Anders Borg (M):
Det är väl bekant att världsekonomin befunnit sig i en långvarig kris. Det är den tyngsta ekonomiska recession vi upplevt sedan depressionen på 30-talet. I den omgivning vi befinner oss framstår det som alldeles tydligt och uppenbart att svensk ekonomi klarat det bättre än grannländernas.
Väger man samman offentliga finanser och utvecklingen på arbetsmarknaden samt utvecklingen av tillväxten finns det inte något land som kan uppvisa lika starka siffror som Sverige. Vi har alltså ett starkare finansiellt sparande. Regeringen tog stort ansvar i början av mandatperioden genom att kraftigt öka det finansiella sparandet och hade därigenom sparat i ladorna för att kunna möta en besvärlig kris.
Vi har minskat skuldsättningen, och vi har säkrat att vi slipper göra nedskärningar i den offentliga ekonomin. I såväl Danmark som Finland, för att inte tala om övriga Europa, skärs det nu ned och skatter höjs. Det ser vi inte i Sverige. Låt oss titta på de breda och centrala variablerna för arbetsmarknaden.
Man kan då titta på arbetskraftsdeltagande, man kan titta på sysselsättningsgrad, man kan titta på sysselsättningsutveckling, man kan titta på långtidsarbetslöshet, man kan titta på arbetade timmar och man kan titta på arbetslöshet. Väger vi ihop alla de variablerna står sig Sverige starkare än jämförbara länder i Europeiska unionen. Vi har alltså haft en ökning av arbetskraften trots att vi ligger bland dem som har det högsta arbetskraftsdeltagandet.
Vi har haft en sysselsättningsgrad som gör att vi i dag ligger före de andra europeiska länderna i sysselsättningsnivå. Vi har haft en sysselsättningsökning och en minskning av utanförskapet med ungefär 200 000 personer. Vi har en långtidsarbetslöshet som ökat mindre än i de flesta jämförbara länder, och i dag tillhör vi den handfull länder som har den lägsta nivån i Europa. Man kan i det här sammanhanget särskilt notera att vi ansträngt oss för att hålla ihop Sverige.
Vi har fått statistik från Socialstyrelsen om hur det ser ut med biståndsmottagande, det vi tidigare kallade socialbidrag. Då kan vi notera att andelen socialbidragstagare som andel av befolkningen nu är lägre än när alliansregeringen tillträdde. Vi har gått från 5,8 till 5,7 procent. Under hela mandatperioden har vi alltså haft siffror som under dessa åtta år varit lägre än under de åtta åren dessförinnan när Socialdemokraterna styrde.
Då låg socialbidragstagandet på påtagligt högre nivåer. Detta har alltså varit fallet trots den värsta ekonomiska krisen sedan 1930-talet. Det tycker jag är väldigt positivt.
Denna framgång för jobbpolitiken, den ekonomiska politiken och konkurrenskraften bygger på en bred politik där ekonomiskt ansvarstagande, drivkrafter, prioritering av kunskap och förstärkt företagsklimat förstärker en utveckling där vi som land står tryggare, har fler i arbete och upplevs som mer konkurrenskraftiga än de flesta andra länder.
Det här är det grundläggande svaret på den oro som Peter Persson visar i sina tre interpellationer. Det som är lika tydligt är att vi trots att det är fem månader kvar till valdagen inte får några besked om vilken politik Socialdemokraterna vill driva i Sverige, vilka partier de ska samarbeta med och vilken politik dessa står för.
Det budgethål som vi ser i den socialdemokratiska ekonomisk-politiska motionen är mörkt och djupt. Man har tappat sin finansiering, man står och utlovar löften vitt och brett i kommun efter kommun och man lägger fast en politik som med stigande sjukfrånvarokostnader skulle underminera stabiliteten i de offentliga finanserna. Fem månader före valdagen får vi inga besked från Socialdemokraterna.
Vi får ingenting veta om vad de vill göra, för de saknar jobbpolitik.