KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lorena Delgado Varas (V):
Det är fina ord, men ett stort problem är hur man agerar från bland annat Europas sida. Med ena handen bidrar man till sociala organisationer och olika projekt för att stärka kvinnor, men med andra handen lägger man fram avtal som det med Mercosur.
Mercosuravtalet baseras på sänkta eller borttagna tullar, vilket är ett incitament till handeln att främja specifika produkter. För att förstå vad det här innebär lokalt i till exempel Paraguay och Brasilien måste man sätta sig in i hur produktionen ser ut i de länderna. Både i Brasilien och i Paraguay motarbetas småbrukarna och urfolken.
Den småskaliga produktionen får, trots att den är viktig för klimat och biologisk mångfald, varken stöd att överleva eller uppmuntran. Tvärtom går lagar och regeringarnas arbete ut på att driva bort den småskaliga produktionen för att ge plats till den storskaliga. Både Paraguay och Brasilien ger till och med ekonomiskt stöd till de stora agroexporterande företagen.
Lägg till i den ekvationen att Mercosuravtalets morot är att gynna den storskaliga produktionen ännu mer. Inte bara det - vi exporterar förbjudna bekämpningsmedel dit, alltså medel som är förbjudna här men helt okej att använda där. Bara under 2018 var värdet på den exporten till Mercosurländerna över en halv miljard. Sedan importerar vi frukt och grönt som är besprutad med dessa medel.
Det borde vara lätt att förstå vilka logiska konsekvenser det här får, men tyvärr agerar varken vår regering eller EU utefter de konsekvenserna. Den storskaliga produktionen leder inte bara till att småbrukarna och urfolken slås ut ekonomiskt. De jagas bort från sin mark, skogen bränns ned och vatten och jord kontamineras.
Som om inte det räckte förföljs, mördas och fängslas de småbrukar- och urfolksledare som försöker protestera mot denna utveckling - och nu även deras barn. Trots detta avser regeringen att villkorslöst positivt ställa sig bakom Mercosuravtalet. Man har fått in skrivningar om dialog, men dialog räcker inte i det här fallet.
Det måste vara mycket mer lagkrav i detta. Jag undrar också var hållbarheten finns i utformningen. Man måste börja prioritera människan, miljön och klimatet över de ekonomiska intressena. Flera europeiska länder har faktiskt kritiserat Mercosuravtalet, men jag har tyvärr inte hört samma kritik från Sverige.
Om vi tittar på det som hänt i Latinamerika de senaste åren ser vi att frågor om miljö och mänskliga rättigheter är starkt förknippade med varandra, så det är verkligen viktigt att Sverige tar ställning i den här frågan.
Lorena Delgado Varas (V):
Utrikesministern nämner klausuler. Men hur ofta har vi egentligen sett att Europa använder dessa verktyg för att pausa handelsavtal och så vidare för att göra påtryckningar mot länder där man har gått mot en diktatur snarare än mot en demokrati?
Att hota med Kina räcker inte heller. Här måste vi i första hand stärka demokrati och mänskliga rättigheter och sätta det före de ekonomiska intressena, och det har man hittills inte velat göra i något av avtalen. Sanningen är att handelsavtalen inte följer tiden.
Det är inte okej att vi i handelsavtal använder oss av tullar för att uppmuntra mer köttimport till EU och för att öka importen av soja trots att man vet vilka effekter det får i de här länderna och trots att vi vet att det påverkar transportsträckorna och klimatet.
Det innebär att handelsavtalen faktiskt är en illusion kring ett avtal där man lyfter mänskliga rättigheter, kvinnors rättigheter och miljöns rättigheter. Så vilken utveckling gynnar egentligen Mercosuravtalet?
När man pekar ut Parisavtalet men för in element som innebär en utveckling åt andra hållet visar det egentligen bara att man vill upprätthålla att naturresurserna är bundna till Europa.
Lorena Delgado Varas (V):
Sveriges varuexport till Colombia uppgick till drygt 1 miljard svenska kronor under 2018. Sveriges import från Colombia uppgick till 502 miljoner samma år. Ett nittiotal svenska företag representeras på den colombianska marknaden. Några av de största är Tetra Pak, Scania, Securitas, H & M, Volvo, Skanska, ABB, Electrolux och Atlas Copco.
Jag nämner det här för att vår utrikespolitik tyvärr mer guidas av ekonomiska intressen än av att främja länders utveckling med avseende på demokrati, hälsa, miljö, klimat och mänskliga rättigheter. Här måste vi ta ansvar, för de väpnade konflikterna i Colombia är starkt sammankopplade till ekonomiska intressen, nyttjande av mark och vatten.
Här kan inte svenska företag svära sig fria från ansvar. Ett exempel är det hydroelektriska megaprojektet Hidroituango, där Atlas Copco och Scania verkat. Det är ett projekt som har mött lokalt motstånd då det förstör miljön, den biologiska mångfalden, tillgången till vatten och inkomstkällor. Projektet infördes med stort våld i Colombia.
Paramilitariseringen ökade på grund av projektet och bidrog till mord och ökad förföljelse av sociala ledare. Enligt källor utförde paramilitärerna ungefär 100 mord och försvinnanden i de kommuner som drabbats av projektet.
Två sociala ledare, Hugo Albeiro George Perez och hans systerson Domar Zapata, och ledaren Luis Alberto Torres och hans bror Duvian Andrés Correa är några av flera ledare som mördats. Både Hugo och Luis var aktiva i miljörörelsen för levande floder i Antioquia och mördades bara några timmar efter varandra.
Det här är inte okänd information, vare sig i eller utanför Colombia. Att delta i sådana här projekt underminerar fredsavtalet. Därför bör vi ifrågasätta svenska företags medverkan i sådana infrastrukturprojekt. Fredsavtalet och demokratin i Colombia måste gå före.
Och den handel som kan finnas får inte öka paramilitariseringen, morden, hoten eller miljöförstörelsen. Fru talman! Interpellationen handlar om massprotesterna. Och massprotesterna har en rad grunder, bland annat det ojämlika ekonomiska systemet men också det statliga våldet och korruptionen.
När regeringen tar fram en femårig strategi kring Colombia ser jag med oro hur vissa punkter ska genomföras när de svenska företagen och investeringarna bidrar negativt till detta. Till exempel ska Sida bidra till att stärka förutsättningarna för demokrati och ökad respekt för rättsstatens principer, inklusive minskad korruption och straffrihet.
Man ska också stärka skyddet för försvarare av mänskliga rättigheter och miljöförsvarare och begränsa klimatpåverkan. Med tanke på det jag redovisat tidigare behöver man ställa högre krav på företagen och våra investeringar. Annars håller inte strategin som regeringen presenterar kring Colombia. Saker går hand i hand.
Lorena Delgado Varas (V):
Jag håller inte med utrikesministern i alla frågor, och jag vill att den svenska regeringen ser problemen som vår handel bidrar till. Handelsavtalen måste förändras.
På Business Swedens hemsida står att Colombia med sin politiska stabilitet, sin sunda ekonomiska politik, sin stora inre marknad och sina låga kostnader har blivit en intressant marknad för utländska investerare.
Det är en jättemärklig beskrivning av Colombia eftersom man under flera år har mördat sociala ledare. Colombias militarisering har ökat. Jag pratade senast i morse med colombianska aktivister som står i direktkontakt med Colombia, och de berättade att läget är oförändrat. Våldsamheterna har inte upphört.
Utöver de 70 personer som mördats och de tusentals som skadats har man bara de senaste dagarna presenterat en lista på ytterligare 1 271 personer som drabbats av det statliga våldet sedan den 11 maj. Sveriges regering måste markera och trycka på för att stoppa våldet. Men det räcker inte. Sverige måste också säkerställa demonstranternas rättssäkerhet.
Vi måste kräva att det colombianska folkets yttrandefrihet respekteras och att de ansvariga för våldet straffas.
Vi ser en tendens i Latinamerika där protesterna mot korrupta och ojämlika system möts med dödligt våld från staten utan några som helst konsekvenser för de ansvariga och där länder som Sverige fortfarande anser att Colombia är en demokrati i stället för att stötta de fredliga, sociala rörelserna.
Lorena Delgado Varas (V):
Tack för svaret, minister Bolund! Jag känner väl till att ambitionen finns att statliga investeringar, bidrag, garantier och så vidare inte ska gå till att främja fossilproduktion eller energi genom fossila medel. Men vi är inte riktigt där ännu.
Det här är riktigt stora företag med stora investeringar som såklart i första hand drivs av vinstbehovet. Vi skulle önska att fossiltiden var förbi, men de här företagen ser ändå att det finns en vinst som de inte vill missa och även är villiga att fortsätta investera för att nå.
Jag vill bara påminna om att statliga myndigheter inte alltid har varit så tydliga med hur de investerar eller bidrar. Men det är faktiskt inte det som är frågan här.
Eftersom företag hela tiden söker efter att maximera vinsten kan vi anta att vi kommer att se fler och fler sådana här lösningar som Preem har, det vill säga att man skapar dotterbolag för att sköta den fossila verksamheten och på så sätt inte missar möjligheten att skapa vinst åt båda hållen. Nu får Preem miljoner i klimatbidrag för sina projekt med det fossilfria.
Men med andra handen startar de oljeutvinning i Elfenbenskusten. I dag går Preem back, och man har räddat verksamheten tack vare andra statliga bidrag såsom till korttidspermitteringar. Jag menar inte att man ska lägga ned allt från en dag till en annan, men vi kan inte heller förlänga processen med lösningar som gör att företagen hittar vägar att hela tiden maximera vinsten utan att ta klimatfrågan på allvar.
Borde det inte finnas andra krav, till exempel att man, för att kunna ta del av stöd till projekt som bidrar till omställningen, inte kan utöka den fossila verksamheten i alla bolag under moderbolaget? I dag har företagen extremt snåriga ägarskap och komplicerade internationella organisationer.
Det finns anledningar till att det görs på det här sättet: dels att man vill kringgå ansvar inom både miljö och mänskliga rättigheter, dels såklart att man vill kunna flytta vinster. I den här kontexten undrar jag hur väl implementerat det är inom myndigheter, till exempel Energimyndigheten, att syna när företag försöker "greenwasha"?
Företag som inte bryr sig om klimatet får det ju svårare här hemma, men hur blir det om dessa företag genom dessa komplicerade organisationer ändå upprätthåller en image här för att sedan fortsätta med klimatfientlig verksamhet i tredjeländer och kringgå klimatlagstiftningar genom komplicerade företagsstrukturer?
Experter på sådana upplägg finns inom olje-, gas- och gruvnäringen, som är de mest klimatskadliga näringarna.
Lorena Delgado Varas (V):
Självklart vill jag inte hämma omställningen, men jag oroas av att man mer och mer flyttar ut verksamheter. Jag är säker på att ministern håller med om att det i dag krävs mycket mer för att följa upp, granska och proaktivt arbeta för att få företagen att ta ansvar, oavsett storlek och organisation.
Tyvärr tror jag att man helst av allt inte vill gå in i snåret med internationella strukturer och vad det gör med vårt ansvar i klimatfrågan. I detta kan man inte ge stuprörssvar. Det räcker inte att svara att stödet till projekten leder till minskade utsläpp när Preem samtidigt utökar utsläppen i andra delar av världen.
Här måste man avkräva ett reellt ansvar genom att se till att kraven sträcker sig genom hela företagsstrukturen. Självklart finns det väldigt många företag som tar sitt ansvar och ställer om, men det finns också företag som inte borde gagnas av dessa bidrag när de skapar strukturer för att driva klimatskadlig verksamhet vidare.
Lorena Delgado Varas (V):
Jag tror att ministern har missförstått mig. Jag menar inte att företagen ska vara perfekta innan de kan söka de olika klimatbidragen.
Däremot skulle jag vilja se att företagen åtminstone tar ansvaret att inte utöka den klimatfarliga verksamheten, det vill säga att man inte här jobbar för att utveckla företaget framåt samtidigt som man öppnar nya oljeraffinaderier i andra delar av världen. Exemplen som ministern tog upp är nationella.
Egentligen hittar vi de stora klimatfientliga verksamheterna utanför våra gränser. Jag menar absolut inte att förändringarna behöver ske på en dag. Men klimatavtrycken ska definitivt inte försämras åt ett annat håll. Jag befarar att vi missar det om vi har stuprörstänk.
Det var det som föranledde frågan, eftersom vi ändå har gett flera miljoner till Preem samtidigt som de öppnar ny oljeverksamhet. Slutligen undrar jag om ministern har haft samtal med Preem angående miljonbidragen när det uppdagades i medier att de samtidigt öppnade oljeverksamhet i Elfenbenskusten.
Lorena Delgado Varas (V):
Jag tackar för svaret. Jag uppskattar att minister Bolund räknar upp det arbete som genomförs i dag i fråga om hållbart företagande. Det är positivt, men inte tillräckligt.
Egentligen handlar interpellationen inte om vad regeringen kräver eller den dialog regeringen har med företagen i dag, utan interpellationen handlar om reparation och upprättelse kring en miljöorättvisa som Boliden, med svenska statens goda minne, ändå utförde och som fortfarande i dag är högst relevant i vardagen för invånarna i Arica.
Ministern sa att när exporten genomfördes fanns inte heller några specifika rekommendationer från OECD angående export av avfall som inte klassificerats som farligt avfall. Men sanningen är att Sverige inte levde upp till de internationella krav som gällde när Boliden fraktade avfallet från Sverige till Chile.
Här duckar minister Bolund och regeringen från Sveriges ansvar genom några ohållbara argument. Vid tiden för utförseln av avfallet hade OECD i februari 1984 beslutat om riktlinjer för transporter av farligt avfall. Dessa gällde även för Sverige.
Enligt OECD:s beslut definierade man farligt avfall enligt följande: Varje avfall som anses som farligt eller som är rättsligt definierat som farligt i det land det befinner sig i på grund av den potentiella risken för människor eller miljö som sannolikt uppkommer vid en olycka, felaktig transport eller slutförvar.
OECD:s beslut gäller alltså varje avfall som ansågs vara farligt vid den aktuella tiden, inte bara det som är rättsligt definierat som farligt. Här gör man en juridisk misstolkning av OECD:s beslut.
Jag undrar om ministern verkligen menar att avfall som innehåller mer än 17 procent arsenik och därtill höga halter av bly, kvicksilver, kadmium och andra giftiga ämnen inte skulle ha ansetts farligt i mitten av 1980-talet. Kunskapen om de ämnenas giftighet har vi haft i mer än ett sekel.
Det är just därför att avfallet var så enormt farligt som Boliden och Naturvårdsverket vid den tiden hade hållit samråd om andra hållbara lösningar för slutförvar. Men Boliden valde ändå 1984 att meddela staten att man tänkte skicka avfallet till Chile i stället.
Svenska staten gjorde ingenting för att stoppa eller kontrollera utförseln och ingenting för att följa upp, i strid med internationella förpliktelser och med katastrofala följder för människors hälsa i Arica.
Lorena Delgado Varas (V):
Jag vill bara så att vi har med oss det lyfta fram att det här är ett svenskt företag och att svenska myndigheter gjorde en feltolkning, dessutom då Chile var en diktatur. Jag kan inte låta bli att bli både arg och upprörd. Folk utsätts för avfallet än i dag, så det här är inte på något sätt ett avslutat kapitel. De första barnen som växte upp med detta ser nu sina egna barn påverkas av det.
Jag läste till exempel om Patricia Aguirre och hennes familj, som flyttade till en av de kontaminerade stadsdelarna 1995. Hennes yngsta var då ett år gammal och hade höftproblem. Han fick ofta leka på framsidan av huset, som täcktes av damm. Ibland kunde han till och med svälja damm, så som barn gör när de leker till exempel i sand.
Hela familjen testades år 2000, och de hade klart förhöjda värden av arsenik och bly. Patricias son har i dag mist synen och har en funktionsnedsättning. Hennes äldsta dotter har fått missfall. Folk i Arica beskriver livet som en pilgrimsfärd mellan sjukhus och vårdcentraler.
Vi måste komma ihåg att dessa ämnen är bland de giftigaste som människan känner till. Arsenik har exempelvis varit typexemplet på gift i århundraden. De katastrofala hälso- och miljöeffekterna som drabbat lokalsamhället i Arica undanröjer varje tvivel på att Bolidens avfall var farligt."
Kan ministern och regeringen på fullt allvar påstå att Bolidens giftiga avfall inte ansågs farligt under 80-talet? Är detta verkligen regeringens linje? Väljer regeringen att glida undan sitt ansvar och ducka bakom ett juridiskt ohållbart argument? En sådan linje försvagar Sveriges internationella trovärdighet på miljöområdet.
Det är lätt att prata om att Sverige ska vara drivande och ambitiöst i klimatfrågorna. Jag är den första att uppskatta det. Men vi måste också ta hand om det som hänt i historien. Vi måste gå från ord till handling och visa att det här betyder någonting.
Är det den här bilden som människorna i Arica och omvärlden ska ha av Sverige, nu inför förberedelserna av 50-årsfirandet av Stockholmskonferensen och den miljödeklaration som Sverige antog 1972? Jag tänker att ministern ändå måste förstå att uppmärksamheten som den här frågan skulle kunna få under FN-konferensen är väldigt negativ.
Lorena Delgado Varas (V):
FN har ändå bett Sverige att agera i denna fråga. Regeringen har nu en chans att bli ett internationellt föredöme genom att tillsammans med Boliden och Chile hitta en lösning som är hållbar för människorna i Arica. Avfallet bör fraktas tillbaka till Sverige för slutförvar i Bolidens moderna anläggning på Rönnskärsverken.
Förutom när det gäller Arica behöver Boliden även ta sitt historiska ansvar för dammkatastrofen i Andalusien i Spanien, där 7 miljoner kubikmeter giftig massa vällde ut över åkermark och naturskyddsområden. Senast för två veckor sedan frågade spanska miljöorganisationer varför Boliden fortfarande inte betalat skadeståndet fullt ut. Ansvar bör man ta, precis som man valt att göra med avfallet från Forsmark.
Jag blir ställd över skillnaderna i hanteringen. Angående tunnorna från Forsmark valde ministern att uttala sig på följande sätt: Det här är ett exempel på hur otroligt allvarligt det kan bli när man inte tar hand om livsfarligt avfall på ett bra sätt. Här har man historiskt avfall som uppenbart hanterats ansvarslöst.
Därför ger vi myndigheten i uppdrag att under det här året göra en rejäl analys av det historiska avfallet och föreslå hur vi kan hantera det, både finansiellt och med ansvar för miljön. Jag kan bara dra slutsatsen att ansvaret för att säkerställa att varken människor eller miljö kommer till skada på grund av historiskt avfall endast sträcker sig till Sveriges gränser.
Lorena Delgado Varas (V):
Jag tackar handelsminister Hallberg för svaret. Jag tycker att det är positivt att man ser över hur man skulle kunna samarbeta kring vaccinproduktion i Norden. Det var faktiskt också ett förslag vi lade fram med Nordisk grön vänster i Nordiska rådet. Jag har tidigare skrivit en interpellation angående patenträttigheter och covid-19-vaccin.
En anledning till att jag tar upp detta igen är att jag vill uppmärksamma att Covaxsystemet, där de rika länderna solidariskt ska dela med sig av sina vacciner, är ett misslyckat system. Av de 2,5 miljarder vaccindoser som hittills har administrerats över hela världen har Covax svarat för mindre än 4 procent.
Endast 0,8 procent av befolkningen i låginkomstländer har fått sin första dos. De här siffrorna har uppdaterats i dag. Ja, Sveriges bidrag är viktigt. Men egentligen är det här ett strukturellt problem. Det finns studier som visar att om man hade distribuerat till rätt grupper globalt hade dödligheten på grund av viruset halverats.
Dessutom är det fortfarande så att produktionen inte räcker till och distributionen är bristfällig. Här spelar patenträttigheterna roll. Det är inte meningen att enbart höginkomstländer som har vaccinproduktion eller som har råd ska vara de som till stor del blir vaccinerade. Det vi ser nu är att nya varianter av viruset sprider sig snabbt. Det finns såklart risk för att fler varianter, mer dödliga sådana, uppstår.
Därför är det viktigt att öka produktionen. För det behövs inte bara en lösning, utan flera. Covax är en väg, men den är inte rättvis eller effektiv. Det som behövs är insatser längs hela produktionskedjan, så att produktionen inte avstannar på grund av restriktioner och så vidare. Men vi måste också undanröja rättsliga och avtalsmässiga hinder som finns för att fler länder ska kunna producera vaccin.
Att ha en plan för detta inför nästa pandemi är något som måste genomföras. Vi kan inte låta den globala folkhälsan bero på om patenträttigheterna pausas eller inte.
Regeringen har fått flera tillfällen att ställa sig bakom förslaget om att pausa patenträttigheterna men gång på gång valt att säga nej, samtidigt som land efter land inser att det krävs en breddning i produktion och distribution och därför byter fot när det gäller patenträttigheterna, till exempel USA, Frankrike och i dagarna även EU-parlamentet.
Trots att EUparlamentet röstat för att pausa patenträttigheterna ställer sig EU-kommissionen och den svenska regeringen mot detta. Ministern ger samma argument som EU-kommissionen, det vill säga att immateriella rättigheter inte leder till ökad tillverkning av vacciner som behövs för att motarbeta covid-19.
Men sanningen är att det just nu finns tillverkare med kapacitet att producera mer vacciner och andra läkemedel vid fabriker i Bangladesh, Kanada, Danmark och Indien, för att nämna några länder. Men de kan inte bidra, eftersom de inte har rätt licenser. Patent är alltså ett hinder för dem här och nu.
I stället för att försöka uppdatera tvångslicenssystemet är det enklare att gå på Indiens och Sydafrikas förslag om att pausa patenträttigheterna.
Lorena Delgado Varas (V):
Jag instämmer delvis i ministerns beskrivning, men inte helt. Sanningen är att en pausning av patenträttigheterna inte bara skulle leda till ökad produktion, där fler kan vara med och bidra, utan också till en ökning av tekniköverföringen och export utan oro för restriktioner. Jag vill passa på att slå hål på en myt.
Om man tillfälligt avstår från patentmonopolet kommer det att ge negativ påverkan på all framtida innovation för att utveckla vacciner och läkemedel, påstås det.
Läkemedelsföretag och deras lobbygrupper hävdar att det skulle skapa problem när det gäller att främja innovation om man avstår från sådana monopolrättigheter under en förödande global pandemi och att det skulle äventyra framtida medicinsk innovation och göra oss mer utsatta för sjukdomar.
Men det är inte sant att forskare inte skulle ha något intresse av att utveckla livräddande vacciner och läkemedel utan löfte om patentmonopol. Jag tycker att den frågan måste utredas mer. Jag kan inte låta bli att understryka att offentliga medel är det som har drivit fram utvecklingen av läkemedel, vacciner och teknik som behövs för att behandla covid-19.
Offentliga pengar bör användas för allmänhetens bästa och inte för att i första hand underlätta och öka läkemedelsföretagens vinster. Europeiska kommissionen har heller inte krävt att läkemedelsföretagen ska bli bättre på att avstå från att använda offentliga medel eller på något sätt ge tillbaka de investerade offentliga medlen till folket.
Man måste lyfta fram hur mycket staterna ändå har investerat för utvecklingen av vaccinerna. Det är inte så att läkemedelsföretagen har stått för utvecklingen av vaccinerna. Däremot har man varit väldigt bra på att tillämpa forskningen och att starta produktionen. Där har våra företag här i Sverige till exempel gjort ett jättebra arbete.
Men utvecklingen av vaccin och läkemedel är oftast offentligt finansierad. Det måste man ha med sig i diskussionen.