KBLab/rixvox huggingface dataset:
Berit Jóhannesson (V):
När det gäller skjutfälten var vi alldeles överens, så där behöver vi inte diskutera, men här är vi inte riktigt överens. Medvetande, förslag och åtgärder om samhällets kriser samt hur man förebygger, hanterar och återställer efter en kris blir alltmer utvecklat. Propositionen Samverkan vid kris - för ett säkrare samhälle som nu lämnats till riksdagen är ett utmärkt exempel på detta.
Den motion som vi har lämnat, Plan för omhändertagande av funktionshindrade vid katastrofer , som utskottet har behandlat, ska ses i ljuset av den allt större medvetenheten. Biståndsorganisationer och FN-organ saknar en strategi för hur de ska kunna bistå personer med funktionshinder vid katastrofer internationellt. Manualer saknas, och det är brist på utbildning på området.
Av den här anledningen tog Räddningsverket ett initiativ och genomförde en tredagarsutbildning i höstas i samarbete med bland annat Handikappförbundet. Det här tyckte vi var ett alldeles utmärkt initiativ. Vi tänkte vidare och ansåg att den här frågan måste lyftas upp även när det gäller den svenska verkligheten.
I regeringens skrivelse Uppföljning av den nationella handlingsplanen för handikappolitiken skriver regeringen under rubriken Tillämpning av regler för den bebyggda miljön: "I och med att tillgängligheten ökar har också 'frångängligheten' dvs. utrymning i nödsituationer kommit alltmer i fokus men är ej reglerad i nuvarande lagstiftning."
I vår motion föreslår vi att Räddningsverket skulle få ett uppdrag att utforma en nationell plan för omhändertagande av funktionshindrade i samband med katastrofsituationer. Vi anser att det finns samma behov av översyn, utbildning och insatser när det gäller funktionshindrade här hemma som när det handlar om information, transporter och uppsamlingsplatser. Tyvärr tillstyrkte inte utskottet detta förslag, vilket är mycket beklagligt.
Man hänvisar till att det är kommunerna som har ansvar enligt socialtjänstlagen och att varje kommun ska planera för att kunna hantera räddningsinsatser som kan förväntas uppstå i kommunen. Utskottet skriver att det ska framgå i kommunens handlingsprogram för räddningsinsatser vilken beredskap man ska ha och hur man ska hantera olika typer av situationer som kräver särskilda typer av insatser och resurser.
Kommunerna har olika förutsättningar och riskbilder, skriver man, vilket gör att utskottet anser att planeringen bör ske lokalt. Självklart - allt arbete sker lokalt. En kris som fordrar olika åtgärder sker alltid lokalt. Men det är inte detta vi sätter fokus på i motionen.
En nationell handlingsplan skulle ge kommunerna råd och stöd och vara en hjälp för det arbete som måste ske lokalt. När nu kommunerna genom lagstöd ska få än större ansvar för att ta fram risk- och sårbarhetsanalyser skulle det vara bra med en nationell handlingsplan till stöd för arbetet när det gäller funktionshindrade. Jag är övertygad om att detta behov kommer att uppenbaras lite längre fram.
Det är synd att inte riksdagen kunde ligga i framkanten i den här frågan. Därför, fru talman, yrkar jag bifall till Vänsterpartiets reservation.
Berit Jóhannesson (V):
Det är bra att vi är överens om den första delen som du förklarade. Det som du förklarade första gången verkade nämligen lite konstigt. Jag menar att det skulle vara mindre risk för krig om vi inte hade ett värnpliktsförsvar. Då är vi överens om det och om att det är andra saker som behövs för att undvika krig och för att förebygga konflikter.
Jag kan hålla med om att vi inte har tillräckligt många av våra invandrare med i försvarsutbildningen i dag. Därför måste vi jobba för att vi ska ha det. Försvarshögskolan har gjort en undersökning som visar att vissa av testerna är diskriminerande för människor med annan etnisk bakgrund, och då kan vi jobba vidare med det. Vitsen med värnplikten är att den ska vara representativ.
Vi kan naturligtvis inte säga att det ska vara ett visst antal som har sitt ursprung i Turkiet och så vidare. Men det ska finnas en bra och representativ beredskap inne i Försvarsmakten. Det är helt klart. Det handlar om den demokratiska kontrollen av Försvarsmakten, alltså att människor från olika samhällsgrupper får inblick i och kunskap om hur Försvarsmakten fungerar.
Sedan är det naturligtvis också viktigt i det avseendet att man är med och försvarar sitt land. Vi har ju det som en grund. I internationella insatser, inte att förglömma, är det viktigt med människor med olika etniska bakgrunder och både kvinnor och män. Det är viktigt när vi går ut i internationella insatser. Om vi går ut i internationella insatser och inte har tillräckligt många kvinnor med har vi det väldigt svårt.
I många av de konflikter som vi ser i dag har det till exempel förekommit massvåldtäkter. Hur ska en kvinna få förtroende för en manlig soldat när hon har blivit våldtagen av en manlig soldat, dock från ett annat land? Men det är oerhört väsentligt att vi faktiskt är representativa och har den demokratiska kontrollen.
Berit Jóhannesson (V):
Vi har haft en formell rätt för kvinnor att finnas inom olika yrken. Vi har haft en formell jämställdhet under ganska många år. Tyvärr finns inte den i verkligheten trots att vi har haft en formell rätt, om du förstår vad jag menar. Det tar alltså tid.
Försvarsmakten är en oerhört mansdominerad och oerhört traditionstyngd organisation, och vi jobbar för att kvinnor ska in där. Att också Försvarsmakten nu tycker det är ett jättestort steg. Vi tycker att människor från andra kulturer ska representeras inom Försvarsmakten, och det är också mycket viktigt. Och vi jobbar för det. Men detta har varit som en främmande fågel.
Vi vill ha in kvinnor, och vi vill ha in människor från andra kulturer i Försvarsmakten. Jag talar också om att försvara landet. Då har vi incidentberedskap, och vi har också kontroll av våra gränser. Jag tycker att det är väldigt viktigt att ha denna beredskap. Att vi sedan går ut i internationell tjänst tycker jag är alldeles utomordentligt bra.
Då ska vi naturligtvis också ha med oss dessa människor, kvinnor och människor med annan bakgrund. Men det tar lite tid, och det finns kanske i viss mån ett motstånd. Men detta är i alla fall målet. Och jag hävdar plikten som det mest rationella och mest demokratiska sättet att försörja vår försvarsmakt.
Berit Jóhannesson (V):
Vi kan vara militärt alliansfria utan den här bombkapseln. Vi kan också fortsätta att kämpa för humanitär rätt. Det är min fasta övertygelse. Det är inte kopplat till detta. Leni Björklund tog upp definitionen.
Om fler ställer sig bakom, som nu Belgien har gjort, innebär det naturligtvis en större chans att man faktiskt sätter ned fötterna officiellt för denna definition av klustervapen. Jag tror att det är oerhört väsentligt. Sedan säger Leni Björklund att vi måste försvara oss. Vi har ju ingen annan som försvarar oss.
Här är dock det som Veronica tog upp oerhört väsentligt: Vi tror inte på någon invasion. Vi tror inte på ett militärt angrepp mot Sverige under överskådlig tid. Vi ska kunna hålla våra gränser och kunna ha förmågan, helt klart. Men det är också så att många länder i Europa nu diskuterar och jobbar med detta, och det är väl bra om inte Sverige kommer långt ned på den listan.
Jag tror också att det är viktigt att påpeka att det man diskuterar i CCV inte är något förbud utan en reglering av användningen av klustervapen. De människor i Afghanistan och Irak som har dött och som kommer att dö på grund av klustervapen kan man inte heller hänvisa till att vi har krigets lagar.
Vi har krigets lagar, men likväl har dessa bomber använts och fällts över dessa länder och direkt drabbat civilbefolkningen. Jag tror att det är väldigt viktigt att vi nu faktiskt går ett steg längre och inte bara har en reglering utan faktiskt tar initiativ för att det ska kunna bli ett mål som Ottawakonventionen med ett förbud mot klustervapen. Det är det säkraste sättet.
Jag tror också att opinionen är mogen, runtom i Europa och runtom i världen, för ett förbud mot klustervapen i och med att man ser effekterna av dem. Jag skulle bli väldigt glad om Sverige kunde gå i bräschen, som vi har gjort förut när det gällde minorna.
Berit Jóhannesson (V):
Försvarsministern blir upprörd när man bryter mot krigets lagar. Ja, det blir man. Man blir förtvivlad. Men vad är det vi kan göra? Jo, vi kan fatta ett beslut att för egen del inte ha klustervapen. Detta ger signaler. Fler länder kommer att följa efter Belgien och Sverige.
Detta ger signaler runtom i världen till att faktiskt gå vidare, inte bara till att begränsa effekter utan faktiskt till ett förbud. Det är naturligtvis oerhört starka krafter som inte vill ha ett förbud. Om det inte var så hade man inte använt 13 000 bomber i Irak.
Men om man får ett förbud är det faktiskt mycket lättare att kunna angripa de länder som har använt de här vapnen. Krigets lagar är en sak. Vi kan angripa länder, naturligtvis inte med vapen utan verbalt, för att de går emot krigets lagar. Det gör vi. Men har man ett förbud kan man på ett helt annat sätt påpeka att det här är förbjudet.
Det här får ni inte använda. Om invasionen kan jag säga att det man vet om ett framtida krig är att det inte kommer att se likadant ut som de gamla krigen. Det är asymmetriska hot. En invasion tror vi inte på, och en invasion kommer ju inte att se ut som vi trodde den skulle göra när vi trodde att ryssarna skulle komma. Så är det.
Jag tror att det är oerhört väsentligt att vi kan gå vidare, ta nya tag och faktiskt driva de här frågorna. Jag läste ett TT-meddelande där Leni Björklund hade sagt att hon ville öppna dörren för det här. Öppna den på vid gavel! Gå efter Belgiens exempel! Gör ett ensidigt förbud här i Sverige!
Avveckla bombkapsel 90 och gå rak i ryggen in i förhandlingarna och säg: Vi har faktiskt gjort detta, fler kan följa efter. Jag vill också tacka för debatten.
Lars Ångström (MP):
Ledamöter! Åhörare! Protokolläsare! Vid varje beslut om nedläggning av regementen har vi också fört diskussioner om att ersätta den sysselsättning som går förlorad på olika orter. Det är i sig en väldigt positiv utveckling att vi kan avveckla militär verksamhet på grund av en fredligare omvärld, men det drabbar också människor.
Och när det gäller Arvidsjaur har vi ett särfall därför att K 4 placerades en gång i Arvidsjaur som just en arbetsmarknadspolitisk åtgärd för att skapa sysselsättning. Därför har staten ett särskilt ansvar för just Arvidsjaur. Att använda militära resurser som arbetsmarknadspolitiska medel är ett ganska dyrt sätt att skapa sysselsättning. Det är mycket pengar och förhållandevis få jobb.
Tidigare när man inrättade K 4 hade vi en stabil världssituation, och det var ett stabilt sätt att skapa sysselsättning. I dag är situationen annorlunda. Det är betydligt osäkrare att skapa sysselsättning med försvarsresurser och försvarsanläggningar som är helt omvärldsberoende - det är på ett helt annat sätt än för 25 år sedan.
Därför hade vi i Miljöpartiet helst sett att vi hade flyttat en statlig myndighet till Arvidsjaur och på det sättet skapat en stabil civil sysselsättning som ersättning för de jobb som går förlorade när man lägger ned K 4.
Men vi har accepterat en kompromiss som möjliggör ett fortsatt militärt utnyttjande av befintliga resurser i Arvidsjaur, och vi förutsätter att Försvarsmakten själv är kapabel att dimensionera verksamheten efter given ram. Den kommersiella civila delen har en klart intressant utvecklingspotential.
Ambitionen är hög när det gäller att skapa sysselsättning, och det är viktigt för Arvidsjaur att man skapar och får sysselsättning som motsvarar den som går förlorad. Vi har en helt annan situation i Arvidsjaur än någon annanstans i landet, och vi har som riksdag ett helt annat ansvar för situationen i Arvidsjaur än någon annanstans i landet.
Jag vill dock understryka att Arvidsjaurs särställning inte innebär att vi inte tar vårt ansvar även för andra utsatta orter.
Det är en självklarhet att vi tar ansvaret också för Östersund och Kristinehamn och Visby såsom varandes de mest utsatta orterna i Sverige när det gäller konsekvensen av det försvarsbeslut som vi kommer att fatta. Avslutningsvis, herr talman, vill jag bara delge en reflexion när vi diskuterar sysselsättning och ersättning.
När det gäller den kvinnodominerade offentliga sektorn och samhället tvingas skära ned diskuteras aldrig ersättningsjobb. Men när det gäller den mansdominerade delen av den offentliga sektorn ska samhället med någon sorts automatik gå in och garantera sysselsättning för dessa män.
Vi bör kanske reflektera över det här könsperspektivet. Är det så här vi verkligen vill ha det? Borde vi inte se detta utifrån ett behovsperspektiv snarare än att det ska vara för män men inte för kvinnor. Med de orden vill jag yrka bifall till förslaget i utskottets betänkande.
Lars Ångström (MP):
Håkan Larsson behöver nog inte bekymra sig över miljöprövningarna och de miljöhänsyn som tas. Det var Miljöpartiet som agerade för att Försvarsmakten skulle ha en miljöpolicy och ta miljöhänsyn, vilket man inte gjorde tidigare. Det är självklart att alla de verksamheter som i dag är miljöprövade och som läggs ned också läggs ned. Det är lika självklart att där man ännu inte har verksamhet och dit man ska flytta verksamhet har man inte hunnit få någon miljöprövning gjord eftersom det inte finns någon verksamhet.
Den översyn som har skett inom Försvarsmaktens högkvarter visar att de stora flyttningar som görs inte kommer att innebära några problem med att få miljötillstånd för verksamheten.
Lars Ångström (MP):
Det är oerhört positivt att Centern numera understryker vikten av miljöhänsyn även inom den militära verksamheten. Jag välkomnar det. Att jag inte har nämnt det i den här debatten beror på att det inte utgör något stort problem. Försvarsmakten tar i dag hänsyn. Man begär miljötillstånd för sin verksamhet och har också sådana tillstånd. De förband som nu kommer att flyttas till andra orter kommer självklart att söka miljöprövning i den ordning som krävs.
Den bild jag har fått från Försvarsmaktens högkvarter är att det inte kommer att utgöra några problem. Håkan Larsson kan lita på att vi i Miljöpartiet kommer att se till att det inte heller blir några problem utan att man skaffar de tillstånd som behövs. Det är väl självklart att vi är entusiastiska inför den här försvarspropositionen där vi själva har deltagit i förhandlingarna. Den innebär en dramatisk förändring av svensk försvarspolitik.
För första gången avvecklar vi invasionsförsvaret och fördubblar vår ambitionsnivå på internationella fredsfrämjande insatser. Det är precis den politik Miljöpartiet har fört här i riksdagen sedan 90-talets mitt som vi i dag får en acceptans för och som till och med Centerpartiet i sak håller med om. Det är klart att vi är entusiastiska. Vem skulle inte vara det när man får igenom sin politik? Det är en positiv utveckling vi nu ser.
Till skillnad från de uppgörelser som Centern har bidragit till, som har låst fast miljardbelopp och undanhållit resurser från andra behov i samhället, börjar vi med det här försvarsbeslutet äntligen minska militärutgifterna. Det är 5 miljarder under de närmaste åren. Det är resurser som kan användas inom skola, vård, utbildning, kriminalvård - där vi i Sveriges riksdag finner det angeläget att satsa pengar.
Det är väl självklart att vi tycker att det är mycket positivt och att vi är entusiastiska inför den utvecklingen. Jag hoppas att Håkan Larsson kan dela glädjen över den proposition som nu ligger och den inriktning som försvarspolitiken nu tar.
Lars Ångström (MP):
Tillåt mig att rätta Allan Widman. Det är den näst sista diskussionsdagen för utskottet.
Det blir en ohållbar politik och framför allt en ineffektiv politik som minskar Sveriges förmåga att bidra i internationella sammanhang. Låt mig slutligen säga att jag önskar Allan Widman lycka till som en möjlig borgerlig försvarsministerkandidat, och jag önskar honom lycka till med att ha ett större inflytande än vad Folkpartiet har haft tidigare på försvarspolitikens utformning.
Jag minns någon gång i mitten av 90-talet eller strax innan, då Folkpartiets partiledare Bengt Westerberg väldigt klarsynt uttryckte möjligheten att minska Sveriges militärutgifter. Det var ingen originell idé, för det var ju precis det som hade hänt över hela Europa sedan ett antal år tillbaka. Men han var en av de få i Sveriges riksdag som stod upp och sade detta, vilket tyvärr inte resulterade i någon enda millimeters förskjutning.
Därför önskar jag Allan Widman bättre lycka i ett eventuellt borgerligt samarbete i framtiden, som jag hoppas blir i opposition.
Lars Ångström (MP):
Låt mig säga att vi har diskuterat frågan men inte fattat något beslut om detta. Vad jag vill påminna Allan Widman om är dock Folkpartiets ansvar för denna gigantiska mängd JAS-flygplan som Sverige nu håller sig med, som vi inte behöver, som militären inte vill ha och som har kostat skattebetalarna 10, 20, 30 miljarder helt i onödan.
Det är sorgligt, tycker jag, att alltför få både partier och riksdagsledamöter som varit med och beslutat om delserie 3 så sent som 1997 inte har förmåga att på något sätt ta ansvar för detta. Här står vi som om en klar blixt från himlen har slagit ned och säger: Hoppsan, här har vi JAS-plan för 20 miljarder som skattebetalarna har betalat och som vi inte vet vad vi ska göra med.
Det är ingen överraskning, utan det är någonting som vi har känt till och som många har varit med och tryckt på knappen för utan att vara beredda att i dag ta ansvar. Med ansvar menar jag inte att man ska utdöma något slags juridiskt ansvar eller ha några utredningar, utan det räcker med att säga att vi hade fel. Det är vad väljarna förväntar sig när det gäller ansvar från politiker. Som politiker ska man kunna erkänna att man faktiskt hade fel och kanske be om ursäkt för att 20 miljarder gick helt i onödan till något som inte behövdes. Men det finns möjligheter att rätta till detta.
Möjligheten att faktiskt ta ansvar finns ju kvar varje dag för dem som har varit med och fattat de här besluten.
Lars Ångström (MP):
Jag har hört flera företrädare, bland annat har jag sett referat från Centerpartiets ordförande uppe i Umeå, som inte ville röra FOI. Jag kan gärna komma tillbaka med ytterligare exempel om det är så att Allan Widman söker exempel.
När det gäller JAS-flygplanen är det helt riktigt att det handlar om delserie 2 och delserie 3, men märk väl att delserie 2 i princip var nylevererad när beslutet om ett fullföljande av delserie 3 fattades här i riksdagen 1997. Det är alltid så att Försvarsmakten vill ha det absolut senaste och nyaste.
Frågan är om det verkligen är acceptabelt att nylevererade flygplan betraktas som för gamla och att man ska ha en ny serie. I så fall är Allan Widman inne på att vi ska beställa delserie 4 av JAS och inte nöja oss med dem som just nu håller på att levereras av delserie 3 därför att det finns en delserie 4 som har en betydligt högre prestanda. Med den typen av argumentation har vi i så fall en önskeföreträdare för försvarsindustrin i Sveriges riksdag.
Det är inte riktigt på det sättet som vi kan bedriva försvarspolitik, inte minst mot bakgrund av att materielanslagen fortfarande befinner sig på samma höga nivå som under det kalla kriget.
Lars Ångström (MP):
När jag nämnde om den borgerliga alliansen som har suttit på bakhasorna syftade jag just på motståndet allmänt under det senaste decenniet mot förändringar. Jag uttryckte mig inte som att man hade någonting i reservationen som var mot besparingarna. I så fall missuppfattade Allan Widman mig. När det gäller JAS-flygplanen blir detta ett argument att vi ständigt måste producera och beställa nyutvecklade och nya delserier.
Jag vill poängtera här att det finns en skillnad mellan Folkpartiets syn på internationell verksamhet och Miljöpartiets syn på internationell verksamhet. Folkpartiet tycks dela regeringens syn att bidra med så mycket som möjligt, med alla vapenslag, om det nu är så som Allan Widman här säger om att JAS-planen ska vara interoperabla och delta i internationella fredsfrämjande insatser.
Där har vi hittills inte varit efterfrågade, och där saknar vi relevanta erfarenheter. Miljöpartiet vill snarare fokusera och prioritera markstridskrafterna som ett svenskt bidrag till internationella fredsfrämjande insatser och välja bort bidrag med marina enheter eller flygvapenenheter.
Lars Ångström (MP):
Jag kanske uttryckte mig otydligt, men vad jag syftade på var att Centerpartiet konsekvent under en lång följd av år har motsatt sig nödvändiga förändringar och nödvändig utveckling av Försvarsmakten och gång på gång röstat mot motioner där man har föreslagit nödvändiga förändringar.
Jag menar att Centerpartiets försvarspolitik därigenom har kostat skattebetalarna många miljarder helt i onödan därför att förändringarna har kommit så väldigt mycket senare än vad de gjort i det övriga Europa.
När det gäller industrins utveckling av vapenprojekt måste vi gå ifrån en situation där vi utvecklade materiel för specifikt svenska behov och hade en egen försvarsindustri med ett intimt samarbete mellan industri och försvarsmakt till en försvarsmakt som köper det absolut bästa och mest kostnadseffektiva för att kunna bidra i internationella fredsfrämjande insatser.
Därmed ligger ansvaret för industrins fortsatta existens på industrin själv, där man deltar i en konkurrensutsatt och internationaliserad miljö. Slutligen, herr talman, stör det uppenbarligen Centerpartiet och Eskil Erlandsson att det nu är Miljöpartiet som samarbetar med regeringen, och han undertrycker här att det är något slags veto.
Men det är inte detta det handlar om, utan det handlar om att försöka vara överens, att skapa en bra försvarspolitik för Sverige. Det är ingen skillnad på det samarbetet än det samarbete som fanns mellan Centerpartiet och regeringen tidigare. Skillnaden är att det då stod still; nu ändras och utvecklas försvarspolitiken. Men själva principen och grunden är densamma.
Eller är det verkligen så att Centerpartiet inte hade några som helst krav utan att det bara var Socialdemokraterna som lade fram sina förslag och Centerpartiet som lydigt röstade igenom dem? I så fall överensstämmer det inte med hur Centerpartiet självt har presenterat sitt samarbete med regeringen utåt. Vi kanske kan få ett litet klargörande på den punkten.
Lars Ångström (MP):
Det räcker med att ha en majoritet med oss så blir det förändringar. Eskil Erlandsson påstår att jag fabulerar här utan att konkretisera och visa vad han menar med det. Samtidigt försöker Eskil Erlandsson visa att Centerpartiet var med och genomförde förändringar. Men faktum är att Berlinmuren föll, som Eskil Erlandsson mycket riktigt säger, 1989 och att det kalla kriget tog slut 1990.
Sedan går det 14 år innan vi i Sverige tar konsekvenserna av detta och avskriver invasionshotet. Vi har haft representanter från militärens underrättelsetjänst som år efter år i försvarsutskottet väldigt tydligt sagt att det inte finns något militärt hot från det forna Sovjetunionen. Lik förbaskat fortsätter man att genomdriva beslut om invasionsförsvar. Man tar inte konsekvenserna av omvärldsförändringarna.
Centerpartiet är mycket delaktigt i den politiken. Det var faktiskt så sent som 2004, 14 år efter det kalla krigets slut, som regeringen tillsammans med Miljöpartiet fattade det försvarsbeslut som innebär att vi avvecklar invasionsförsvaret.
Visst, Centerpartiet har varit med och lagt ned ett och annat regemente, rationaliseringar som har varit nödvändiga, men den militära utgiftsnivån har legat kvar lika högt. Det invasionsförsvar vi har haft låg kvar. Här måste man ta ansvar. Eskil Erlandsson inleder ju nästan alla sina anföranden med att varje slösad krona är en slösad krona för mycket - eller hur det nu går - vilket jag håller med om.
Men det vore klädsamt att också ta ansvar för de många miljarder som år efter år lagts ut helt i onödan.
I Europa förstod man att det kalla kriget var slut, att de militära invasionshoten hade upphört, och tog konsekvenserna redan i mitten, halverade militäruppgifter, men det tog ytterligare nästan tio år innan vi här i Sveriges riksdag kom till samma insikt eller åtminstone hade samma styrka och kunde fatta nödvändiga beslut.