger människor förutsättningar att växa, utvecklas och ta makten över sina liv.
Det är en sådan politik som alliansregeringen står för.