Caroline Helmersson Olsson (S):
Jag tycker att det vore bra och viktigt om vi kom överens mellan partierna om skolpolitiken. Jag tror på att varje barn och ungdom i det här landet skulle tjäna på om vi kom överens om att vi måste ha högre ambitioner och att vi måste se till att höja kunskapsresultaten, minska avhoppen och öka likvärdigheten.
Jag tror också att vi på så sätt skulle få allmänhetens förtroende så att man litar på att i den svenska skolan kommer alla elever och studenter att kunna nå hundra procent av sin förmåga. I dagens debatt om gymnasieskolan vill jag därför först lyfta upp två saker som vi faktiskt är överens om.
Ett enigt utskott bifaller vårt yrkande om att regeringen bör vidta de åtgärder som behövs för att förbättra studie- och yrkesvägledningen. Med dagens många valmöjligheter behöver eleverna god information om vilka vidare studie- och karriärmöjligheter olika studieval ger.
I dagens uppdelade gymnasieskola, där eleverna som går ett yrkesprogram måste använda sitt individuella val eller läsa ett utökat program för att nå grundläggande behörighet, är det särskilt viktigt att man får information om detta helst innan men senast i årskurs 1.
Den andra saken vi är överens om handlar om den nya betygsskalan och antagningen till högre utbildning. När man byter betygsskala är det viktigt att övergången blir rättvis så att alla ungdomar som börjar i den nya gymnasieskolan har samma chans som äldre ungdomar att komma in på den utbildning de drömmer om.
Därför har vi föreslagit att det ska bli rättvisa övergångsregler. Visserligen har utskottsmajoriteten avslagit vårt yrkande i det här betänkandet, men vi är överens med regeringen. Det är en bra början. Herr talman! Utbildning är nyckeln till framtidens jobb och konkurrenskraft men också till människors frihet att forma sina liv.
Ska vi möta utmaningarna som ett modernt land måste vi investera i utbildning här och nu. I dag krävs en gymnasieutbildning för att få ett jobb och för att klara sig i ett alltmer komplext och kunskapsintensivt samhälle. Statistiken visar entydigt att personer som inte slutför gymnasiestudierna löper större risk att långvarigt hamna utanför arbetsmarknaden.
Vi har en hög ungdomsarbetslöshet i Sverige samtidigt som vi har branscher som inte hittar utbildad arbetskraft. Det leder till slutsatsen att vi måste göra allt vi kan för att ungdomar ska komma in på gymnasiet och också slutföra sina studier. I det sammanhanget blir det helt obegripligt att regeringen sparar 675 miljoner på gymnasieskolan bara i år.
Det motsvarar nästan 1 400 lärartjänster eller 808 kronor mer i månaden i lönekuvertet om man så vill. Regeringens argument för att spara dessa pengar redan år ett i genomförandet av gymnasiereformen håller inte. När jag är ute på besök på gymnasieskolorna vittnar många rektorer om att det är tvärtom.
Man bedriver faktiskt undervisning i två olika system just nu. Gymnasiet är en viktig nyckel till framtiden som vi behöver stärka och modernisera. Vi måste rusta våra ungdomar för framtiden, öka likvärdigheten och se till att det inte har så stor betydelse var du kommer ifrån eller vilka föräldrar du valt. Jag tror faktiskt att alla kan bli akademiker.
Med rätt förutsättningar går det. Om vi inte tror och förväntar oss det utan gör på något annat sätt och sorterar in människor i olika fack riskerar vi att missa många talanger. Jag vill i det sammanhanget nämna en positiv sak: Högskolan i Gävle som nu startar landets första högskoleutbildning för personer med utvecklingsstörning. Det är jätteroligt!
Däremot tror jag inte att alla vill bli akademiker. Det vore inte ens önskvärt. Det finns ett stort behov av utbildad arbetskraft bland annat inom äldreomsorgen - världens bästa jobb, jag lovar er. Det finns också brist inom industrin och hantverksområdet. Vi skulle behöva betydligt fler som söker sig till de utbildningarna nu.
I stället ser vi ett kraftigt ras. Ungdomar söker sig i stället till högskoleförberedande program då de förmodligen vill ha alla dörrar öppna för framtiden. Men ser det ut så i morgon för de olika branscherna och för de olika individerna?
Det vet varken vi eller de, och därför måste gymnasieskolan ge bästa möjliga förutsättningar för både arbete och fortsatta studier, både nu och senare i livet. Jag tror inte heller på det där med handens eller hjärnans kompetens som det brukar talas om ibland. Det finns inga sådana människor, och det finns inte heller sådana jobb.
Det är både och - och lite till. Jag vill yrka bifall till vår reservation 5 om högskolebehörigheten. Herr talman! Vi brukar kritisera utbildningsministern för att mer titta bakåt än att se framtiden.
Det är visserligen sant, men jag kan avslöja att jag gör så själv ibland, inte för att hitta lösningarna men för att se på historien och lära för framtiden. Min pappa gick i Vadsbro skola i sex år. Han har berättat för mig att han inte fick vara med på alla lektioner. Det var så att magisterns potatisland och bikupor skulle skötas.
När jag frågade varför det var just han som skulle göra det svarade han: Jag vet inte. Men det var nog så att statarungar var statarungar, och prästens och storbondens ungar var någonting annat. Farsan fick sedan gå ett år till i skolan, men det där med realen var det aldrig tal om.
Dels fattades det kunskaper efter timmarna i potatislandet, men sedan behövde farfar också ha in pengar till familjen så han fick börja som dräng, farsan. Sedan dess har vi verkligen gjort en resa i det här landet. Vi bestämde oss för en skola som skulle kompensera de fattiga ungarnas hemförhållanden så att vi till och med kunde skicka statarungarna till universiteten.
Varför berättar jag det här? Jo, jag tycker att det är viktigt att påminna sig om att det inte är så himla länge sedan som förväntningar och förutsättningar spelade en väldigt stor roll. Faktum är att jag är rädd för att vi går bakåt i stället för att fortsätta att utveckla Sverige till en modern kunskapsnation. Det är det vi ska göra.
Jag ser att tiden går, men jag måste bara nämna en sak till, och det är de olika behörighetskraven för att komma in på de högskole- eller de yrkesförberedande programmen. Det handlar om tolv respektive åtta ämnen.
Det ger en stark signal till både elever och föräldrar om vilken ambitionsnivå olika elever ska lägga sig på och vilka förväntningar man har på sig, vilket i förlängningen påverkar deras yrkesval. Att dra en gräns häremellan är inte bra och det är inte befogat. Det borde vara lika. Jag vill också yrka bifall till vår reservation om behörigheten till de nationella programmen.