Hillevi Larsson (S):
Jag vill återföra frågan lite till ämnet för dagen. Det handlar alltså om ålderspensionärernas ekonomiska situation. Jag ställde den enkla frågan: Hur kompenserar vi alla ålderspensionärer som nu drabbas av avgiftshöjningar, avgifter som de inte hade tidigare, utan att få någon som helst kompensation för det?
Budskapet är uppenbarligen till andra grupper som inte arbetar: Ni kan gott ta avgiftshöjningarna för ni arbetar inte, oavsett skälet till att ni inte arbetar. Är det verkligen regeringens huvudbudskap att var ålderspensionärerna hör hemma är på arbetsmarknaden? Många ålderspensionärer har arbetat hela sitt liv och betalat skatt.
De förväntar sig nu att faktiskt få hjälp på ålderns höst med alla de utgifter som de har. De pensionärer som verkligen vill arbeta ska vi naturligtvis inte lägga några hinder i vägen för - människor är olika. Men det ska inte vara så att folk av ekonomiska skäl känner sig tvingade att arbeta. Så är det i andra delar av världen, där människor arbetar tills de nästan stupar för att kunna försörja sig.
Vi har inte valt det systemet i Sverige, tack och lov måste jag säga. När man tittar lite närmare på de grupper som står utanför arbetsmarknaden ser man att det i många fall finns mycket goda skäl till det. Det finns människor som har brutits ned av ett hårt och tufft arbete.
Den typiska långtidssjukskrivna personen eller förtidspensionären är en medelålders kvinna i vården som har arbetat i hela sitt liv till låg lön, med en väldigt tung arbetsbörda och i många fall i en dålig arbetsmiljö. Budskapet till henne nu är att hon inte vill arbeta och att om man bara gör det sämre för henne och andra i hennes situation, kommer hon att drivas tillbaka till arbetsmarknaden, jobben blir fler och pensionärerna får det bättre.
Det är väldigt enkla samband här, samband som har väldigt lite med verkligheten att göra. Om man verkligen vill bryta utanförskapet, det vill säga att få människor i arbete, vilket jag tycker är en bra ambition, handlar det snarare om att förebygga problemen, att förebygga att människor blir utslitna, till exempel genom tung arbetsbörda och dålig arbetsmiljö. Den borgerliga alliansen gör nu tvärtom.
I stället för att utöka arbetsmiljöarbetet för att just förebygga arbetsskador, sjukdomar och förtidspensioneringar gör man nedskärningar för Arbetsmiljöverket med en tredjedel, det verk som har till uppgift att skapa en bättre arbetsmiljö. Också på Försäkringskassan görs det nedskärningar. Man ger nu Försäkringskassan huvudansvaret för sjukskrivna och förtidspensionärer, alltså ansvaret för att hjälpa folk tillbaka till arbetslivet. Detta rimmar väldigt illa med ambitionerna.
Det känns som att moroten nästan helt har försvunnit och ersatts av en rejäl piska som man nu jagar sjuka, arbetslösa och förtidspensionerade med. Man lägger skulden på dem som har hamnat utanför, som ofta har blivit hårt åtgångna och faktiskt inte fått sin rätt, och ger dem dessutom sämre ersättning.
Jag håller helt med om att utmaningen är att bryta utanförskapet, men det kan ju inte i första hand vara ålderspensionärerna som ska stå för den uppgiften. De förtjänar faktiskt att få vila de sista åren av sitt liv. Och de ska inte behöva vända på varenda krona utan ska ha råd med en liten guldkant på tillvaron. Då menar jag inte hushållsnära tjänster, för det är inte många pensionärer som har råd att efterfråga sådana tjänster.
Jag vill också upprepa min fråga: Om man nu ska göra det frivilligt för pensionärer att arbeta, varför då inte ta bort straffskatten för dem som anställer pensionärer över 70 år?