Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern! Det som är bra i den här interpellationsdebatten är att vi har samsyn om att det kan bli bättre, att man kan försöka hitta lösningar på problemet. Det handlar ju också om att många nyanlända måste komma in på arbetsmarknaden. Det är en samhällsekonomisk aspekt, men det är också viktigt på individplanet att man har ett arbete att gå till. Många kommer med kunskaper och färdigheter från ett annat land, men de har inte papper på det.
Vad behöver de komplettera med för kunskap? Jag var på talmansresa till Tyskland för några år sedan och besökte ett gymnasium med lärlingsutbildning, och där var det precis så: Duktiga konditorer, sådana som bakar och gör praliner, stod med när eleverna gjorde yrkesprov. Sedan fick eleverna veta vad de måste komplettera med. Det borde gå att göra här.
Det handlar också om pengar och ekonomi, men det borde gå att få in yrkeskunnigt folk som till vardags har sitt vanliga arbete men som gör det här som en del av sitt jobb. Man måste också hitta en lösning på företagens matchningsproblematik. Den som har kunskap från sitt hemland eller från Sverige men inte har papper på det måste kunna hitta den företagare som kan hjälpa till med det.
Jag tycker att det här är ganska rörigt, och jag hör att ministern också tycker att det inte är helt stringent hur det fungerar. Jag skulle också vilja veta lite mer om hur det har gått med snabbspåret. Hur har det fungerat i Sverige? Det har jag inte kunskap om. Jag tänkte på någonting som ministern i sin tidigare roll och jag i min tidigare roll sysslade med: Lissabonstrategin och processen där.
Det finns ju en internationell överenskommelse om kompetensförsörjning, validering och så vidare. Den är från 2003, men man skulle kunna titta på hur det ser ut i Europa i dag. Vad finns det för goda exempel där man har kommit längre? Jag tänker på Finland, men det kanske finns andra länder som vi kan hämta hem bra exempel från.
Det är också en viktig del i vårt EU-medlemskap att man jobbar tillsammans över landsgränserna. Rapporten som jag hänvisar till i min interpellation är skriven av Alexandru Panican, docent vid Lunds universitet, som har gjort den för Ratio. Där skriver han bland annat att de flesta anser att den informella kompetensen utgör den viktigaste kompetensdelen eftersom den gör individen anställbar.
Det är viktigt att ha papper på vad man har för "hårda" kunskaper, men också den informella kompetensen, den sociala dimensionen, är oerhört viktig för att kunna bli anställbar. Samtidigt valideras inte den informella kompetensen, utan man validerar vad individen kan rent kunskapsmässigt. Det skulle jag också vilja att ministern kommenterade.
I dag går det ju inte att validera den informella kompetensen eftersom det saknas tydliga valideringskriterier för att kunna göra det. Jag som socionom kan ju undra hur sådana valideringskriterier skulle se ut, men vi kanske ska ta mer hänsyn till detta. I Sverige är vi så otroligt inne på det formella hela tiden - man måste ha formell kompetens.
Det är jätteviktigt, men vi ser väldigt lite till att man kan ha andra förmågor som inte är baserade på fakta och vad man faktiskt kan i sin utbildning eller sitt yrkesliv.
I många fall finner forskaren ett ointresse för eller rentav en misstro mot de modeller för validering av yrkeskompetenser som har utvecklats av myndigheter som Arbetsförmedlingen och Yrkeshögskolan inom SeQF, tror jag att det heter. Lite grann om det, tack!