Tobias Billström (M):
Det sista resonemanget imponerade inte särskilt mycket. Det här handlar inte om huruvida man ska ha åsikter. Det handlar om när man har åsikter. Jag har sagt att det självklart är viktigt att följa de processer som nu äger rum. Det är viktigt att studera den praxis som bildas i domstolarna och ytterst i migrationsdomstolen.
Magdalena Streijffert vill att jag som statsråd ska gå in och börja styra och ställa och ha åsikter och lägga mig i rättstillämpningen innan processen har löpt färdigt. Det är liktydigt med att justitieministern innan en dom är avkunnad i en rättssak ska gå ut och säga: Jag har för övrigt åsikten att lagstiftningen bör ändras. Jag är fullt medveten om skillnaden mellan att uttala sig i enskilda fall och att ta ställning till lagstiftningen. Det är inte det vi diskuterar.
Vi diskuterar huruvida det är rätt och riktigt att vi politiker, efter att en gång i världen ha fattat beslut i denna kammare, under en socialdemokratisk regering, om att vi inte längre skulle ha en ordning med utlänningsnämnd och politiker som bestämmer, utan självständiga domstolar där praxis bildas genom domstolarnas utfall, helt plötsligt skulle gå tillbaka i de hjulspår som vi har dömt ut som felaktiga. Det förvånar mig oerhört att vi har den här diskussionen.
Det förvånar mig framför allt att jag gång efter annan har den här diskussionen med Kalle Larsson som var en sådan ivrig tillskyndare och som ansåg det fullständigt felaktigt med politiker som styrde och ställde. Vänsterpartiet kom väldigt tidigt till insikt om att det var fel. Det var då. Nu är det helt rätt att politiker går in och gör ställningstaganden.
Det är just det som är diskrepansen och som är intressant att notera: När det inte passar Vänsterpartiet och uppenbarligen inte heller Socialdemokraterna ska politikerna in i processen. Jag tycker att det är intressant att rekapitulera ordningen. I den mån vi ska göra bedömningar i det här landet ska det göras via Migrationsverket och migrationsdomstolar och Migrationsöverdomstolen.
De avgör hur begreppen ska tillämpas i utlänningsmål. I vad mån det bör överensstämma med någon av de konfliktnivåer som anges i den internationella humanitära rätten är jag inte beredd att uttala någon mening om. Jag har inte som statsråd ansvar för hur de svenska myndigheterna tolkar lagstiftningen under processens gång.
Däremot kan man göra bedömningar i bredare bemärkelse, men jag tycker inte att man ska göra det innan domstolarnas bedömning ligger på bordet. Kalle Larsson var inne på UNHCR:s inställning i de här frågorna.
Låt mig peka på att UNHCR har avgivit en forskningsrapport som organisationen helt nyligen har publicerat om de irakiska asylsökande i EU under åren 2003-2007, alltså en substantiell tidsperiod. Där sägs uttryckligen att det svenska svaret på den irakiska flyktingkrisen varit unikt genom sin exceptionella generositet.
Jag tror att det ligger väldigt nära vad UNHCR mer officiellt anser om vilka resultat den svenska flyktingpolitiken ger när den tillämpas på asylsökande från Irak. Det kan också vara värt att nämna för kammarens protokoll, som Kalle Larsson alltid visar en sådan stor uppmärksamhet, att en mycket stor majoritet av de irakiska asylansökningarna faktiskt leder till uppehållstillstånd i Sverige.
När man lyssnar på Kalle Larssons och Magdalena Streijfferts uttalanden får man intrycket att det skulle vara motsatsen. Många av de afghanska asylsökande har också fått uppehållstillstånd. Det kan väl också vara värt att notera i sammanhanget.