KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mats Berglund (MP):
Jag hör tyvärr inte att Ida Gabrielsson lovar att stödja regeringens budget så att vi verkligen får igenom den. Vi måste ju också ha en parlamentarisk majoritet för att driva igenom sjukförsäkringen. Jag hoppas på Vänsterpartiets stöd där. Jag har fortfarande inte fått det stödet, men jag hoppas på det.
Nu kan Ida Gabrielsson kanske inte svara, men jag hörde i Ida Gabrielssons anförande att Vänsterpartiet är det enda parti som vill avskaffa rehabiliteringskedjan. Det är ju inte riktigt sant. Jag uppfattar det som att Ida Gabrielsson har missat alla motioner som Miljöpartiet har väckt de senaste tio tolv åren där vi har presenterat vårt förslag. Jag har skrivit en sådan motion.
Jag sa också i talarstolen alldeles nyss, och har sagt det under hela mandatperioden, att vi vill ha ett annat system där vi syr ihop de olika socialförsäkringssystemen så att man inte kan falla mellan stolarna. Det är ett system. Vänsterpartiet vill tillbaka till det gamla systemet där väldigt många blev förtidspensionärer, som det hette på den tiden. Jag tror inte att det är bra.
De som vill och kan arbeta ska göra det; de som inte kan det ska självklart få ersättning. Vi har lite olika syn på vad vi vill, men om vi pratar ihop oss tror jag säkert att vi kan hitta någon form av gemensam lösning också på detta.
Mats Berglund (MP):
Jag tackar Hans Eklind för frågan. Citatet var inte helt korrekt. Det var den destruktiva borgerliga arbetslinjen. En arbetslinje kan ju definieras på många olika sätt - att skapa arbete, att skapa möjligheter för människor att ställa om. Vi hade ett sådant förslag som vi kallade utvecklingstid. Det röstade Kristdemokraterna tillsammans med Vänsterpartiet, Sverigedemokraterna och Moderaterna tyvärr ned.
Nu har vi ett nytt system på gång med exempelvis omställningsstudiestöd. Det destruktiva handlar just om att det finns en misstro. Lönearbete är allt, och den som inte lönearbetar är på något sätt satt i utanförskap och blir marginaliserad.
Detta går också igen i exempelvis sjukförsäkringen, där man successivt - genom tumskruvar och genom fasta tidpunkter där man ska bedömas allt hårdare och få sänkt ersättning - tvingas ut i arbete i stället för att rehabiliteras.
Jag håller med Hans Eklind om att rehabiliteringskedjan behöver bli en rehabiliteringskedja och inte en utförsäkringskedja eller en utslagningskedja, som den faktiskt har varit under lång tid - också under de borgerliga regeringarna. Det är ju det vi vill göra. Vi vill skapa möjligheter för människor. Det behöver inte alltid vara just lönearbete; det kan vara meningsfull sysselsättning.
Det är livskvalitet, friskhet och hälsa som är det viktiga. Det destruktiva handlar om att man skickar ut sjuka människor i arbete därför att de inte har något annat val. Det är det, den arbetslinjen, som vi vill komma bort från. Det är en stor skillnad mellan två olika synsätt på vad som är arbete och arbetslinjen.
Mats Berglund (MP):
Jag får väl upprepa det jag sa, nämligen att det är den borgerliga arbetslinjen som jag ser som destruktiv eftersom den handlar om att tvinga folk som inte kan arbeta ut i arbete. När man är sjuk ska man i första hand ha möjlighet att bli frisk och komma tillbaka till livskvalitet och god hälsa. Därmed får vi också en hållbar arbetsmarknad. Det är ju den hållbara arbetsmarknaden som är det viktiga.
Angiven yrkesgrupp - åtgärder för en begriplig sjukförsäkring Där handlar det också om omskolning, det livslånga lärandet, men också om att kanske tillåta pauser i arbetslivet, så som vi har föreslagit, om man behöver det så att man håller ut ett helt arbetsliv. Det är ju det som är det viktiga. Det blir ett ohållbart arbetsliv om man tvingas till lönearbete och blir satt i utanförskap om man inte lönearbetar. Det handlar också om skam.
När man pratar med människor som är sjuka och långtidssjukskrivna säger de att de inte vill något annat än att komma tillbaka i arbete. Där är vi överens. Men det blir också ett skambeläggande, och det har varit väldigt destruktivt.
Jag tycker att det återkommer varenda gång man pratar med någon som är långtidssjukskriven och får sjukersättning eller sjukpenning - eller kanske tyvärr inte får det och inte får något annat stöd heller. Det är det vi vill komma bort från. Nu har vi också kommit bort från ganska mycket av den borgerliga arbetslinjen under de här två mandatperioderna. Till exempel tog vi bort den bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen.
Det ska inte finnas en bortre tidsgräns för när försäkringssystemen upphör att gälla och man ska klara sig själv och den som inte gör det blir dömd till något slags livslång fattigdom.
Mats Berglund (MP):
När det gäller skolresultaten tycker jag väl ändå att de internationella mätningarna har visat att den negativa trenden har vänt. Man kan naturligtvis diskutera kvaliteten i mätningarna, men det är en ganska tydlig trend att det har vänt och att det går bra i skolan.
Det är bristyrkena som vi motverkar genom att fortsätta att utbilda, och den utredning som vi har i dag visar att vi har fler nybörjare i bristyrkesutbildningarna och att vi har byggt ut högskolan motsvarande 45 000 nya helårsplatser.
Det är helt enkelt så vi långsiktigt måste börja försörja arbetsmarknaden med högt utbildad arbetskraft.
Vi måste också ta ansvar för det livslånga lärandet så att vi möter arbetsmarknadens behov när arbetsmarknaden ställer om och förändras med nya digitala utmaningar och allt vad som kommer.
Precis som jag sa i mitt anförande vet vi inte hur arbetsmarknaden kommer att se ut i framtiden, och därför är de breda akademiska utbildningarna oerhört viktiga, liksom yrkesutbildningar. Yrkeshögskolan har väldigt positiva resultat, och även där bygger vi ut antalet platser. Här är det viktigt att vi inte bygger ut antalet platser för fort utan att vi bibehåller kvaliteten, och det tycker jag verkligen att regeringen har tagit ansvar för.
Utbyggnaden i antalet platser kommer också med resurser.
Mats Berglund (MP):
Jag tycker att vi tar det här på stort allvar, både gällande skolresultaten och att elever går ut utan godkända betyg. Det är naturligtvis oerhört viktigt att ta hand om det, men vi tar också ansvar för att vi inte har uppfyllt målen. Det är klart att vi ska göra det, men det är också viktigt att se de framgångar som vi har haft i utbildningsuppdragen. Jag tycker verkligen att det är det som ska framhållas.
Vad gäller bristande skolresultat och bristande resultat i gymnasieskolan är det också viktigt att både skolelever och andra personer genom hela livet får nya chanser. Det är inte ovanligt att man hamnar i en dipp med psykisk ohälsa eller vad som helst i gymnasiet. Det är en svår period i livet. Man kan gå ut med dåliga betyg men ändå återkomma. De här nya chanserna är otroligt viktiga.
Vad gäller rapporten har Riksrevisionen riktat ett antal rekommendationer till regeringen. Som jag sa håller jag inte riktigt med om dessa rekommendationer. Jag tycker naturligtvis att Riksrevisionen ska ha möjlighet att rikta rekommendationer också till myndigheterna. Man skulle även ha kunnat rikta en rekommendation till lärosätena, för det är faktiskt de som inte riktigt har uppfyllt sina åtaganden eller de krav vi har ställt.
Riksrevisionen kan inte rikta rekommendationer till SKR att till exempel skaffa fram fler VFU-platser. Det hade vi gärna sett. Mellan raderna riktar de en skarp rekommendation till oppositionen att inte hålla på och obstruera genom att rycka ut saker ur budgetar och så, för det har verkligen stört.
Det står väldigt tydligt i rapporten att det har stört högskolornas planeringshorisont, och nu ser jag att oppositionen fortsätter att hålla på så.
Erica Nådin (S):
Tack, Nooshi Dadgostar, för dina frågor - det var många olika! Till att börja med är det såklart beklagligt med M-KD-budgeten, men vi tillför nu 20 miljarder tillbaka in i välfärden just för att kunna anställa fler i kommuner och regioner runt om i landet. Förhoppningsvis kommer de som jobbar inom välfärden - framför allt kvinnor, men också män - att få fler kollegor och en bättre arbetsmiljö tack vare dessa investeringar.
Regeringen har också en arbetsmiljöstrategi som syftar till att ge en bättre arbetsmiljö för våra anställda inom välfärden. När det gäller LAS och den kompromissen är det som sagt en kompromiss i januariavtalet. Det gör såklart ont i en socialdemokrats hjärta att behöva göra detta, men eftersom det är en kompromiss kommer vi att göra det.
Vi hoppas att parterna på arbetsmarknaden kommer att kunna få till bästa möjliga lösning som gör att folk ändå kan ha kvar en trygghet på arbetsmarknaden. Vi hoppas också att även äldre genom den seniora arbetskraften kan stanna kvar och trivas på jobbet. Jag vet inte när en proposition om 18,5 procent kommer, men jag hoppas också att den kommer snart. Jag tror dock att det främst är Pensionsgruppen som har ansvaret för den.
Där sitter inte jag, så jag kan tyvärr inte ge dig ett svar, Nooshi Dadgostar. Vi kommer även att satsa dessa 600 kronor, tillsammans med höjt bostadstillägg och bättre garantipension för dem som har det sämst. Jag hoppas att det möjliggör att fler pensionärer får en bättre trygghet.
Erica Nådin (S):
Jag håller såklart med om att det är orättvist och ojämställt att kvinnor tjänar mindre och därmed får en sämre pension. Å andra sidan tror jag verkligen att vi behöver göra de här investeringarna tillsammans med många olika förslag för att lösa de här problemen. Då är de 600 kronorna väldigt viktiga, och 18,5 procent är en bra början. Men självklart vore det himla härligt om vi kunde öka dem till 20 procent.
Det blir verkligen förändringar på sikt. Det bästa med Pensionsgruppen är just att vi har en långsiktig lösning för vårt stora pensionssystem som har byggts upp under 20 år. Men jag tror verkligen inte att vi kan tala om pensionssystemet som rättvist eller jämlikt om vi inte nämner jämställdhetsproblemen.
Kvinnor som i dag har låga pensioner har tyvärr fått det på grund av att de har jobbat deltid, tagit mer ansvar för hemarbete och mer föräldraledighet än männen, plus att de redan i dag har en mycket lägre lön än vad män har på arbetsmarknaden. Det spelar in för pensionen, tyvärr. Det är därför vi vill se till att garantipensionen och bostadstillägget höjs. Jag tror också att vi behöver se till att arbetsmiljön inkluderar den psykosociala arbetsmiljön och att vi bryter mönstret kring psykisk ohälsa.
Det är väldigt avgörande faktorer för att vi ska få folk att orka jobba längre men också trivas på jobbet under tiden man jobbar.
Erica Nådin (S):
Min fråga går till socialminister Lena Hallengren. Diabetesförbundet har länge drivit frågan om ökad kunskapsspridning gällande diabetes och att barn med diabetes ska känna trygghet när de vistas i skolan. I dag finns ett glapp mellan föräldrar till barn med diabetes och pedagoger inom skolan. Föräldrar har länge önskat att själva få lära upp pedagoger inom barnomsorgen och att det ska ges bättre stöd till pedagogerna som tar hand om diabetessjuka barn.
Det är svårt för föräldrar att ge färdiga instruktioner till pedagoger om hur stor dos medicin barnen ska ha eller hur den tekniska utrustningen används. Det tar också mycket tid för föräldrar att förklara hur det funkar för just deras barn när personalen byts ut eller när det är ett nytt läsår. Hur arbetar regeringen med att förbättra pedagogiken och kunskapen hos personalen om diabetes?
Erica Nådin (S):
För trovärdigheten i vårt pensionssystem och vår välfärd är en nyckelfråga att de som arbetar gör det längre än i dag. Därför genomför vi nu inom ramen för Pensionsgruppen ett arbete med flera åtgärder för att ge dem som vill och kan möjlighet att vara kvar längre i arbetslivet. Samtidigt vet vi att det är många som inte ens orkar jobba till 65 års ålder och som på grund av utslitna kroppar eller av andra skäl behöver gå i pension tidigare. Det gäller framför allt kvinnor och påfallande ofta inom offentlig sektor.
Det är kvinnor som bär upp vår välfärd och som redan i dag har en för låg pension. Arbetslivets orättvisor följer med upp i pensionsåldern. Låg lön, deltidsarbete och kanske arbete på kvällar och helger tar ut sin rätt och med det följer också väldigt låga pensioner. Vilka insatser tror statsministern behövs för att säkra att kvinnor inom välfärdsyrken ska få ett mer hållbart arbetsliv och samtidigt trygga pensionerna?
Erica Nådin (S):
Det är väl självklart att alla ska få en inkomsthöjning. Det är klart att 200 kronor inte räcker för alla, men precis som jag sa i mitt anförande gör vi flera saker samtidigt. Höjningen med 200 kronor är verkligen inte det enda vi gör.
Detta är ett helhetspaket, där vi både avskaffar skatteskillnaden mellan pensionärer och löntagare, höjer bostadstilläggets tak jättemycket och ser till att skapa ett bättre arbetsliv så att fler kan få mer pengar när de går i pension.
Jag tror att vi behöver attackera orättvisorna från olika håll, speciellt när det gäller att få ett jämställt arbetsliv, och det handlar om föräldraförsäkring, otrygga anställningar eller deltid. Det finns flera saker vi behöver göra, men 200 är en bra början.
Erica Nådin (S):
Som sagt - det handlar inte bara om en höjning på 200 kronor. Vi höjer också bostadstillägget från 5 600 till 7 000 kronor, och det kommer verkligen att underlätta för de pensionärer som har svårt att få ihop till hyran och att få pengarna att räcka till hela månaden. Om man får mer pengar för att kunna betala sin bostad får man också mer pengar att lägga på allt annat man behöver varje månad. Jag håller inte med om att det är rättvist att avskaffa värnskatten.
Precis som Rikard sa tidigare är det inget vi socialdemokrater är för, men vi har gått med på det för att vi ska kunna göra mycket annat i regeringsställning. Då behöver man kompensera för detta på annat sätt. Vi tycker att fler ska komma i jobb och därmed få en bättre pension än de som inte arbetat. Det måste finnas en skillnad så att inte de som har jobbat i 40 år i slutändan ändå tjänar lika mycket som de som inte har gjort det.
Det måste finnas något slags skillnad däremellan så att det blir rättvist. Samtidigt som vi som sagt höjer garantipensionen försöker vi driva frågan om höjda inbetalningar och höjt bostadstillägg. Det är ett helhetspaket, och detta är bara en början. Ardalan Shekarabi är väldigt tydlig med att vi ska göra flera saker under mandatperioden.
Erica Nådin (S):
Den socialdemokratiskt ledda regeringen har under förra mandatperioden successivt byggt ut den avgiftsfria tandvården för unga vuxna till att från och med i år, 2019, ge kostnadsfri tandvård till alla unga till och med 23 års ålder. Jag ser nu i den kristdemokratiska budgetmotionen att man vill ta bort tandvårdsstödet för vårt lands unga. Det gör mig orolig eftersom det är en angelägen reform som innebär att många unga kan ha god tandstatus, även de som studerar och kanske inte har en så god ekonomi.
Jag undrar därför om statsministern här och nu kan försäkra oss om att regeringen inte kommer att föreslå något liknande och därmed ta bort en viktig välfärdsreform för landets unga.
Anne Oskarsson (SD):
Jag har en fråga som gäller tullen. Vi diskuterade ju tullen tidigare här. Jag funderar lite grann på hur mycket regeringen kommer att skjuta till för att tullen ska kunna hitta alla plastinsmugglingar. Om man smugglar in 500 plastpåsar ger det en vinst på 1 500 kronor.
Det kan ge ett bättre bidrag än det tullen får när det gäller till exempel sprit, tobak eller varför inte danskt godis. Vad tänker regeringen göra åt detta?
Anne Oskarsson (SD):
Jag säger inte att man inte kan smuggla in plastpåsar. Jag ska också ta upp en annan sak. Det gäller resurser för det fossila. Hur ser regeringen på att vi i stället för de plastbärkassar vi har, som till 80 procent består av återanvänd plast, för in plastpåsar som är baserade på fossil råvara? Jag antar att det blir exakt samma mängd som den som reduceras från handeln som kommer att finnas i form av fossila påsar.
Dessutom: Finns det någon som helst undersökning av hur mycket plastpåsar av den arten som sprids i naturen? Jag antar att om man brukar lämna efter sig den plastpåse som man har med sig kommer man i stället att ha en fossil påse med sig när man går ut i naturen och fikar eller vad man nu tänker göra. Det är ingenting som hindrar en från att göra det.
Det betyder att det egentligen råder status quo när det gäller hur mycket plast som finns i naturen. Det här ändrar inte balansen.
Anne Oskarsson (SD):
I början av sitt svar säger finansministern: "Att få bort farliga kemikalier från vår vardag är högt prioriterat av regeringen, både för hälsans och för miljöns skull." Att det finns och har funnits farliga kemikalier i ett stort antal varor har man vetat sedan länge. Själv höll jag föreläsningar om detta på 70-talet.
De företag som jag jobbade inom var vaksamma, och det fanns även europeiska samarbeten. Det är svårt att förstå varför inget har gjorts tidigare. Varför har inte gränsvärden sänkts? Varför har inte produkter som är hälsofarliga förbjudits?
Textilindustrin har också vetat detta länge, så 90 procent av alla textilier och skor som säljs i landet innehåller inga skadliga kemikalier. Borde inte alla företag som eliminerat skadliga kemikalier belönas? Varför vidtas denna åtgärd nu? Varför inte ta ett helhetsgrepp?
Detta gäller kläder och skor - varför ingår inte andra textilier, som gardiner, lakan och tyger på möbler? En del av de nanopartiklar som man hittar i havet kommer från kläder. Det beror på att kläder produceras av syntetmaterial, till exempel petflaskor.
En studie från Lunds universitet visar att plastartiklar i vattnet kan fastna i fiskars hjärnor och orsaka hjärnskador som sannolikt leder till rubbat beteende. Trots detta har problemet inte åtgärdats. Varför skattebelägga alla kläder och skor, vilket medför stora administrativa kostnader och kostnader för testning?
Alla företag som säljer kläder ska beskattas för att mot bevis få tillbaka 95 procent. Varför inte 100 procent? En vara som köps i Sverige skulle beskattas, men tar jag samma vara från USA slipper jag skatten, menar Tullverket. Varför vill man snedvrida konkurrensen och ge Sverige, som är ett litet, exportberoende land, nackdelar?
Jag vill, fru talman, ställa följande fråga: Varför kan inte EU:s Reachlagstiftning inväntas, så att farliga kemikalier kan regleras för alla länder samtidigt?
Anne Oskarsson (SD):
Jag tackar för svaret. Enligt utredningen skulle merkostnaden per person på grund av skatten bli i snitt 100 kronor, det vill säga två kilo kläder per år. Sannolikt kostar det barnfamiljer mycket mer. En utredning från Swedbank visar att kläder till ett barn under ett år kostar 870 kronor på ett år.
För barn mellan fyra och tio år är kostnaden 950 kronor per år. Det är alltså betydligt mer än de 100 kronorna. Det kan vara stor skillnad på skatten i procent mellan olika varor. För en vara för 150 kronor som väger ett kilo blir skatten 50 kronor, det vill säga 25 procent. För en vara för 2 000 kronor som väger ett kilo blir skatten 2,5 procent, alltså försumbar.
Man kan anta att småbarnsföräldrar inte alltid har råd att köpa overaller för 2 000 kronor utan kanske väljer billigare alternativ, vilket medför att skatten i procent av varans kostnad blir högre. För att göra produkter billigare kan man börja laborera med tunnare material, vilket i sin tur medför en snabbare förbrukning.
Det i sin tur gynnar inte en cirkulär ekonomi. Det är självklart bättre att en produkt kan användas fler gånger. Fru talman! Därför vill jag ställa följande frågor: Varför inför man en skatt i ett format som utmanar dem som redan har det knappt, en socioekonomiskt svag grupp? Varför beräknas skatten på antalet kilo?
Strävar man inte efter att utjämna ekonomiska klyftor?
Anne Oskarsson (SD):
Jag tackar för svaret. Man räknar med att många små företag kommer att försvinna då de inte kommer att kunna bära bördan i form av administration och testning.
Detta medför att 700 personer, enligt utredningen, eller 900 personer, enligt Svensk Handel, främst kvinnor, förlorar jobbet då försäljningen inom Sverige av kläder och skor antas minska med 1 procent när skatten införs. Men chanserna att få ett nytt arbete i branschen bedöms av utredningen vara goda för dem vars anställning upphör.
Hur kan chanserna vara goda när försäljningen minskar? För vilken åldersgrupp är de goda? Kan det inte bli mycket svårare speciellt för äldre kvinnor? Eftersom kvinnor i snitt köper mer kläder än män förväntas en större del, inte en "något större del", som sägs i svaret, av skattebördan hamna på kvinnor.
Samtidigt förväntas en större del av hälsovinsterna komma kvinnor till del. Detta låter cyniskt. Använder inte män kläder och skor? Kvinnor har 76 procent av männens livsinkomst. Varför ska de explicit skadas genom förlust av arbetsplats och för att de köper mer kläder? Fru talman!
Jag ställer därför denna fråga: På vilket sätt menar ministern att klädskatten bidrar till ökad jämlikhet? Eller saknas det relevans när det gäller jämställdhet här? Annars är det väl egentligen regeringens målsättning att åstadkomma större jämlikhet mellan könen?
Anne Oskarsson (SD):
Jag ville gärna ta replik på Gulan Avci med anledning av hennes frågor. Jag står starkt bakom vad jag sa i talarstolen. Jag tycker att det är erbarmligt att kvinnor fortfarande har ett lönegap på 20 procent och att lönerna i kvinnoyrken inte höjs i motsvarande mån som i de manliga.
Om man tittar på hur mycket en man och en kvinna tjänar ser man att det redan där är ett löneglapp på 4-8 procent, och när det kommer till den totala inkomstpensionen för hela arbetslivet är den betydligt mindre för kvinnor.
Männens tjänstepension är också ofta högre, och männen har en helt annan möjlighet att göra karriär än kvinnorna, som tar hand om barn och andra anhöriga. Egentligen är det djupt orättvist att det ska vara på det sättet, för kvinnor som tar hand om anhöriga avlastar det kommunala systemet. De tar en del av kostnaden för det men på bekostnad av sin pension.
Det kan inte vara rätt. Jag satt från början i socialförsäkringsutskottet, så jag är ganska bekant med den typen frågor. Den som är hemma med barn har bara 80 procent av lönen, och det vill vi höja till minst 85 procent. För egen del vill jag att det ska vara 100 procent.
Våra barn ska födas till ett samhälle där de sedan ska ta hand om oss, och då kan inte deras mödrar förbli fattiga. Vi vill att alla svenska barn ska ha samma rätt till ett liv. Om vi tittar på skilsmässostatistiken ser vi att kvinnor ofta blir ensamförsörjande.
Jag bor på Öland i vanliga fall, och jag har sett när de kommer med sina barn på sommaren. De har inte råd med speciellt mycket. De kommer två eller tre kvinnor med fem sex barn.