KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl-Oskar Bohlin (M):
Problemet med det socialdemokratiska resonemanget är att det inte hänger ihop. Man försöker driva två argumentationslinjer parallellt. Å ena sidan argumenterar man för att vi inte har någon kontroll över den här Bonnieraffären, då vi bara är en passiv ägare som inte har någon kontroll över ett börsnoterat bolag.
Å andra sidan argumenterar man för att anledningen till att vi ska behålla nuvarande ordning är att vi ska ha kontroll över de säkerhetskänsliga system och den säkerhetskänsliga infrastruktur som finns i bolaget. Man måste bestämma sig för en linje.
Antingen har man kontroll över Telia, och då är det regeringen som i utevaro av agerande har låtit den här Bonnier Broadcasting-affären ske. Man är kritisk mot den i medierna, men man har i ingen del försökt förhindra den i sin bolagsstyrning. Då har man kommit till korta i den delen. Eller så har man inte kontroll över bolaget, som man försöker göra gällande.
Då har vi ett problem kopplat till den säkerhetspolitiska aspekten, det vill säga att staten inte utövar det inflytande man borde över den här infrastrukturen. Detta är så att säga pudelns kärna när det gäller det här problemet. Vi försöker lösa båda dessa aspekter genom att ge regeringen det här uppdraget. Men Socialdemokraterna levererar inga som helst svar på vad man i stället vill göra för att komma ur den här prekära situationen.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Tack, infrastrukturministern, för svaret! Det är ju inte första gången vi i denna kammare diskuterar frågan om Mora flygplats framtid.
Det är med glädje jag kan konstatera att uppslutningen i denna kammare har varit väldigt stor från olika partier, inte minst från infrastrukturministerns eget parti, och kanske i synnerhet från Centerpartiets Peter Helander. Vi är många på Dalabänken som bryr oss om denna fråga.
Infrastrukturministern redogjorde i sitt svar i princip bara för vad Trafikverket tycker i denna fråga. Vad Trafikverket tycker är väl känt, och det är Trafikverkets hållning som har gjort att vi under mer än ett års tid inte har haft någon reguljär flygtrafik till Mora flygplats. Jag skulle säga att detta är en ödesfråga för hela Dalarna.
Dala Airport i Borlänge och Mora flygplats driftas av Dalaflyget, och jag vågar påstå att båda Dalarnas flygplatser i förlängningen är hotade om vi inte får igång flygtrafiken till Mora igen. Då är också organtransporter och sjuktransporter hotade, liksom flygplatsernas strategiska roll i andra sammanhang, till exempel som reservbaser i händelse av krig.
En lång rad av dessa flygplatsers funktioner riskerar att läggas för fäfot om vi inte får till stånd en lösning på detta. Vi hade tidigare en pragmatisk lösning där Mora kommun var med och såg till att en mellanlandning kunde göras och att man kunde hålla flygplatsen öppen för framför allt näringslivet, som efterfrågade detta.
Trafikverket meddelade att deras tolkning av gällande EU-regler gör att detta inte var en möjlig lösning. Däremot är det ju fullt möjligt för Sveriges regering att meddela trafikplikt på denna sträcka. Det är ju inte så att knekt slår kung heller i fallet Trafikverket mot regeringen. Det är ju till syvende och sist så att det är regeringen som bestämmer.
Vi har ju exempel från alliansregeringens tid. Ett sådant är fallet med Torsby flygplats, där regeringen gick in och pekade med hela handen och sa: "Här ska vi ha trafikplikt därför att detta är en samhällsviktig flygplats där samhället behöver vara med och ta ett ansvar för att det finns goda kommunikationer."
Annars blir ju talet om att vara en regering för hela Sverige bara en trave med tomma ord som inte effektueras i praktiken. Därför skulle jag vilja vädja till infrastrukturministern att helt enkelt ta till sig den stora enighet som har rått i denna fråga.
Vi kan konstatera att till och med landshövdingen, det vill säga statens representant i Dalarna, har skrivit under en debattartikel där man säger att man behöver få en trafikplikt på Mora flygplats. Staten måste rimligen tala med en tunga; det kan ju inte vara så att staten i Dalarna tycker en sak och staten på Rosenbad tycker en annan sak.
Därför vore det klargörande att få veta vad det är som kommer att gälla framöver. Och om vi inte får ett konkret svar i dag, när kommer vi då att få det?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Tack, infrastrukturministern, för svaret! Ni bereder den här frågan och ministern kan inte lämna ett svar i dag. Låt mig då göra några medskick, för det brådskar helt enkelt med besked i frågan om vi ska kunna ha någon flygtrafik stadigvarande till Dalarna i framtiden.
Infrastrukturministern anför att det är av vikt att titta på faktorer såsom hur övriga möjligheter till alternativa färdmedel har förändrats och om man behöver göra en förnyad omprövning av vikten av att kunna flyga till en destination.
Det tar längre tid att resa till Mora med tåg i dag än för 20 år sedan. Det finns inga planlagda investeringar för att öka hastigheten eller kapaciteten på Dalabanan. Det är en tågförbindelse som under alltför lång tid har fått ligga för fäfot.
Om statens svar på detta är att nej, inte heller vill vi att ni ska kunna flyga till Dalarna, ekar det ihåligt att stå och säga att man är en regering för hela landet. Jag hoppas naturligtvis att regeringen väljer en annan väg, att man kommer fram till att det är av stor vikt att vi har en trafikplikt på Mora flygplats för att kunna utveckla den här regionen framöver. Jag får ha respekt för att vi inte får något svar här i dag.
Men jag hoppas att det kommer i en absolut närtid, för det här är en fråga som redan har dragits i långbänk under över ett års tid. Den borde ha avgjorts direkt när problemet uppstod. Vi visste i förväg att problemet skulle bli precis så som det sedan gestaltade sig, vilket ledde till att flygtrafiken upphörde. Man hade kunnat hantera det mer skyndsamt.
Men jag är inte intresserad av att stå här och peka finger mot sådant som borde ha varit gjort utan hoppas i stället på att regeringen nu faktiskt kan få den här frågan avgjord. Jag hoppas att det inte är ett litet parti i regeringen, närmare bestämt Miljöpartiet, som får diktera villkoren för hur denna viktiga fråga ska avgöras.
Jag blir rädd för att så är fallet när jag märker hur lång tid det tar att komma till ett avgörande i frågan. Jag hoppas att ministern håller i taktpinnen och att man helt enkelt kan ställa sig bakom den breda uppslutningen där man sagt att detta är en angelägen fråga, inklusive statens egen representant i Dalarna, landshövdingen.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Jag tror att vi börjar känna varandras positioner i denna debatt. Min enda vädjan till infrastrukturministern är egentligen att detta helhetsgrepp inte ska bli så hårt och långvarigt att de, om vilket greppet är kopplat, hinner dö sotdöden innan vi får ett besked. Jag tror inte att så blir fallet, men frågan är: Vilken tidshorisont pratar vi om? Kan ministern säga någonting om det?
Jag tror att många som tittar på detta hemma i Dalarna skulle vara glada över att få veta vad det är för tidsplan vi har att vänta. När kan vi få ett besked om huruvida vi kommer att fortsätta att ha ett flyg i Dalarna eller inte?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Även jag vill hälsa Mikael Damberg välkommen i hans nya uppdrag som inrikesminister. Det finns onekligen mycket att göra på detta område. Låt oss börja med en ögonblicksbild, fru talman.
Vi har i dag nästan exakt lika många poliser i tjänst som vi hade 2014, när den nuvarande regeringen tillträdde. Det är något färre nu än då, 20-30 personer, men ungefär lika många. Under denna tidsperiod har Sveriges befolkning vuxit med ungefär 300 000 människor. Vad detta har gjort för samhällsbilden blir tydligt i den dagliga nyhetsrapporteringen.
Vi har i dag en mycket svår situation för svensk polis. Detta är en diskussion. Den andra diskussionen är den som jag tar upp i min interpellation. Jag välkomnar och är glad över att det finns en politisk samsyn om vikten av att få 10 000 poliser. Vi kan diskutera vilka vägar dit vi ser.
Vi moderater tror att det är viktigt med en särskild lönesatsning, vilket regeringen hittills har ställt sig lite sval till. Men det är en annan diskussion. Det jag frågar om i den här interpellationen är om inrikesministern accepterar att det i vissa län, till exempel i Dalarna, bara är nästan hälften så hög polistäthet som i riket i genomsnitt.
I Dalarna har vi 120 poliser per 100 000 invånare, vilket kan jämföras med 200 poliser per 100 000 invånare i riket i snitt, trots att skillnaden är ytterst marginell när det gäller antalet anmälda brott.
Hade Dalarna bara haft hälften så stor brottslighet som genomsnittet av Sverige hade jag möjligen kunnat förstå prioriteringen, men så är ju inte fallet. Det är bara en marginell skillnad gentemot riksgenomsnittet när det gäller antalet anmälda brott. Ändå tvingas vi stå ut med bara nästan halva polistätheten. Vad betyder då detta för ett vidsträckt län som Dalarna?
Jo, det innebär att vi per geografisk ytenhet får en exponentiell funktion av den bristande polistätheten. Det vill säga att vi har en fyra gånger högre polisgleshet per geografisk yta. I Dalarna går det en polis på 80 kvadratkilometer. I riket är den siffran en polis på 20 kvadratkilometer.
Detta gör naturligtvis att vi i termer av effektivt polisarbete får ännu mindre tillbaka för våra skattepengar, för poliserna som tvingas använda större delen av sin arbetstid ute på fältet till att transportera sig - att resa de långa avstånd som vi har hemma i Dalarna.
Ett exempel från verkligheten är hämtat från oktober-november i år, då vi hade en situation uppe i Malung där man vid ett allvarligt brott fick vänta i 2 timmar och 45 minuter på att en polispatrull skulle komma till platsen. Detta är verkligheten som den ser ut.
Det jag undrar över är: Tycker inrikesministern att det är rimligt att ett län som Dalarna bara får halva polistätheten? Oavsett om det är rimligt eller inte skulle jag vilja veta vad som är skälet till att vi i Dalarna har blivit så förfördelade i förhållande till resten av riket när vi inte har en synbart lägre brottslighet, annat än möjligen på marginalen.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Det är klart att det skulle vara välkommet om vi fick de 10 000 nya polisanställda på plats, helst i morgon dag. Men frågan är om det löser problemet med fördelningsnyckeln inom myndigheten.
Ska vi fortsatt ha en snedfördelning av resurser som inte riktigt korrelerar med antalet anmälda brott? Det är inte riktigt att slå in på rätt väg. Jag håller förvisso i grunden med statsrådet om att det ytterst är Polismyndigheten som har att göra sina egna prioriteringar, men det yttersta ansvaret är alltid politiskt.
Till syvende och sist kan prioritering av resurser göras till en politisk fråga om man uppfattar att olika delar av landet inte riktigt får utväxling på sina inbetalda skattekronor.
Jag är inte säker på att jag tycker att man får utväxling på sina inbetalda skattekronor i till exempel Malung, där man får vänta i 2 timmar och 45 minuter när ett allvarligt brott har begåtts och där allmänheten får hålla kvar en misstänkt förövare. Det är liksom inte detta som vi förväntar oss av vårt samhällskontrakt.
Därför skulle jag vilja återvända till frågeställningen: Vad är den nedre gränsen för snedfördelning innan ministern tycker att det börjar bli problematiskt? Jag är rädd för att den här ordningen riskerar att bli ett självspelande piano på ett negativt sätt.
Om människor på landsbygden får vänta 2 timmar och 45 minuter på att polisen ska komma när de ringer och det har inträffat ett allvarligt brott eller en allvarlig händelse slutar de till sist att ringa och anmäla. Detta leder i sin tur till att både Polismyndigheten och politikerna kan säga: I den här regionen begås det inga allvarliga brott, och därför kan vi allokera resurserna någon annanstans.
Det är jag livrädd för. Dels innebär det att samhället sviker sina medborgare. Dels riskerar det att leda till att människor börjar ägna sig åt parallell rättstillämpning och lösa sina problem vid sidan om lagen. Jag tror att vi båda är överens om att detta vore en extremt olycklig utveckling.
Oavsett de 10 000 poliserna eller inte är det viktigt att se hur resurserna fördelas. Mikael Dambergs partikamrat Göran Johansson, frid över hans minne, sa en gång: Det spelar ingen roll hur stort hjulet är; det finns bara ett nav.
Jag tror att man ska passa sig för att göra misstaget att titta på polisregionsnivå när man säger att man har ökat antalet anställda, för det är en klen tröst om det blir fler poliser i Örebro stad när det begås allvarliga brott i Malung.
Man måste titta på fördelningen inom hela regionen för att kunna konstatera om fördelningen har varit av godo eller inte, annars riskerar man att missa väsentliga delar. Det riskerar allmänhetens förtroende för polisen om man upplever att det inte finns några poliser i den del av landet där man bor - något som tyvärr är en del av hur vardagen ser ut i dag.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Jag börjar där statsrådet slutade, i utbildningsfrågan. Jag håller med om att det är en viktig fråga att lösa, och därför har vi moderater varit tydliga med att vi tror att det som krävs för att fylla utbildningsplatserna är den särskilda lönesatsning som vi har föreslagit.
Det är ett verktyg för att öka attraktiviteten i polisyrket och fylla platserna, för det är ju en klen tröst att ha många utbildningsplatser om de inte kan fyllas av kvalificerade sökande. Åter till frågan om fördelningen av resurser inom polisregionerna och landet i stort. Låt mig återvända till Västerdalarna.
Under hösten såg vi braskande rubriker om att Sälen skulle få tio permanenta poliser under vintern. Det slogs upp som höstens mest positiva nyhet, och folk jublade. Men låt oss sätta det i relation till resten av Sverige.
Nu går vi in i sportlovstider, och Sälen går från att vara en by till att bli en stad med 100 000 invånare. Tyvärr är det inte bara hederliga skidåkare som åker dit, utan det gör också en stor del av Sveriges kriminella elit. De firar också sportlov och har semester men passar samtidigt på att begå brott.
I vilken annan del av landet hade vi hurrat och kallat det en framgång att en stad med 100 000 invånare har tio permanenta poliser? Det är denna kontrast vi behöver ha med oss när vi tittar på polisfördelningen i Sverige.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det finns i dag två uppenbara problem med statens ägande av Telia. För det första: Vid ett eventuellt förvärv av Bonnier Broadcasting riskerar staten att få ett osunt stort inflytande på mediemarknaden. För det andra: Genom att staten i dag är en passiv minoritetsägare har man inte full rådighet och kontroll över de säkerhetskänsliga system som finns i bolaget.
I dag har en majoritet i riksdagen bett regeringen att utreda förutsättningarna för att avyttra de kommersiella delarna i Telia. I gengäld kan staten få full rådighet över dessa system. Ibrahim Baylan har varit kritisk till detta men inte preciserat vad han vill göra i stället.
Vad är regeringens alternativa lösning på dessa två problem, som vi skulle kunna lösa på ett och samma bräde genom riksdagens tillkännagivande i dag?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det stämmer förvisso att det var en utskottsjustering i dag och att det är debatt nästa vecka. Men faktum kvarstår: Staten har i dag inte full rådighet över dessa system. Det Försvarsmakten har sagt är att en försäljning utan någon typ av kompensation i form av ökad rådighet över systemen vore dumt, och det instämmer nog alla i denna kammare i. Vi vill att vi ska få större rådighet över systemen genom att växla den kommersiella delen av Telia mot detta. Frågan är vad regeringen vill göra.
Man har ju inga förslag på bordet.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Min fråga går till statsrådet Isabella Lövin. Just nu kommer 90 procent av den el vi producerar i Sverige från energislag som inte släpper ut koldioxid. Men om man skulle ta bort kärnkraften skulle bara 50 procent av vår energi komma från energislag som inte släpper ut koldioxid.
På sin hemsida skriver Miljöpartiet att vi redan från årsskiftet 2020 klarar oss utan kärnkraften. Då infinner sig frågan: Var ska energin för att tillgodose de resterande 50 procenten av vårt energibehov komma från? Är det från tyskt kol eller rysk gas?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Jag uppfattade inte att statsrådet svarade på min fråga. Låt oss konstatera att 2,8 procent av den el vi använder i detta nu kommer från vindkraft. Den siffran väntas fördubblas till nästa år. Miljöpartiet anser att vi kan stänga av kärnkraften redan nästa år. Man skriver på sin hemsida att Sverige från 2020 kan drivas med enbart förnybara energikällor. Då är frågan varifrån vi ska ta den resterande delen för att tillgodose vårt energibehov.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Tack för frågan! Det enkla svaret är: Vi tycker att det finns bättre sätt att använda statens pengar. Varför tycker vi det? Jo, därför att merparten av de hyreshus som har byggts med hjälp av det tidigare utdelade stödet hade byggts i alla fall.
Jag hade ett samtal med en vd för ett kommunalt bostadsbolag, som av förklarliga skäl inte ville bli citerad med namn. Han sa: Det här är fantastiskt, för det hamnar på sista raden för oss. Vi hade byggt det här i alla fall. Jag är övertygad om att Momodou Malcolm Jallow är bekant med begreppet vinst i välfärden.
Om jag inte missminner mig är det ett begrepp som Vänsterpartiet ibland brukar återkomma till. Min motfråga blir rimligen därför: Varför gäller denna princip inte bostadssubventionerna? Inom vilken annan sektor är ni beredda att kravlöst skeppa ut 2 miljarder kronor till privata bolag för att be dem göra något de i huvudsak ändå hade gjort?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Ja, det var ju ett välgörande tydligt replikskifte vi just fick lyssna till. Det är nämligen en sak att fråga människor vad de vill och en helt annan sak att som Vänsterpartiet vilja tvinga människor att göra något de uppenbarligen inte vill.
Vi fick höra här, fru talman, att Vänsterpartiet har bestämt att 50 procent av alla svenskar ska bo i en hyresrätt - oavsett vad de råkar vilja själva - och på något sätt vill tvinga människor till det. Fru talman!
När man lyssnar på den här debatten eller på den politiska debatten i största allmänhet undrar man vad som är mest plågsamt för Socialdemokraterna: att behöva genomföra Centerns och Liberalernas värnskattesänkning eller att behöva ha med Vänsterpartiets subvention av energieffektivisering och renovering av flerbostadshus.
Det handlar förvisso om mindre pengar, men det finns väl få saker som har fått så hård kritik av Riksrevisionen som utformningen av det här stödet. Detta, fru talman, föranleder min fråga: Sov Momodou Malcolm Jallow på det utskottssammanträde där vi fick den här svidande dragningen av Riksrevisionen?
När jag läser Vänsterpartiets förslag till utgiftsram ser jag nämligen att partiet vill lägga inte 165 miljoner felaktigt använda skattekronor på det här stödet utan 1 miljard. Min fråga är därför: Vad drar Momodou Malcolm Jallow för slutsatser av den kritik som Riksrevisionen har riktat mot utformningen av det här stödet?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Man kan naturligtvis ha olika syn på Vänsterns förhållningssätt till tvång; i min värld har det väl lite grann varit en röd tråd i de bärande delarna av Vänsterpartiets politik att den just bygger på ett ganska stort mått av tvång.
Den utestående frågan är naturligtvis: Hur tänker Vänsterpartiet överbrygga gapet mellan andelen som säger sig vilja bo i hyresrätt och det av Vänsterpartiet uppsatta målet om att 50 procent ska bo i hyresrätt? Det är en fråga vi ännu inte har fått svar på. Sedan har vi fråga nummer två.
Riksrevisionen kritiserar ett stöd, som hittills har uppgått till 165 miljoner, som totalt icke-fungerande. Slutsatsen från Vänsterpartiets sida är då att det i stället ska uppgå till 1 miljard. Det är ju häpnadsväckande, fru talman.
Carl-Oskar Bohlin (M):
I inledningen av sitt anförande skyllde Johan Löfstrand många av samhällets tillkortakommanden på skattesänkningar för upp till åtta år sedan som totalt gav en ökning av statens inkomster till statskassan.
Det är en förklaringsmodell som bär prägel av den som Stefan Löfven själv använde sig av i sin inte så lyckade intervju i Agenda , kan vi väl sammanfatta det som. Jag tänker inte tråka ut Johan med att rota i det där. Jag ska inte heller rota så mycket i bostadssubventionerna, eftersom jag inte tror att Johan Löfstrand egentligen tror på dem.
Han vet, som den högersosse han är, att den här typen av subventioner i huvudsak är effektlösa, eftersom de till största delen går till att subventionera byggen som ändå hade blivit av. Därmed hamnar de på sista raden hos ett antal byggherrar.
Det kan naturligtvis vara kul för dem, men på totalen är det kanske inte det som gör att man bygger ett starkt och robust samhälle. Det är också lite anmärkningsvärt när Löfstrand säger att det i princip är Socialdemokraternas förtjänst att det byggdes mycket under en högkonjunktur, men kommunernas och konjunkturernas fel att byggandet nu vänder ned.
Det måste finnas någon form av kommunicerande kärl i hur man väljer att ta ansvar för saker och ting, kan jag tycka. Jag skulle vilja avsluta med att ställa en konkret fråga till Johan. Kan det inte vara så att tidpunkten är inne för oss att komma överens om att höja bolånetaket för att till exempel adressera en i dag dysfunktionell bostadsmarknad i Stockholm?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Johan Löfstrand har naturligtvis helt rätt i att problemen i Malmö inte enbart härrör från 2015. Socialdemokraterna har ju som bekant styrt den kommunen väsentligt mycket längre än så.
Det är en problembild som har funnits under lång tid och som också har lett till att en mycket stor del av det kommunala utjämningsstöd som är tänkt att gå till kommuner på landsbygden skeppas rätt ned till det svarta hålet Malmö.
Men för att återknyta till min ursprungliga fråga, som Johan kanske inte hann uppfatta eftersom han inte svarade på den: Kan inte detta vara en tidpunkt då vi kan enas om att höja bolånetaket för att på så sätt adressera den problematiska situation som råder på bostadsmarknaden, framför allt här i Stockholm men även i andra delar av landet?
Carl-Oskar Bohlin (M):
Ola Johansson fick många och berättigade frågor alldeles nyss, så jag tänkte inte trötta honom med många frågor utan bara ställa en fråga. Om jag räknar rätt får jag det till ungefär 14 punkter i januariavtalet som har någon form av koppling till bostadspolitik.
Precis som jag nämnde i mitt anförande är detta punkter som Centerpartiet gärna tar åt sig heder och ära för. Lika sant är att samtliga punkter har begravts i ganska långvariga utredningar som ska avlämnas under mandatperioden. Det finns därefter inget uppföljande löfte om när de ska vara implementerade.
Det handlar mer om att utredningen ska vara klar 2020, 2021 och så vidare.
Min fråga till Ola är därför helt enkelt om vi kunde få detta på pränt här i kammaren och få det sagt under debatten: Är Ola Johansson beredd att äta upp sin högersko om det skulle vara på det sättet att de löften som Centerpartiet slår sig för bröstet för inte infrias under innevarande mandatperiod? Då har vi någonting att återkomma till.
Carl-Oskar Bohlin (M):
Det där får väl bokföras i kategorin politikersvar. Jag skulle nog ändå vilja ha ett förtydligande i frågan. Är Ola Johansson beredd att stå vid löftet? Kommer de här 14 punkterna att infrias?
Eller finns det fog för den farhåga som jag och många med mig har, nämligen att detta bara är ett sätt att begrava för Socialdemokraterna politiskt kontroversiella frågor som man sedan inte kommer att hinna göra någonting med?