Andreas Norlén (M):
Detta är alltså, som framgick, ett av de två ärenden där Sverigedemokraterna vill gå längre i kritik än vad övriga partier i konstitutionsutskottet är beredda att göra.
Frågan gäller om utrikesministern agerade i strid med Utrikesnämndens instruktion när hon vid en informell lunch i samband med ett ministerrådsmöte i Bryssel i oktober förra året informerade övriga utrikesministrar om vad som stod i regeringsförklaringen om Sveriges kommande erkännande av Staten Palestina.
Bakgrunden till anmälan - det är förresten inte en utan två anmälningar, en från sverigedemokratiska företrädare och en från Moderaterna - är ett animerat sammanträde i EU-nämnden, då utrikesministern nämnde sin avsikt att informera om regeringsförklaringens innehåll.
Ledamöter i EU-nämnden från oppositionspartierna menade då att det var olämpligt att lämna sådan information i samband med EU:s utrikesministermöte, eftersom frågan om erkännandet av Palestina ännu inte hade varit föremål för samråd i Utrikesnämnden. Detta debatterade vi under den tidigare dagordningspunkten.
När KU har analyserat frågan konstaterar utskottet inledningsvis att bestämmelserna om samråd och information mellan regeringen och riksdagen om vad som sker inom EU syftar till att riksdagen ska få ett aktivt och verkligt inflytande som gör det möjligt att på förhand påverka de ståndpunkter som Sverige ska inta inför förhandlingar och beslutsfattande nom EU.
Även om ståndpunkter i aktuella EU-frågor förs fram av ministrar vid sidan av formella EU-möten ska ståndpunkterna vara förankrade i riksdagen. Ståndpunkter i sådana frågor som förs fram av statsråd vid till exempel informella lunchmöten måste alltså vara förankrade.
Men, och det är det centrala i detta ärende, i detta ärende konstaterar KU att den information som utrikesministern lämnade vad avser Sveriges kommande erkännande av Palestina inte omfattades av samrådsskyldigheten. Det är centralt att konstitutionsutskottet upprätthåller den grundläggande principen för sitt arbete, nämligen att granskningen ska göras på rättslig grund.
Man utgår alltså från lagstiftning, praxis och andra regler och bedömer ifall regeringen har följt dessa regler eller inte. Vad det handlar om i detta fall är riksdagsordningen 7 kap. 14 § som reglerar regeringens skyldighet att samråda med EU-nämnden. Där framgår att samrådsskyldigheten gäller sådana ärenden där beslut ska fattas i EU:s ministerråd.
Det handlar också om hur förhandlingar ska föras inför beslut i ministerrådet. Det handlar dessutom om samråd inför möten och beslut i Europeiska rådet, alltså EU:s stats- och regeringschefer.
Om vi tittar på detta aktuella ärende var det så att frågan om erkännande av Staten Palestina inte skulle tas upp till beslut vid något sammanträde med EU:s ministerråd, bland annat eftersom det är en nationell angelägenhet att besluta om erkännande av stater. Samrådsskyldigheten med EU-nämnden gäller enbart frågor som EU ska fatta beslut om.
Detta gäller även om utrikesministern valde att ändå redovisa för EU-nämnden att hon avsåg att lämna denna information till sina utrikesministerkollegor. En minister kan informera ministerkollegor om allehanda frågor som medlemsstaterna ensamma har att fatta beslut om.
Och enbart det faktum att ministern berättar för EU-nämnden att han eller hon har för avsikt att lämna sådan information innebär inte att det därigenom uppstår en formell skyldighet att samråda med EU-nämnden. Det faktum att ministern säger någonting i EU-nämnden innebär inte att det då uppkommer en skyldighet att samråda, utan samrådsskyldigheten avgörs av ifall frågan ska beslutas av EU eller inte.
Det är mot denna bakgrund som sju av åtta partier i KU är överens om att regeringen och utrikesministern inte bör kritiseras i detta ärende. Jag ska göra en kort reflektion apropå det som tidigare har sagts i ärendet. Man kan fundera lite grann över vad det var som gjorde att det var så många reservationer tidigare år i KU:s granskningar under alla de 20 år som jag har gått igenom.
I stort sett varje år var det ett rätt betydande antal reservationer. Det är klart att en del reservationer säkert kan ha berott på att regeringspartier av olika färg var obenägna att kritisera sin egen regering och därför ville ha mildare skrivningar och reserverade sig.
Men det förekom också ganska ofta, vill jag påstå, att regeringspartier reagerade mot det som de uppfattade som överdrivna skrivningar där de tyckte att oppositionspartierna skruvade tolkningen av olika regler för hårt, det vill säga övertolkade rättsregler och ville rikta kritik som inte hade saklig grund.
Jag skulle vilja säga att om utskottets majoritet i detta fall hade valt att kritisera utrikesministern hade det varit ett exempel på just en sådan överdriven och skruvad kritik där man hade gått för långt i sin tolkning av gällande rätt, därför att det inte finns stöd i gällande rätt för att rikta kritik mot regeringen i detta fall.