KBLab/rixvox huggingface dataset:
Christina Axelsson (S):
Jag tackar ministern för svaret, även om det inte riktigt var det svar jag hade tänkt att jag skulle få eftersom det inte riktigt var det jag frågade om. Jag vände mig just till bostadsminister Mats Odell med min fråga eftersom den faktiskt handlar om bostadsanpassning. Det är inget personligt mot folkhälsoministern, men jag ville höra vad som händer på bostadsområdet.
Det är självklart att det är viktigt att alla ska kunna röra sig, även personer med funktionshinder, men det finns många äldre i dag som inte har funktionshinder i den bemärkelse som avses i svaret. Hög ålder är ingen sjukdom, men med dåligt planerade bostäder blir åldern lätt ett handikapp.
Med riktigt illa planerade bostäder kan många bli begränsade på olika sätt. Det handlar alltså om tillgänglighet och närhet men också möjlighet för fler att kunna klara sig själva längre. Vi behöver tänka på detta redan när vi planerar våra nya bostadsområden och bygger om gamla. Tittar vi på statistiken blir vi fler äldre. Det är ju kul, för alternativet är inte särskilt roligt.
Redan i dag är vi 1,6 miljoner över 65 år i landet. Det är bara ungefär 100 000 som finns i särskilt boende. En och en halv miljon bor alltså som de har bott förut. De bor i fastigheter som ofta inte har hiss eller som har en hiss som inte kan nås utan att gå i trappa.
De bor i fastigheter där det finns trappsteg för att komma ut och i områden med centrum som har utarmats på kommersiell och offentlig service. De bor helt enkelt kvar där de har bott många år förut, men det är inte anpassat för äldre. Jag vill veta vad regeringen gör för att dessa hyresgäster ska kunna bo kvar.
Där har jag inte sett något initiativ från regeringen. Att sälja hyresrätter och omvandla dem till bostadsrätter tror jag inte kommer att medföra att vi kommer att få fler lägenheter som är anpassade till äldre.
Att bygga lägenheter för dem som är biståndsbedömda så att de kan flytta in och få stöd och bo bra är utmärkt, men var finns incitamenten för dem som vill kunna bo kvar även om de inte har någon biståndsbedömning?
Det finns bostadsanpassningsbidrag, men är det inte bättre att koncentrera sig på att bygga från början så att det passar alla? Ministerns hänvisning till att ni har skrivit en debattartikel i Dagens Nyheter känns inte som någon särskilt kraftig åtgärd i sig. Jag frågar därför igen: Vad görs på bostadsanpassningsområdet?
Christina Axelsson (S):
Äldreboendedelegationen är en delegation som den socialdemokratiska regeringen tillsatte. När ni kom till makten ändrade ni lite grann på sammansättningen i den. Det är så man gör, och jag har inga kommentarer till det. Det var lite grann med utgångspunkt från Äldreboendedelegationens delbetänkande som jag hade velat ställa min fråga till bostadsministern, för de föreslår bland annat ett hissbidrag och säger att hissen är väldigt väsentlig.
Jag undrar då: Blir det något hissbidrag för att öka tillgängligheten? Det behövs ett incitament, en liten morot, för att fler ska bygga om sina bostadshus. De kommande åren, fram till 2015, kommer antalet personer över 65 år att öka med nästan en halv miljon.
Då är det vi 40-talister som blir pensionärer, och jag kan lova ministern att vi kommer att ställa stora krav på både vårt boende och samhället. Vi är vana att ta för oss och fixa till det för oss. Därför är det viktigt och riktigt att redan nu börja planera för ett sådant samhälle, så att vi inte ska behöva flytta på någon annan för att få plats.
Här kommer det här med tillgänglighet in, alltså att hyresgästerna ska kunna leva och bo så länge som möjligt i sitt ordinarie boende. Därför är hissar, som jag har nämnt, en viktig sak. Men det handlar också om service, som jag tog upp i min interpellation till ministern, att kollektivtrafiken är anpassad och att det finns bra hållplatser.
Det är också viktigt att det finns butiker, post, bank med mera i närheten av bostaden. Ministern talar om den nationella handlingsplanen för e-förvaltning. Det är jättebra. Och jag lovar att vi som snart kommer att gå i pension är vana att sköta väldigt mycket via Internet, men då måste alla ha tillgång till bredband med väldigt hög överföringskapacitet. Så är det inte i dag.
Därför måste takten i bredbandsutbyggnaden öka. Fru talman! Den stora utmaningen inom bostadssektorn i fråga om den ökade andelen äldre är behovet av att verkligen få till nödvändiga anpassningsåtgärder, också i befintliga bostäder.
Det finns i dag 75 000 trappuppgångar, säger utredningen i sitt delbetänkande, i flerbostadshus med tre våningar eller mer som saknar hiss. Avsaknaden av hiss är en av de vanligaste orsakerna till att äldre, mot sin vilja många gånger, tvingas att flytta. Där tycker också utredningen att staten måste ta ett större ansvar.
Jag vill ställa om frågan och rikta den till folkhälsoministern: Vilka olika former av bo-kvarstimulanser och hissbidrag kan vi nu hoppas på? Kommer det någonting från regeringen ganska snart - jag tänker på de statssekreterare som sitter och jobbar - på området att äldre ska kunna bo kvar hemma?
Christina Axelsson (S):
Det sägs i delbetänkandet när det gäller hissbidraget att det var bra att det faktiskt byggdes en väldig massa hissar. Det finns de som inte vill nyinvestera i sina fastigheter beroende på att de har krav på sig att bygga om och kanske installera hiss. Där får ministern nog läsa på lite mer. Det är bra att man satsar på särskilt boende. Det är självklart att det behövs. Men det var inte det som min fråga handlade om.
Min fråga handlade om - rätt eller fel formulerad - vad man gör för att anpassa bostäderna. Ministern säger att ensamhet är ett stort problem, och det är ett stort problem, kanske särskilt här i Stockholms län som jag kommer från. I storstaden är anonymiteten stor redan för yngre personer.
Jag tror inte att ensamheten blir bättre för att man säljer torg och centrumanläggningar och gör om dem så att det blir bara kommersiella ytor och att man måste betala för att få ta del av dem. Då finns det inte någon plats där människor kan träffas utan att det kostar. Det tror jag också är en viktig del att ta med sig när det gäller tillgänglighet. Vi måste tänka på det.
Det handlar om hur man utformar plan- och bygglagen och annat. När man bygger nytt handlar det också om att man ser till att det finns icke-kommersiella möjligheter för folk att träffas. Men då kan man inte bara sälja ut alla hyresrätter, och då kan man inte bara sälja ut de torg och de centrumanläggningar som finns, utan då måste man se till att det finns ställen där vi också kan träffas och vara ideella.
Sedan vill jag passa på att önska ministern, talmannen och andra som arbetar här en riktigt trevlig midsommar och sommar.
Christina Axelsson (S):
Tack, ministern, för svaret! Nu kommer en 08 till, men det är 08 hela året, så ministern får väl stå ut med det. Jag tycker att det är fint att det, som ministern pekar på, satsas på äldre.
Enligt svaret prioriteras läkartillgång, läkemedelsgenomgångar, samverkan kring rehabilitering, demensvård, kost och nutrition, förebyggande arbete, och de äldres sociala behov uppmärksammas i större utsträckning än hittills. Det låter bra, ministern, men hur är det i verkligheten?
Jag kan inte låta bli att ta exempel från den verklighet jag lever i här i Stockholms län. Här har inte tillgängligheten ökat, tvärtemot. Precis som Christina Zedell här har sagt har Vårdval Stockholm, som man pratar så mycket om, inte betytt att fler äldre får välja. Nej, det har inneburit att läkarna får välja.
De får välja var de vill etablera sig. Det är klart att de gör det där det finns en bra marknad, det vill säga där det bor folk med högre utbildning som har mer råd och som efterfrågar mer medicinsk kompetens.
Det visar inte minst den undersökning som går att hämta på landstingets hemsida om behov av hälso- och sjukvård i Stockholms län utifrån ett befolkningsperspektiv. Som Christina Zedell tidigare har sagt har flera närakuter i Stockholms ytterområden fått stänga igen.
Och det är ministerns kamrater i landstinget som tillsammans med övriga borgerliga landstingsledamöter har beslutat om det. Man har lagt ned de äldrecentrum som har funnits i det blå Solna, i det blå Sollentuna och till och med i Hökarängen, även om de så sent som förra hösten fick ett väldigt gott betyg.
De var sådana äldrecentrum som faktiskt hade kunnat visas upp som bra att satsa på också för andra regioner än för oss i 08-regionen. Alla medborgare ska känna sig trygga med att vården finns lätt tillgänglig när den behövs, säger ministern vidare i svaret. Det låter bra, herr minister.
Men, återigen, det speglar ju inte riktigt hur det är, för verkligheten är att hälsoklyftorna växer. Det säger till och med Socialstyrelsen i sin rapport. I mitt hemlän är vårdens vinnare med en borgerlig regering de som bor i de rika kommundelarna eller kommunerna.
Så kommer det också att bli i det övriga landet när det här får genomslag överallt. De patienter som har problem med språket, problem med traumatiska upplevelser som kommer ikapp dem när de blir lite äldre, de som har problem med ekonomin är de stora förlorarna.
Om man ska skriva ut ett recept mot det här, en bot, då heter det inte vårdval à la Stockholm utan mer av rättvisa - mer vård efter behov helt enkelt. Tillbaka till min fråga: Vad avser ministern att göra för att öka alla äldres tillgänglighet i vården?
Christina Axelsson (S):
Ja, det är riktigt som ministern säger att det pågår saker och ting. Det sjuder av verksamheter, inte minst med ny teknik. Det finns de som har uppfunnit pyjamasar som kan känna av om man har feber. Det gör att personalen slipper ta tempen på patienterna på morgnarna, vilket naturligtvis också är besparande.
Jag tror att vi kommer att få se många av den typen av innovationer, men för det behövs det också lite drivkraft, och det behövs drivkrafter överallt. Det kan ju inte bara vara så att det är pengarna som ska styra, att vården ska bli en marknad som på så sätt blir tillgänglig. Vad jag vill är att vården ska vara till för alla, precis som det står i hälso- och sjukvårdslagen.
Det är intressant att ministern i svaret tar upp utredningen om patienternas rätt. Jag tycker att det är viktigt att patienterna får sin rätt. Men det första delbetänkandet handlar ju bara om hur man ska införa fri etableringsrätt.
Då kan man undra: Vad blir det för vårdval för patienterna? Och hur ska man kunna veta vad man ska välja? Det står ju ingenting om vad det ska vara för varudeklaration på dem som du ska kunna välja.
Innebär det att vårdtagarna också ska kunna få välja var läkare eller äldrecentrum ska etablera sig? I så fall tror jag att vi kommer att få ett helt annat vårdval. Det vårdval som vi ser, och som Christina Zedell pekade på i sin interpellation, handlar bara om läkarnas möjligheter att välja var de ska etablera sig.
Det är det ni är så inriktade på, och det är det här vi vill komma åt. Gör inte så här, utan låt i stället patienterna få vara med och styra var vården behövs och vilken vård som behövs.
Jag tror att vi kommer att få se en helt annan mångfald av olika vårdservicegivare på olika platser när det inte bara är pengarna som styr direkt och det handlar om att gå till doktorn många gånger.
Christina Axelsson (S):
I Stockholms län bor i dag ungefär 270 000 personer över 65 år. Vi är ju en ung region. Men icke förty kommer vi att bli ungefär 40 000 fler på bara några års sikt, för som ministern också sade i början kommer antalet äldre att öka.
Och vi kommer att ställa stora och höga krav på vården, att den finns tillgänglig, att den finns där vi behöver den och att den ger oss vad vi behöver. Jag är glad att ministern ändå säger att det är människors behov som ska styra och att vården inte ska vara en marknadsvara. Men det synsättet har inte slagit igenom bland ministerns partikamrater i den region jag kommer från, alltså 08-området.
Det är viktigt att det får genomsyra allt man gör och att man också måste se till att vi stiftar den typ av lagar, förordningar och föreskrifter som styr så att det bli vård på människornas villkor och inte på vårdgivarnas villkor. Det tycker jag är viktigt.
Med det, fru talman, vill jag önska trevlig midsommar till alla som jobbar här, till kamraterna i bänkarna och naturligtvis till socialministern. Jag hoppas att vi slipper uppsöka vård i helgen.
Christina Axelsson (S):
Faran med att man förbereder sig inför debatter och skriver anföranden är att man inte svarar på det oppositionen anför i sina anföranden. Malin Löfsjögårds anförande här var ett tydligt exempel på det.
Därför tar jag tillfället i akt att ge Malin Löfsjögård chansen att i repliker utveckla de frågor som jag tog upp i mitt anförande och det som vi från Socialdemokraternas, Vänsterpartiets och Miljöpartiets sida har emot detta. Målstrukturen fungerar inte, säger Malin Löfsjögård.
Nej, jag kan hålla med om att de mål som vi satte upp 1998 inte har uppfyllts. Jag undrar: Är det inte ganska bra om man då tittar på varför det är så? Varför har inte målen uppnåtts? Man borde utgå från det i stället för att hitta på en helt ny ordning.
Jag saknar vad jag ska säga till mina barnbarn angående barns trafiksäkerhet. Jag läser från propositionen: Det kan vara föräldrarnas bedömning av trafiksäkerhet och miljöfaktorer, avstånd och trygghet samt föräldrars uppfattning om barnens förmåga att hantera olika trafiksituationer. Jaha, först ska myndigheterna sätta preciserade mål.
Sedan är det föräldrarna som ska se till hur barnen kan röra sig i trafiken. Bättre kan ni nog, Malin Löfsjögård. Nu vill jag höra: Vad ska jag säga till mina barnbarn? På vilket sätt kommer detta att gynna trafiksäkerheten för dem?
Christina Axelsson (S):
Jag ska hälsa mina barnbarn att Moderaterna säger att det pågår mycket inom den här grejen. De kommer att haja direkt. Det handlar om målstrukturer som inte fungerar. Nu säger Malin Löfsjögård att föräldrarna måste ha ett ansvar. Det är klart att föräldrarna har ett ansvar för sina barn. Det är inte tu tal om det. Men jag undrar nu: Vilket ansvar tycker Malin Löfsjögård att den moderatledda regeringen har?
Det är ändå Malin Löfsjögård som står här och pläderar för att det är så bra. Hur realistiskt och verklighetsförankrat är det med den målformulering som nu finns rörande barn och trafiksäkerhet? Vad vi vet har man skurit ned på bidragen till NTF. Det har vi diskuterat tidigare. De har en opinionsbildande roll inom trafiksäkerheten.
Vilken roll ska regeringen och riksdagen ha? Vi måste kunna sätta ned foten och säga: Vi ska ha tydliga mål för barns trafiksäkerhet, och vi ska vara med och styra dem. Vi ska inte låta myndigheterna styra. Vi ska självklart se till att föräldrar tar sitt ansvar. Men det är flera som har ansvar för att barns trafiksäkerhet uppnås.
Den grejen tycker jag är en angelägen fråga. Jag hade hoppats på lite mer klargörande. Men det kommer kanske när ministern senare får ordet.
Christina Axelsson (S):
Jag ska först ge en eloge till ministern för att hon deltar i debatten. Jag tycker att det är hedersamt att hon gör det. Med anledning av dessa mål säger ministern att de ska vara enkla och användbara. Hon säger att vi socialdemokrater tillsammans med Vänsterpartiet och Miljöpartiet tyckte att det var bättre förr.
Då har ministern inte hört och inte läst vare sig vad vi har sagt eller vad vi har skrivit. Man måste självklart utveckla de transportpolitiska målen. Man måste se över vad det är som inte fungerar och varför de inte nås. Det var precis det som jag sade i mitt anförande.
På vilket sätt kommer det nya funktionsmålet tillgänglighet att vara lättare att nå för dem som faktiskt har att realisera detta, alltså göra det verkligt? Barns möjligheter att själva på ett säkert sätt använda transportsystemet och vistas i trafikmiljöer ökar.
Nu har vi just fått en beskrivning av hur trassligt det är vid vissa skolor där föräldrar inte följer trafikregler. Det är inte bra. Men på vilket sätt ska vi kunna göra detta? På vilket sätt ska vi kunna mäta att fler barn får möjlighet att själva på ett säkert sätt använda transportsystemet och vistas i trafikmiljöer?
Hur ska vi kunna uppnå det funktionsmålet?
Christina Axelsson (S):
Det är väl bra att bryta ned till var och en. Men det handlar om att kunna utvärdera de här målen. Ni sätter nu upp nya mål för att det ska vara lättare att utvärdera målen eftersom de tidigare målen var ju så flummiga att man inte kunde utvärdera dem. Jag måste säga att det här för mig är höjden av konstigheter. Jag förstår inte hur det ska vara. Ministern säger att det hade varit bra om vi hade kunnat enas i de här frågorna.
Ja, det hade varit bra om vi hade fått vara med och diskutera innan ni lade fram en proposition om en sådan här fråga. Och det hade nog varit ganska bra om vi hade haft en genomgång och hade kunnat enas. Öppenhet och dialog talar ministern också om, liksom om att det här är regeringens mål, om att man sedan ska kunna diskutera med myndigheter och så vidare.
Men i majoritetstexten står det så här: "När det gäller konkretisering och kvantifiering av de transportpolitiska målen och deras preciseringar vill utskottet påminna om att regeringen betonar att detta arbete ska fortsätta. Sålunda är utvecklandet av preciseringar och etappmål de berörda myndigheternas ansvar." Jag menar att det måste vara fel.
Detta med utvecklingen av de här målen måste faktiskt tillhöra regering och riksdag. Vi socialdemokrater vill vara med men tycker inte att de här nya målen på något sätt för frågan framåt. I stället skulle man, tycker vi, med utgångspunkt i de gamla målen ha diskuterat varför dessa inte uppnåddes och hur vi kan göra för att få det bättre.
Det svar - detta med mål för framtidens resor och transporter - som regeringen har presenterat och preciserat är inte svaret när det gäller morgondagens trafiksäkerhet för unga. Till mina barnbarn måste jag säga: Nej, mormor har inte blivit så mycket klokare av den här debatten - säkert inte andra mormödrar heller.
Christina Axelsson (S):
Jag tackar statsrådet för svaret. Anledningen till att jag ställde denna interpellation var det som uppmärksammades i medierna om att ungefär 1 000 elabonnenter på grund av ett datakommunikationsproblem hade blivit drabbade så att elbolaget tog betalt bara för distributionen och inte för förbrukningen.
Detta var alltså ett fel som man upptäckte hos det stora företaget som levererade el. Bolaget gjorde sedan en genomgång av detta, och privatpersonerna har en kundgaranti, men kundgarantin gäller inte företag. Företagarna blev därför hårt drabbade.
Ett företag som slogs upp ganska stort i en av Stockholms mest lästa tidningar fick en räkning på över 200 000 kronor. Då hade elbolaget ändå varit generöst och bara tagit med de fyra senaste åren, även om det i lagen sägs att man kan ta de tio senaste åren.
Det var detta som föranledde mig att skriva denna interpellation. Jag tycker att det är viktigt att vi får belyst vilka rättigheter som stora företag har gentemot små, i detta fall att kräva dem på pengar.
Ministern svarar här att vi som kunder - också företagare är kunder - måste utnyttja vår kundmakt och byta till ett annat elhandelsföretag. Det låter ju bra. Men man kanske inte vet vad det är man betalar, utan man får varje månad en räkning och betalar. Man gör sina kalkyler, och man sätter priser utifrån de kostnader som man kalkylerar med.
Sedan visar det sig efter flera år att det var fel, och man får en så hög räkning i efterhand. Även om det stora elhandelsföretaget säger till detta företag att det kan betala detta på 12 månader handlar det om väldigt mycket pengar - 200 000 på 12 månader.
Jag undrar därför vad ministern kan göra åt detta, och vad vi kan göra för att se över den lagstiftning som finns, så att småföretagare inte drabbas på detta sätt. Jag läste faktiskt preskriptionslagen, som bygger på en lag från 1862 som ändrades 1980. Det står: På regeringens vägnar Thorbjörn Fälldin.
Det var 1980 som lagen ändrades och det infördes en preskriptionstid för privatpersoner på tre år. Men är det inte dags att vi faktiskt ser över denna lagstiftning också vad gäller småföretagare för att se hur detta används mellan stora företag och små företag?
Christina Axelsson (S):
Det är bra att man säger att man rättar till detta för framtiden. Det är viktigt att man gör, och jag är tacksam för att det kommer att ske. Jag tror säkert att både privatpersoner och småföretagare kommer att vara väldigt tacksamma för det. Frågan kvarstår ändå, för det här kan hända också på andra områden. Det kan gälla andra tjänster som vi prenumererar på. Just för att allt är så uppsplittrat kan det vara svårt att förstå.
Det kan också vara svårt att se vad jag verkligen betalar för, särskilt som man från det stora företagets sida, från leverantörens sida, säger: Det är jag som har gjort fel. Vi har i vår datakommunikation inte gjort rätt gentemot vår kund. Skulle man kunna hävda god tro - förvisso en annan lagstiftning men ändå?
Ibland när en vara eller en prenumeration säljs till ett visst pris kan köparen hävda att om ett pris sagts - även om det sagts av misstag - kan köparen få varan till det priset när man tror att det gäller. Skulle man i just det här specifika fallet, för att gå tillbaka, kunna hävda god tro?
Och skulle man kunna använda begreppet god tro när det gäller dem som nu drabbats så hårt? Eller skulle någon annan typ av lagstiftning kunna användas? Det går ju inte att ta ut högre priser på det man redan har sålt - priser som bygger på de kalkyler som gjorts utifrån de uppgifter som lämnats av det elföretag som valts.
Därför tycker jag att man från samhällets sida borde kunna gå in och säga: Det här är fel, så ni får ändra på detta. Skulle man alltså kunna hävda principen om god tro?
Christina Axelsson (S):
Jag får tacka för det. Men för att som kund kunna använda sin kundmakt - det var därför jag ställde min interpellation till Nyamko Sabuni; jag trodde att kundrelationer föll under hennes kompetensområde - är det, tror jag, oerhört viktigt att få all den information som behövs för att kunna göra egna kalkyler över hur mycket en vara faktiskt kostar.
Om man inte får det kan man inte bara, tycker jag, gå efter preskriptionslagen när företagarna kommer. Återigen vill jag hävda det, för jag är orolig för att sådana här saker händer igen.
Även om det är en avläsning månadsvis av elförbrukningen är jag rädd för att det kan uppstå situationer där mindre företag på grund av de stora företagens makt, om jag får säga så, hamnar i underläge. Det kan vara annat än just eldistributionen som gör att de mindre företagen kan hamna i underläge.
Därför tror jag att det är viktigt att också titta på preskriptionslagstiftningen utifrån ett småföretagarperspektiv. Jag skulle vilja uppmana ministern att läsa igenom preskriptionslagen och att se över om det inte går att göra det. Jag vet att det finns en utredning om återkrav - om man har fått för mycket i bostadsbidrag och sådant.
Det skulle nog också behövas en utredning om preskriptionstidslagen just med tanke på småföretagarna och deras villkor.
Christina Axelsson (S):
Nu fick vi återigen höra att det ska fungera. Det är väl bra att man säger det från talarstolen. Men det fungerar ju uppenbarligen inte! Lisbeth Grönfeldt Bergman säger att detta bereds i Regeringskansliet. Det är väl konstigt att det har tagit så lång tid för Regeringskansliet att börja bereda ärendet.
Jag har sett att det redan 2008 inkom ett brev från Stockholms läns landsting där man beskrev hur det stod till i Stockholms skärgård. Detta är något som också moderata ledamöter har motionerat om i det ärende som vi behandlar i dag.
Det kom även in ett brev från Länsstyrelsen i Norrbotten redan den 24 juni 2009.
Jag undrar, Lisbeth Grönfeldt Bergman, varför det tar sådan tid att åtgärda en sådan här fråga som är så viktig, och varför har hon inte sagt något om kompletterande upphandling, så att utländska betalkort också går att använda på orter där man har upphandlat att man ska kunna ta ut kontanter?