KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Stockhaus (M):
Att vi ska ha ett rättvist och likvärdigt antagningssystem tror jag inte att någon ifrågasätter. Det är oerhört viktigt. Det är också viktigt att den ansträngning som krävs för att få ett högre betyg syns i den värdering som görs av betygen, om man inte har ett svenskt gymnasiebetyg.
Det är just en sådan kvalitativ analys av IB som vi efterfrågar, i och med att denna utbildning faktiskt genomförs i Sverige - en analys där man går in djupare på utbildningen i stället för att klumpa ihop den i en statistisk körning, som man gör när man tittar på andra internationella gymnasieutbildningar. Jag skulle vilja ha en kommentar om retroaktiviteten, för den tycker jag är ganska anmärkningsvärd.
Den undergräver förtroendet för politiska beslut som fattas om viktiga saker som elevers utbildning och framtid. När man väljer en utbildning måste man kunna känna sig trygg med att de kriterier och förutsättningar som gäller också kommer att gälla när man har gått ut utbildningen och att de inte ändras retroaktivt, som i detta fall.
Jag vill veta om statsrådet tycker att det är rimligt att man agerar på det sättet - att man låter beslut få verkningsgrad retroaktivt. Att man ska följa utvecklingen och ha kontakt med myndigheten hjälper inte Linnea och hennes klasskompisar, som sitter mitt i detta just nu. Det kommer antagligen att vara för sent för dem.
Maria Stockhaus (M):
En av anledningarna till att man började titta på naturbruksprogrammen var att det var skillnad inom djurprogrammet. De som hade smådjur, som kaniner och marsvin, och de som hade hela bondgårdar med hästar och kor hade samma skolpeng, och det var stor skillnad i kostnadsbilden. Det är naturligtvis rimligt att se över detta. Skolverket kom med en hel del förslag om vad som skulle genomföras.
Många av dem skulle slå undan benen för många av de naturbruksprogram som redan finns i Sverige. Det gäller bland annat jakt och naturturismen. Men det gäller också skolor som vill erbjuda full naturbehörighet, till exempel Marina läroverket här i Stockholms län, som inte längre skulle kunna göra det. Det skapade en stor osäkerhet. Dessutom var det väldigt kort varsel.
Det skapade osäkerhet för skolorna och för eleverna, och många naturbruksskolor såg ett sjunkande antal elevansökningar till sina program. Jag tror att vi alla är överens om att yrkesprogrammen behöver lyftas, och det gäller även naturbruksprogrammen. De behöver vara mer attraktiva. Nu har regeringen tillsammans med Skolverket lyckats skapa en stor osäkerhet kring naturbruksprogrammets framtid, och det kan man ju inte säga hjälper till att göra programmet mer attraktivt.
När det gäller behörigheten har Skolverket, tack och lov, dragit tillbaka sitt förslag. Men när det gäller naturturism kvarstår osäkerheten. Min fråga till statsrådet är om statsrådet är nöjd med hanteringen av naturbruksprogrammet.
Maria Stockhaus (M):
Alexandra Anstrell har förtjänstfullt argumenterat för behovet av en naturturisminriktning inom naturbruk. Jag blev lite glad när jag hörde statsrådet tala om att det behövs ett bra underlag, att man ska lyssna in och att det behövs en bra förankring när man ska göra förändringar i gymnasieskolans program. Tyvärr har inte hanteringen av naturbruksprogrammet fram till nu präglats av detta. Våren 2016 kom Skolverket med ett förslag som man hade planer på skulle träda i kraft redan samma höst.
Detta förslag skulle ha påverkat möjligheterna att läsa in vissa behörigheter på naturbruksprogrammet och dragit undan mattan för flera skolor i Sverige. Vi är alla måna om en hög kvalitet i gymnasieskolan.
Ska man hålla hög kvalitet på ett sådant program som naturbruk, som kräver kringresurser och inte bara lärare och klassrum, behövs det långsiktighet och möjlighet att planera. Alla turer fram och tillbaka, inte minst från Skolverkets men även från regeringens sida, har skapat en stor osäkerhet. Hur ska skolorna våga planera långsiktigt för sina utbildningar?
Hur agerar lärarna som arbetar på dessa skolor? Vågar de vara kvar, eller är osäkerheten så stor att de faktiskt, i lärarbristens Sverige, väljer att lämna de skolor de jobbar på? Tyvärr är skadan redan skedd, även om regeringens ambition framåt handlar om att förankra och ta in många åsikter. Tror statsrådet att denna osäkerhet har ökat attraktiviteten hos naturbruksprogrammet?
Maria Stockhaus (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Förändringen i lagstiftningen kom till för att minska olyckor på sjön, och det är självklart ingen som vill att människor ska köra omkring berusade på sjön och vara en fara för andra och sig själva. Frågan är om syftet har uppnåtts och om kostnaderna för att kontrollera efterlevnaden är rimlig i förhållande till effekterna. Statsrådet jämställer i sitt svar att köra bil med att köra båt och att ingen ska vara påverkad oavsett trafikslag.
Är det rimligt att jämställa dessa båda trafikslag? Jag tycker att det är tveksamt. Både hastighet och utrymme skiljer sig väsentligt åt. De flesta som dör på sjön ramlar överbord från en liten båt och är utan flytväst. Om syftet med en ny lagstiftning är att förhindra att människor dör på sjön borde en lag om obligatorisk flytvästanvändande ha en större effekt. Jämförelsen är orimlig även utifrån andra perspektiv.
Det finns inga åldersgränser eller krav på körkort och utbildning för att köra båt på samma sätt som det exempelvis gör för att köra bil. Fru talman! Olycksstatistiken visar att antalet olyckor med båt har minskat de senaste 20 åren, trots fler båtar. Det är naturligtvis glädjande, och det är en trend som påbörjades långt innan den skärpta lagstiftningen kom till.
Hugo Tiberg, professor i sjörätt, har gått igenom samtliga domar efter dödsfall och allvarliga olyckor som inträffade 1994-2011 där alkohol har varit med i bilden. Av 400 domar har alkoholhalten i endast ett par fall varit under 1 promille. Statistiken talar inte för att en sänkning av promillehalten var den viktigaste åtgärden för ett säkrare båtliv.
Det som i högre grad påverkar olycksstatistiken är brist på sjömanskap, kunskap om mörkerkörning, utbildning i navigering och handhavande av båten samt, vilket jag tidigare nämnde, användande av flytväst. Legitimiteten för en skärpning med hänvisning till olycksstatistiken haltar. Jag tycker också att statsrådet i sitt svar närmast lutar sig mot anekdotisk bevisföring när han säger att Polismyndigheten och Kustbevakningen har noterat en attitydförändring.
Jag tycker att en regelrätt utvärdering vore bättre. Fru talman! Vi uppmärksammas nästan dagligen på bristen på resurser hos både polis och rättsväsen. Att säkerställa att våra gemensamma resurser används så effektivt som möjligt är viktigt. Att kontrollera nykterhet på sjön tar betydligt längre tid än när polisen stoppar en bil. Jag har själv varit med om båda.
Vid en utvärdering av skärpningen av lagstiftningen borde man också titta på fördelarna med en skärpt lagstiftning i förhållande till de kostnader som uppstår för att kontrollera efterlevnaden. Jag uppfattar inte att statsrådet ser något behov av att göra en ordentlig utvärdering, och jag frågar därför: Varför?
Maria Stockhaus (M):
Som jag sa i min interpellation är det rimligt att man gör en seriös utvärdering av lagstiftningen. Det kom mycket kritik mot den från en hel del remissinstanser innan den infördes. Det finns även i dag frågetecken om legitimiteten. Det är svårt att jämföra båt och bil i detta sammanhang, kan jag tycka. Om en båt går i 15-25 knop motsvarar det 28-46 kilometer per timme. Då ska man komma ihåg att 25 knop är en rätt hög hastighet på sjön.
Våra nordiska grannländer har en lagstiftning som sätter gränsen på sjön till 0,5 promille. Det är en gräns som är betydligt mer avvägd med tanke på de risker som finns och det ansvar man alltid har som båtförare. Jag tycker att det är glädjande att höra att det finns en viss öppning för en utvärdering och en tydlighet kring effekterna av lagstiftningen.
Det är också viktigt att titta på olycksstatistiken med den tidigare gränsen, om man diskuterar huruvida man ska sätta en högre gräns på 0,5 eller 0,8 eller en lägre gräns på ned till 0,2. Vilka promillegränser man har innebär en rätt avsevärd skillnad för möjligheterna att till exempel ta ett glas vin till maten.
Jag tycker också att det är rimligt att man utvärderar regelverket kring vilka som kan lagföras inom ramen för den här lagstiftningen. Det är inte särskilt tydligt för enskilda vad som menas med formuleringen att personer ombord som har betydelse för båtens säkra framförande också kan straffas för sjöfylleri. Hur ska det tolkas?
Det finns också rättsfall där personer har dömts för att de varit tvungna att gå upp på natten och flytta en båt på grund av annalkande dåligt väder. Är det rimligt? Det kan man fråga sig. Som skärgårdsbo på sommaren med egen erfarenhet av båtliv är jag mån om att det ska vara säkert att resa ut på sjön. Det finns många som överskattar sin egen förmåga och utan kunskap, vett och flytväst ger sig ut i stora båtar som går fort och som de inte riktigt behärskar.
De utgör en betydligt större risk på sjön än de som ger sig ut med båten till en skärgårdskrog, dricker ett par glas vin till maten och sedan kör hem igen. Det är den rimligheten och riskbedömningen som jag tycker behöver utvärderas, likaväl som hur människor döms och vilka som kan dömas. Det går åt stora resurser för att kontrollera efterlevnaden. Skulle detta inte tränga ut någonting annat?
Det gäller ju samma polis som har brist på resurser för att hantera brottslighet, vilket vi hör dagligen. På samma sätt borde Kustbevakningen ägna sig åt de människor som framför båtar utan vett och kunskap och som utgör en betydligt större risk för sin omgivning. Som sagt är det glädjande att det ändå finns en viss öppning för en utvärdering. Men jag tycker att utvärderingen också kunde innefatta tillämpningen av lagen.
Eventuellt kan man se över om det behövs justeringar för att lagen ska få större legitimitet och inte vara otydlig gentemot dem som drabbas av den.
Maria Stockhaus (M):
Grunden för den nya lagstiftningen var ambitionen att minska antalet människor som dör i olyckor på sjön relaterade till alkohol. Det fanns dock en hel del kritik hos remissinstanserna. Det finns människor som ifrågasätter legitimiteten och hänvisar till de negativa effekter som uppstått, exempelvis på inhemsk turism.
Promillegränsen är satt till 0,2, samma som för biltrafik, vilket jag kan tycka är tveksamt. Jag har ingen åsikt om vilken promillegräns som ska gälla. Det som jag har sagt är att jag inte tycker att det räcker med den statistik som statsrådet presenterar. Jag tycker att det vore rimligt att tillsätta någon som kan göra en ordentlig utvärdering utifrån flera olika parametrar när det gäller den här lagstiftningen.
Sedan får man ta ställning till vad man i så fall ska göra efter det och om det till exempel behövs justeringar i lagstiftningen eller en ändring av promillegränsen. Jag vill se den utvärderingen. Hur ofta har det legat mellan 0,2 och 0,5 respektive mellan 0,5 och 0,8 vid de brott som begåtts?
Det finns många olika detaljer i den här statistiken som jag tycker är viktiga att titta på, eftersom gränsen 0,2 är satt med hänvisning till att det ska gälla samma på sjön som på vägarna. Att man likställer båttrafik och biltrafik på det sättet tycker jag inte är rimligt. Det är viktigt att man gör den här avvägningen. Som sagt: Det är inte den viktigaste frågan, eftersom säkerheten alltid går först, men våra skärgårdsområden är glesbygder.
Det är svårt att överleva där. Att få en krog att fungera kräver mycket arbete. Detta har påverkat den inhemska turismen i våra skärgårdsområden negativt. Det är fortfarande så att säkerheten är överordnad, men frågan är om man kan göra justeringar, så att lagen inte får lika stor effekt för de näringarna. Det vore intressant. Jag vill se en utvärdering där man tittar på de olika gränserna.
Maria Stockhaus (M):
Det var lägligt att vi hade ett seminarium om just forskarskolorna i går. Det väckte en hel del tankar. En siffra som fastnade i mitt huvud var att det i dagsläget finns 700 forskarutbildade legitimerade lärare. Tyvärr har siffran som statsrådet redovisade sjunkit. I dag finns det bara 169 lektorer i svensk skola.
Man skulle önska att de 700 personerna fanns ute i våra skolor. Det skulle vara intressant att se vad de gör i stället i dag, eftersom de inte finns ute i skolorna. Man kan prata om systemnivåförändringar. Men vi är nog rörande överens om att det inte händer särskilt mycket ifall det inte sker förändringar i klassrummen. Vi hade som sagt nöjet att lyssna på en fantastisk lärare.
Hon var lektor och hade forskat i sitt ämne, biologi. Hon kände att hon hade utvecklats jättemycket och kunde ge sina elever oerhört mycket mer. Hon jobbar på Kungsholmens gymnasium. Det är fantastiskt för eleverna som går där. Men man skulle verkligen önska att den typen av lärare och lektorer fanns i skolor som kanske har lite större utmaningar än Kungsholmens gymnasium, som nog har de högsta intagningspoängen i hela Stockholms län.
Något som lyftes fram i utfrågningen var att lärare i en del fall hade sökt forskarutbildning. Huvudmännen hade skrivit på; de förstod vad det innebar. Men när läraren blivit antagen och det visade sig att prislappen låg på 500 000 per år hoppade huvudmännen av. Finansieringen är alltså en viktig del.
Jag, som har suttit på huvudmannasidan förut, kan i och för sig tycka att det kan vara värt 500 000 för att få in den kompetensen på sin skola. Men det är en annan sak. Statsrådet säger att man vill se över karriärtjänsterna tillsammans med lärarlönesatsningen, för att se om de kan kombineras för att ge ännu större effekt ute i skolorna. Det låter intressant.
Jag blir nyfiken på tidsplanen för en sådan utvärdering.
Maria Stockhaus (M):
Jag vill börja med att tala om något som tangerar det här ämnet. Statsrådet talade lite om synen på läraryrket, om att man kliver in i klassrummet efter sin lärarutbildning och sedan undervisar på samma sätt tills man går i pension. Min bild är att det inte ser ut riktigt på det sättet. Men det finns en del sådana lärare kvar.
Jag blev lite oroad när jag läste en undersökning där det står att 50 procent av svenska lärare inte känner att de har ett ansvar för att hålla sig ajour med forskning inom sitt ämne eller inom pedagogiken. Jag tror på det här med lektorer, på att få in den kompetensen på fler skolor, på att man på ett naturligt sätt kan se värdet av kopplingen till forskningen i skolan. Läraren från Kungsholmens gymnasium var fantastisk.
Något som jag känner extra mycket för och undrar över är hur många av lektorstjänsterna som finns i de skolor som verkligen skulle behöva dem. Vi har ju haft diskussioner tidigare om att regeringen tog bort karriärtjänsterna i utanförskapsområden. Att få in lektorer och fler karriärtjänster i skolorna med de största utmaningarna tror jag är en viktig faktor. Vi behöver ha den draghjälpen.
Statskontorets utvärdering visar också att karriärtjänsterna har ökat skolornas fokus på skolutveckling, vilket är bra. Det var tanken, så det är en stor framgång. Hur kan man skapa tjänster som gör det attraktivt att gå tillbaka till skolan i stället för att stanna kvar på lärosätena? Kan man tänka sig kombinationstjänster eller annat? Jag har stort förtroende för Björn Åstrand, och det ska bli spännande att följa hans arbete med professionsprogrammet under det här året.
Jag tror att det är en väldigt viktig del för att sätta press på lärare att känna att de måste ta ansvar för sin egen utveckling. Det är också viktigt att det finns tydliga steg. Det är många andra länder som har det och är framgångsrika, inte minst i PISA.
Maria Stockhaus (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag uppfattar tydligt att jag och statsrådet delar uppfattningen att barnens bästa alltid är det som ska komma först. De barn som av olika skäl inte kan växa upp hos sina biologiska föräldrar har det allmänna ett väldigt stort ansvar för. Jag har själv suttit i socialnämnden i en kommun under en mandatperiod. Jag skulle önska att alla, eller åtminstone alla politiker, under en period fick chansen att göra det. Det ger en ödmjukhet inför de svårigheter som barn och familjer kan råka ut för.
Barn som blir omhändertagna och placerade hos andra än sina biologiska föräldrar är extra utsatta, och för dem har vi ett extra ansvar. En adoption innebär att barnen får en permanent familj även efter att de fyllt 18 år, till skillnad från en familjehemsplacering som är ett administrativt beslut som kan ändras med ett pennstreck. Omkring var fjärde längre placering upphör i förtid när barnen är i tonåren.
Eftersom jag har tonåringar själv kan jag viss förståelse för att man ibland kan tycka att det är lite utmanande att ha tonåringar hemma. Men det innebär att de barnen över en natt förlorar den enda familj som de kanske har, den enda trygghet de hade i tillvaron och där de kan ha bott i tio år tillsammans med sina familjehemsföräldrar. Trots flera fördelar är det numera extremt ovanligt med inhemska adoptioner i Sverige.
Det är väldigt få barn under 18 år som adopteras varje år medan det är ungefär 25 000 barn som placeras i fosterfamilj under kortare eller längre perioder eller på institution. En anledning till det låga antalet är att adoption i Sverige nästan undantagslöst kräver samtycke från de biologiska föräldrarna. I till exempel USA och Storbritannien väger barnens rätt till en familj tyngre, och barn adopteras bort mot föräldrarnas vilja.
Det sker naturligtvis inte som första åtgärd, men det finns som en möjlighet. Att ta ifrån föräldrar deras barn är ett stort ingrepp, och det måste övervägas väldigt noga. Om inte annat visar Vanvårdsutredningen vilka katastrofala följder myndighetsbeslut kan få för barn. Jag har svårt att se att tidigare misslyckanden ska vara en orsak till passivitet när barn i dag far illa. Fru talman! En familjehemsplacering omprövas var sjätte månad.
Även om det är vad man kan kalla anekdotisk bevisföring är det ett fall som berört mig väldigt mycket. Det handlar om två systrar som hade en psykiskt sjuk mamma med missbruksproblem. Var sjätte månad var det dags för omprövning. Inför varje omprövning pratade mamman med sina döttrar och sa att nu skulle hon minsann se till att barnen fick flytta hem till henne igen, något som de två systrarna absolut inte ville. Det innebar att familjehemmet var sjätte månad var tvunget att hantera barnens ångest och oro.
Man kan fundera över hur barnens uppväxt blir om man ska hålla på så här var sjätte månad. Är det verkligen barnens bästa som fått gälla i en sådan situation? Jag undrar om det är så. Jag tolkar statsrådets svar som att det finns behov av att socialsekreterare får bättre kunskaper kring adoption och möjligheter. När får vi se konkreta förslag på stöd för kommunernas handläggning och fortbildning av socialsekreterare?
Maria Stockhaus (M):
Jag tycker att diskussionen blir intressant. Jag delar engagemanget för de här barnen. I vår lagstiftning finns inte möjlighet att adoptera bort utan de biologiska föräldrarnas medgivande. Jag kan känna att så länge den möjligheten inte finns sätter vi inte barnens bästa fullt ut före föräldrarnas rätt till barnen.
Det kan handla om barn som omhändertas redan på BB där föräldrarna bedöms aldrig någonsin kunna ta hand om barnen. Detta är ett extremfall, och det kommer naturligtvis bara att komma i fråga i väldigt extrema fall. Men det finns fall där en förälder har mördat den andra föräldern, och nu sitter den som har mördat i fängelse men är fortfarande vårdnadshavare för sina barn.
Från fängelset kan föräldern därför mer eller mindre kontrollera barnen, och barnen tvingas att hälsa på i fängelset. I ett sådant fall kan man fundera över om inte en adoption mot förälderns vilja skulle kunna vara en möjlighet. Frågan är naturligtvis oerhört komplex och skulle behöva utredas noga innan man öppnade för så pass långtgående ingrepp gentemot föräldrar. Men om vi på allvar sätter barnens bästa i första rummet har jag svårt att se att en sådan möjlighet inte skulle behöva finnas.
Jag skulle gärna vilja höra statsrådets syn på att öppna för en sådan möjlighet och att åtminstone utreda förutsättningarna för att en sådan möjlighet ska kunna finnas.
Maria Stockhaus (M):
De barn som vi talar om - de som omhändertas av samhället - tillhör våra allra mest sårbara. När jag själv satt i en socialnämnd och läste utredningarna gick jag sedan hem och kramade och pussade på mina egna barn och fällde en tår. Det är fruktansvärda situationer som en del av dessa barn har, och deras väl och ve måste komma i första rummet.
Jag är rätt engagerad i skolfrågor, och jag förfasas över att socialtjänsterna under lång tid inte har följt upp hur det går för barnen i skolan. Man har inte satt mål i diskussionerna med familjehemmen för att barnen ska lyckas i skolan - detta trots att vi vet att skolan är en av de absolut viktigaste skyddsfaktorerna för att man ska få ett bra liv framöver. Att få växa upp i ett tryggt hem med trygga föräldrar är naturligtvis en ännu viktigare skyddsfaktor.
Fler barn som omhändertas av socialtjänsten skulle nog kunna få uppleva det på ett bättre sätt om det fanns en större möjlighet att använda adoption. Det låter som att det behövs en hel del information och utbildning av socialsekreterare. Det finns, som statsrådet säger, en tradition av att inte använda sig av detta instrument. Jag ska använda de typiska ord som ni som statsråd brukar säga: Jag ska följa utvecklingen.
Detta är en fråga som jag är engagerad i, och jag tycker att det är viktigt att vi kan våga ifrågasätta våra traditioner och tidigare ställningstaganden när det gäller just synen på adoption. Det handlar också om möjligheten att adoptera ett spädbarn om någon själv känner att man inte vill ha barn i dagsläget, men det handlar inte denna interpellation om. I dagsläget är det egentligen bara abort som är den enda utvägen i Sverige.
Denna möjlighet kanske också borde finnas, men det är som sagt en helt annan interpellation som jag får ta en annan gång.
Maria Stockhaus (M):
När det gäller behovet av en strategi tror jag inte att det längre råder några politiska motsättningar. Skolan måste upp på banan ordentligt om vi vill värna likvärdighet i framtiden och inte skapa en digital klyfta i samhället. Det handlar inte bara om digital kompetens och det som finns i läroplaner och i kursplaner. Det handlar också om alla de möjligheter som finns till nya verktyg när det gäller individualisering, dokumentation och - inte minst - stöd till barn med behov av särskilt stöd.
Jag kan personligen tycka att det är på gränsen till kriminellt att vi inte har haft lagstiftning om att alla barn med dyslexi ska ha en egen dator, med alla de hjälpmedel som finns. Skolan är ett gemensamt ansvar för stat och huvudmän. Det är önskvärt med tydliga mål för vart vi är på väg - då blir det lättare för huvudmännen att veta hur de ska agera. Skolkommissionen kom med förslag på målsättningar när det gäller kunskapsresultat som jag tycker var väldigt bra.
Jag tycker att det är lite synd att dessa inte har fått mer uppmärksamhet och blivit mer förankrade, för det här är också ett tydligt budskap till huvudmännen om vad man har att rikta in sig mot. Jag hoppas att en digital strategi för skolan verkligen kommer att innehålla tydliga mål, framför allt när det gäller användningen av och innehållet i digital teknik. Styrdokument och uppdrag till Skolverket beträffande fortbildning är absolut två viktiga steg i rätt riktning.
Det är dock, som sagt, snart ett år sedan Skolverket lade fram sitt förslag till en digital strategi för skolan. Denna strategi är viktig, vilket statsrådet själv har lyft fram flera gånger. Den stora frågan är fortfarande när. Och vad är haken? Vad är det som gör att det tar så lång tid när man fattar alla dessa andra beslut?