Annika Duàn (S):
I dag debatterar vi justitieutskottets betänkande angående regeringens proposition om förstärkt straffrättsligt skydd vid grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. I regeringens proposition föreslås att brotten enligt ovan ska omfatta fler brottstyper än tidigare samt att straffminimum för ovanstående ska höjas från sex till nio månaders fängelse.
När det gäller fler brottstyper föreslås att skadegörelse och överträdelse av kontaktförbud ska ingå i brottsrubriceringen. Vi socialdemokrater har inga yrkanden avseende denna proposition, men jag vill ändå passa på att upp några saker som vi tycker är angelägna och viktiga. På tio år har antalet anmälda fall av grov kvinnofridskränkning ökat dramatiskt.
Samtidigt minskar uppklaringsprocenten. Det behövs fortsatta åtgärder för att minska våldet i nära relationer. Det lagliga stödet ska naturligtvis motsvara det människor har rätt att förvänta sig av rättsväsendet. Men även bättre samverkan mellan myndigheter skulle kunna förbättra processerna för utsatta kvinnor.
I vissa städer har man samlat polis, socialtjänst och Rättsmedicinalverket under samma tak för att kunna erbjuda kvinnor stöd och hjälp. Det är ett bra exempel på hur man kan arbeta mer myndighetsgemensamt och minska antalet aktörer som ett brottsoffer måste ha kontakt med. Herr talman! Jag vill ta upp frågan om kontaktförbud. Kontaktförbud som begrepp infördes 2011.
Tidigare benämndes det besöksförbud. Det tilldöms i ett myndighetsbeslut den som trakasserar och/eller hotar. Syftet är att skydda andra mot brott eller trakasserier. Den som bryter mot ett kontaktförbud kan i dag dömas för överträdelse av besöksförbud till böter eller fängelse i högst ett år. Ringa fall är till och med straffria.
Med liggande förslag ändras alltså överträdelse av kontaktförbud till ett fridskränkningsbrott. Det är bra. Det vi skulle vilja påtala är att propositionen är något försiktig. I Sverige mördas ca 17 kvinnor varje år av en närstående person, före detta make, fästman, bror eller far.
I många fall har kontaktförbud tilldömts tidigare, men gärningsmannen struntar i detta och fortsätter att trakassera och till sist mörda. Det är minst sagt upprörande. I propositionen anger regeringen att arbetet mot mäns våld mot kvinnor i nära relationer är en högt prioriterad fråga. Man har också utsett Carin Götblad som nationell samordnare för att åstadkomma en kraftsamling för att motverka våld i nära relationer.
Det är positivt. Kontaktförbud avseende gemensam bostad har inte tillämpats i tillräcklig utsträckning för att kunna ge ett relevant skydd för personer, oftast kvinnor, som utsätts eller riskerar att utsättas för brott. Anledningarna till att antalet kontaktförbud i gemensam bostad är så få är flera.
Men det är tydligt att kraven för att kunna tillämpa kontaktförbud avseende gemensam bostad är så högt ställda att situationen ofta hinner bli så allvarlig att andra frihetsberövande åtgärder i stället träder in.
Om kontaktförbudet ska kunna användas mer och i mer preventivt syfte, vilket även skulle innebära ett utökat brottsofferperspektiv, skulle kravet för att få kontaktförbud avseende gemensam bostad behöva mildras. Det är en viktig principfråga att den som utsätts för till exempel hot eller andra brott inte ska behöva flytta. Det är i stället den som utsätter någon för detta som ska göra det.
Följden blir att samhället inte kan erbjuda tillräckligt skydd för kvinnor, som det ju oftast handlar om, som har utsatts för fysiskt, psykiskt eller sexuellt våld av män som de lever eller har levt ihop med. Detta i sin tur innebär att det i alltför många fall är den utsatta kvinnan som tvingas flytta från den gemensamma bostaden. Vi anser att det är dags att vända på detta. Vi menar att det kan göras genom att begreppet "påtaglig risk" tas bort.
På våren 2011 gav riksdagen regeringen i uppdrag att stryka villkoret påtaglig risk och snarast återkomma med ett nytt lagförslag. Det är nu hög tid att regeringen återkommer till riksdagen med ett sådant förslag. Min förhoppning är dock att den förändrade brottsrubriceringen ska innebära att fler utsatta kvinnor och barn kan stanna kvar i sina hem och bli skyddade där. Herr talman!
Jag vill uttrycka vissa farhågor kring den föreslagna straffskärpningen. Att höja minimistraffet från sex till nio månader är naturligtvis en signal till förövare om att samhället ser allvarligt på fridskränkningar. Jag vill ändå påtala att det finns risker med förslaget.
I ett remissyttrande från Lagrådet anförs att en höjning av straffnivån kan innebära att gärningar som inte bedöms som så allvarliga inte kan innefattas i dessa brott. Det kan betyda att kränkningar måste pågå under lång tid och/eller vara mycket allvarliga innan åtal kan ske. För offret måste detta ses som ett inte tillförlitligt system. Det är något oklart hur regeringen har tänkt här.
I propositionen anger man att det är nödvändigt att förstärka det straffrättsliga skyddet för personer som utsätts för upprepade fridskränkningsbrott. Samtidigt gör man det svårare att agera innan saken har gått alldeles för långt. Vidare minskar förslaget möjligheterna att variera påföljderna med elektronisk övervakning och skyddstillsyn. Vilka effekter det kommer att få återstår att se.
Jag tycker att det behövs en uppföljning. Herr talman! Under 2012 anmäldes 1 906 fridskränkningsbrott i Sverige. För brottet grov kvinnofridskränkning gjordes 2 469 anmälningar under samma år. I och med den nya tekniken sker fridskränkningar på fler sätt i dag, och den som utsätts lever under stor osäkerhet och ofta i ren skräck.
Det är självklart att vi ska ha en lagstiftning som hänger med och att den som blir utsatt får stöd och upprättelse av vårt rättssystem. Regeringen hade kunnat gå lite längre i detta, men ett litet steg är också ett steg. Det återstår att se om vi går åt rätt håll.