KBLab/rixvox huggingface dataset:
Leif Pagrotsky (S):
Jag tackar så hemskt mycket. Jag är inte bortskämd med att få höra beröm för mina insatser när det gäller styrningen av Vattenfall från oppositionens sida i riksdagen. Jag passar på tillfället att slicka i mig. Jag tycker att även Sveaskog har tydliga riktlinjer för sin verksamhet.
De inrättades för att åstadkomma ett antal olika mål, bland annat råvaruförsörjningen till sågverken. Vi vet att det är väldigt svåra målkonflikter, inte minst i Norrbotten, kring användningen av skogen.
Ska den sättas av i större grad för friluftsändamål, för att bevara olika biotoper för framtiden, eller ska man prioritera att det skapas jobb i skogen och i efterföljande näringar som till exempel sågverken?
Det pågår en intensiv verksamhet i Norrbotten för att hitta former för att göra avvägningar mellan dessa motstående intressen som i normalfallet är motstående intressen inom en region och inte motstående intressen mellan norr och söder i Sverige eller mellan olika nationella intressen. Det är inom regionen. Jag tycker att det är en väldigt bra och hälsosam process.
Jag vet att bolaget är engagerat i denna process med en mycket aktiv dialog både med sina kunder och med företrädare för naturvårdens intressen. Det vore kanske bra om dessa också diskuterade inbördes, att sågverken och Naturskyddsföreningen till exempel kunde mötas och diskutera de här sakerna på olika vis. Konkurrensfrågorna på postområdet hanteras av PTS.
Det är en särskild myndighet som mycket hårt ska granska de områden som tidigare har varit monopoliserade, som tidigare har haft en aktör med 100 % marknadsandel men som gradvis öppnats upp och där det ska bli alltmer normala konkurrensvillkor. De frågorna hanteras i regeringen av Ulrica Messing. De allmänna villkoren på den marknaden får hon diskutera. Det ska jag avstå från.
Men vad gäller Sveaskog tycker jag att det är bra att de nu är föremål för en analys av vad deras dominerande ställning innebär. Om Konkurrensverket kommer fram till att de ska ändra sig i något avseende utgår jag som en självklarhet från att det kommer att genomföras på ett konstruktivt och målmedvetet sätt. Det tror jag att vi kan vara överens om är rätt tågordning och att det är en bra sak.
Leif Pagrotsky (S):
Om nu Sveaskog är så dominerande, om de beter sig, vilket jag betvivlar, så att folk måste stå med mössan i hand och bocka, hur mycket bättre hade det då varit om denna maktställning hade varit i händerna på ett tyskt försäkringsbolag?
Jag tycker att det är en fördel att bolaget ägs av hela Sveriges folk så att vi kan stå här i riksdagen och diskutera det och att ni som riksdagsledamöter kan gå till bolagsstämman och framföra de här åsikterna, ställa ledningen mot väggen och begära besked på det sätt som vi har öppnat för nu. Jag hoppas att ni utnyttjar det när ni har så starka åsikter.
Jag tycker att vår debatt stärker mig i min syn att det här inte är ett bolag som skulle tjäna på privatisering på det vis som ni föreslår i ert parti. Vad gäller sågverken vill jag peka på att Sveaskog successivt minskar sitt innehav i de sågverk som man övertog vid bildandet. Jag räknar med att den minskningen kommer att fortsätta.
Leif Pagrotsky (S):
Vad jag försökte formulera, även om jag kanske gjorde det klumpigt, så att det blev missförstånd, var först och främst att vi delar synen att den svenska produktionsindustrin ska utvecklas.
Det har tyvärr framförts röster i den allmänna debatten som säger att produktionen har spelat ut sin roll och att vi kan glömma den för att ägna oss åt något annat, vad nu det skulle vara. I stället skulle vi kunna utveckla och tillverka produkter i utlandet. Jag delar inte den åsikten, och jag är övertygad om att vi därvidlag har samma uppfattning. Jag har till exempel hört från Svenskt Näringsliv att man bagatelliserar det här. Det är mycket allvarligt.
Frågan är inte om vi ska ha produktion eller inte utan vilka metoder vi ska använda i den. Jag har kanske missförstått frågorna av det skälet att Vänsterpartiet faktiskt är lite otydligt om vilka konkreta åtgärder som man föreslår. Därför blir det lite besvärligt att få pusslet att gå ihop. Min åsikt är i alla fall att det som vi kanske skulle kunna kalla den nordiska modellen på det här området är att avstå från ingripande lagstiftning.
Vi har i stället andra metoder, av typen avtalsrätten, där starka fackföreningar tecknar avtal om hur saker och ting ska gå till vid sådana här förändringar i företagen, det vill säga nedläggningar, fusioner och dylikt.
Vi jobbar på att utveckla det nya genom att stärka utbildning, forskning och den typen av generella åtgärder, och vi stöttar tillväxten i företagen på ett generellt men kraftfullt sätt. Detta har visat sig vara en framkomlig väg i Norden.
Vi kan jämföra med en annan modell - låt oss kalla den den kontinentala modellen - där man har valt att gå fram med lagstiftning som gäller hur stora kostnader företagen ska få vid nedläggning. Vi kan kalla det ett slags nedläggningsavgift för vilken man kan köpa sig en rätt till en sådan åtgärd.
Sådan lagstiftning finns i Frankrike, i Spanien, i Italien och i Storbritannien - kanske i fler länder, men de här är de som jag känner till. I samtliga dessa länder har man en högre arbetslöshet, en sämre omställning och en lägre grad av förnyelse än vad vi har.
Vi har i stället på den fackliga vägen lyckats säkerställa att en större del av den här omställningen sker på ett sätt som ger människor en chans till utveckling och som inte griper in genom regering och riksdag utan med metoder som varje företag och näringsgren utformar på de sätt som passar dem.
Att lagstiftningsvägen, genom regering och riksdag, lägga en broms på neddragningar därför att de skapar arbetslöshet är ett vällovligt syfte, men det har ju visat sig att man inte lyckas bättre med den metoden än vad vi här i Norden lyckas göra. Tvärtom har man i samtliga fall mycket högre arbetslöshet än vad vi har.
De som drabbas av arbetslöshet lämnas ensamma i kylan på ett helt annat sätt än vad vi tvingas göra i Sverige och i Norden i övrigt med den modell som vi har valt att arbeta efter. Det var detta som jag försökte beskriva i mitt svar, där jag inte kunde vara lika utförlig som nu. Jag hoppas att jag nu har förtydligat vad jag menar.
Leif Pagrotsky (S):
Anna Lindgren har frågat mig på vilket sätt jag arbetar för att inom ramen för den fria rörligheten tillse att denna också omfattar kulturskapare. Det är min självklara uppfattning att den fria rörligheten inom EU också ska gälla konstnärer av alla kategorier. Samtidigt finns det i nuläget omständigheter som skapar problem och som hämmar rörligheten inom kulturområdet.
Förbättrad information om konstnärernas arbetsvillkor i olika länder är ett viktigt led i att förbättra rörligheten. Sverige har drivit denna fråga i flera år. Under det svenska ordförandeskapet i EU år 2001 tog Sverige initiativ till en resolution som fokuserar på informations- och erfarenhetsutbyte om konstnärernas villkor.
Detta initiativ har sannolikt utgjort ett viktigt bidrag till att EU-kommissionens förslag till nytt ramprogram på kulturområdet, Kultur 2007, tydligt lyfter fram rörlighetsaspekten. Vid kulturministrarnas rådsmöte den 16 november antogs en arbetsplan för 2005 och 2006. En del av arbetsplanen handlar om rörlighet för personer.
EU-kommissionen ska här definiera och bedöma problem med beskattning som är specifika för artister som utövar sin fria rörlighet inom EU. Rapport ska avlämnas under första delen av år 2006. Vidare ses EU:s kulturportal över i syfte att förbättra informationen om bland annat konstnärers fria rörlighet.
Samtidigt som EU har en viktig roll i arbetet för att främja konstnärernas fria rörlighet i Europa måste vi själva vidta åtgärder för att främja konstnärers möjlighet att finna nya arenor för sin verksamhet. Internationella kulturutredningen 2003 har föreslagit en rad åtgärder för att främja Sveriges internationella kulturkontakter.
Bland annat föreslås en fortsatt utveckling av det konstnärliga utbytet baserad på de idéer som utvecklats inom IASPIS, International Artists Studio Programme in Sweden. Utredningen har remissbehandlats, och den bereds just nu inom Regeringskansliet.
Leif Pagrotsky (S):
Anna Lindgren har ställt en fråga om den fria rörligheten på den inre marknaden till mig som i nästan åtta år varit ansvarig för inremarknadsarbetet i regeringen. Det är ingen överraskning att det här är ett område som engagerar mig starkt.
Jag har i olika sammanhang under min korta tid som kulturminister sagt att jag tänker engagera mig i en fortsatt vidareutvecklad internationalisering av det svenska kulturlivet.
Jag vill uppmuntra svenska kulturarbetare att visa upp sina konster och färdigheter i utlandet, och jag vill stimulera utländsk kultur att komma till Sverige och ge våra människor, kulturkonsumenter i Sverige, den stimulans och den erfarenhet som ett berikat utbud kan ge. Det är klart att den inre marknaden här är ett bra redskap för att underlätta detta.
Nu har det kommit tecken på att den inre marknaden inte fungerar perfekt på kulturområdet - det gör den i och för sig inte på andra områden heller. Min enkla ambition är då att angripa de problem som dyker upp.
De precist svenska skattefrågor som finansministern diskuterade här förra veckan handlar om genuint svenska saker som såvitt jag förstår inte har någon särskild koppling till det internationella utbudet. Jag ska dock inte utesluta att det finns sådana aspekter som jag inte tänkt på, men nu pågår det arbetet. Jag kan försäkra att också de här internationella aspekterna ska beaktas.
Den viktigaste frågan för mig är att svenska kulturarbetare inte diskrimineras i förhållande till inhemska kulturarbetare när de arbetar i andra länder.
Om en svensk teaterföreställning sätts upp i ett annat EU-land ska det inte vara sämre skatteregler vare sig det gäller moms eller det gäller inkomstskatter eller vad det nu kan vara än vad som gäller för andra yrkesgrupper eller andra nationaliteter, och den grundläggande principen om icke-diskriminering ska upprätthållas.
Jag kommer att säkerställa att vi från regeringens sida varje gång vi ser tecken på en sådan diskriminering agerar för att stödja de utövare som råkat ut för problem - ända upp i domstolen om så behövs. Jag uppfattar det så att reglerna på många områden är bestämda; de är tydliga och klara. Diskriminering ska inte tillåtas.
När vi hittar sådant måste vi undersöka om det finns acceptabla skäl och om det finns legala undantag som landet i fråga förhandlat sig till eller om det rör sig om ett brott mot reglerna. I så fall måste vi använda de tvistlösningsmekanismer som finns inom EU för att undanröja dem.
På det området tror jag alltså att jag nog kan lugna Anna Lindgren dels med att vi är överens om vad som är önskvärt, dels med att regeringen och den här kulturministern kommer att engagera sig i denna fråga.
Leif Pagrotsky (S):
Jag ser fram emot skrivningarna i den motion där Folkpartiet ska ändra sin syn på löne- och prisomräkningen. Det ska bli intressant att se vilka principer som ska gälla i fortsättningen. Nu ska forskningen undantas, och det kan jag väl tänka mig att det finns skäl för.
Men ska en ny princip gälla för alla möjliga olika områden som ska undantas, för varje sektor har ju sina unika förhållanden, då faller ju hela idén med Anne Wibbles reform ihop, nämligen att det ska vara en och samma princip tvärs över så att alla ska ha samma drivkrafter att effektivisera och ta ut de produktivitetsvinster som finns.
Det här är ju debattens avslutning så jag ska inte nu ställa nya frågor eller gå i ny polemik, utan jag vill bara slå fast min uppfattning. Det är naturligtvis alltid välkommet med mer pengar till ens egen sektor. Jag kommer att slåss för mer pengar till den högre utbildningen, och jag kommer att slåss för mer pengar till forskningen. Jag är glad att jag har fått en flygande start genom att redan den budget som var framlagd innan jag tillträdde ger 2,3 miljarder till forskningen.
Jag vill slå vakt om att Sverige är generösare än i stort sett alla andra länder när det gäller hur mycket utbildningskostnader man lägger på varje student. Dock kan jag slå fast en sak: Jag vill inte vara med om någon metod för att få fram dessa ytterligare pengar som innebär att vi förlänger köerna, gör det svårare att få plats på högskolorna.
I ett läge där vi nu ser större ungdomskullar och en ökad efterfrågan på högre utbildning, en ökad tillströmning, vill inte jag stödja Folkpartiets förslag att minska antalet platser till högre utbildning för unga människor och andra. Det är fel väg att gå. Vi ska slå vakt om den vilja till högre utbildning som finns. Det ligger i såväl individens som samhällets och ekonomins långsiktiga intresse.
Leif Pagrotsky (S):
Det är trevligt att konstatera att jag för andra gången samma morgon har en interpellationsdebatt där interpellanten och jag är överens om det allra mesta. Vi är överens om att det vi diskuterar är en mycket viktig fråga.
Vi är överens om att det här ämnet har en väldigt stor betydelse för unga människors sätt att förbereda sig för ett långt liv som medvetna konsumenter med en medveten livsstil och motståndskraft mot reklam och annat som försöker påverka oss genom livet i annan riktning. Vi är överens om att det är viktigt att yrket är attraktivt och att det utbildas så många som vill utbilda sig till det här yrket.
Jag tror också att vi är överens om att det är bra om yrket har sådan status att det lockar fler att söka behörighet. Högskoleverket har vårt uppdrag att kontinuerligt följa frågor om dimensionering och utbildningskvalitet. De kommer nu i vår med en särskild rapport om lärarutbildningen.
Jag räknar med att de frågor som vi diskuterar i dag kommer att ingå i det som de lägger fram. Då får vi kanske tillfälle att återkomma till vilka åtgärder vi kan behöva vidta för att stärka utbildningen. Det är viktigt att se att det i dag råder balans mellan dem som söker den här utbildningen och den utbildningskapacitet som finns.
Kommunerna, som är arbetsgivare och avnämare av dem som går den här utbildningen, har inte till oss framfört att detta är ett område som är ett problem i dag som de vill att vi ska ingripa särskilt mot. Jag hade naturligtvis tyckt att det hade varit väldigt mycket bättre om det var en mycket högre andel av dem som i dag upprätthåller de här tjänsterna som hade fullständig behörighet.
Men att bygga ut utbildningskapaciteten med hjälp av regeringsbeslut eller statliga beslut i ett läge där man redan erbjuder utbildning åt alla som söker utbildningen tror jag är fel väg att gå. Dessutom är det min principiella uppfattning att det är de olika lärosätena som har ansvar för dimensioneringen inom ramen för sina ordinarie beslutsbefogenheter.
Leif Pagrotsky (S):
Återigen är vi eniga. Jag håller med om att man lär sig bättre om man mobiliserar också smaksinnet. Efter att ha satt mig in i årets Nobelpriser tror jag också att man kan addera luktsinnet. Jag tror absolut att integration mellan de här olika ämnena levandegör till exempel matematiken men också många andra ämnen.
Det är ytterligare ett skäl till att den reform som genomförts, som siktar på att hem- och konsumentkunskapslärarna också ska ha ett annat ämne i sin portfölj, är välkommen. Jag tror att vi behöver höja statusen för yrket. Vi behöver ge en stabilare bas för sysselsättning för heltidstjänster.
Jag tror att vi behöver använda den typen av instrument för att öka efterfrågan på den här typen av utbildningar. Vi behöver fler behöriga lärare i hem- och konsumentkunskap än vi har i dag, men det är inte stor mening med att bygga ut utbildningskapaciteten när den i stort sett är i balans med den efterfrågan som vi möter i dag.
Däremot är det naturligtvis en intressant möjlighet att erbjuda i dag verksamma lärare som saknar full behörighet möjlighet att komplettera med ny utbildning. Det hör till det som jag tycker att vi ska överväga framöver. Jag tycker dock inte att vi från regeringens sida ska gå in och föreskriva ämne för ämne, läroanstalt för läroanstalt hur dimensioneringen ska gå till.
Det exempel som Britt-Marie Danestig tog handlar ju om hela förskollärarsektorn, och det är någonting annat än ett visst ämne. Utbildningsvolymen skulle alltså preciseras så att det i stället för 20 ska vara 28 platser i till exempel Göteborg, eller 34 eller vad det nu var för uppgift Britt-Marie Danestig hade.
Det tror inte jag är rätt väg att gå - däremot höjd status för yrket, stabilare möjligheter till heltidstjänster, kanske bättre marknadsföring och möjligen också särskilda insatser för kompletterande utbildning till dem som i dag uppehåller tjänsterna men som saknar full behörighet.
Leif Pagrotsky (S):
Jag är glad att Britt-Marie Danestig ansluter sig till min analys att en viktig del av detta är att höja statusen i yrket. Jag har försökt säga det i samtliga mina inlägg, och jag är glad att Britt-Marie Danestig på slutet också kom fram till att detta traditionellt kvinnliga område inte har tillräcklig status för att ge den attraktionskraft som behövs. Här menar jag att nyckeln ligger.
Om vi inte har större intresse bland studenterna för att söka utbildningen är det inte så stor mening med att inrätta fler utbildningsplatser. Att fatta beslut om att skapa fler vakanser är ingen verkningsfull politik. Hela Britt-Marie Danestigs inlägg handlar om utbildningsdimensioneringen. Mitt inlägg handlar om att göra fler ungdomar intresserade av att söka utbildningen.
Sedan ligger det inom utbildningsanstalternas ordinarie ansvar att dimensionera den så att man kan tillgodose efterfrågan i linje med den arbetsmarknad som råder. Arbetsgivarna har inte framfört de här önskemålen. Vi kanske ska göra det i deras ställe. Men det är meningslöst om vi inte kan fylla platserna. Det är där skon klämmer. Vi har vidtagit viktiga åtgärder.
Det har gjorts rejäla reformer för att stärka dessa lärares ställning i den enskilda skolan genom tvåämnesreformen. Därmed har vi lagt en bra grund för att gå vidare. Men att bara rakt upp och ned från regeringens sida fatta beslut om att det ena eller andra eller tredje lärosätet ska öka med fem platser hit och sex platser dit tror inte jag är en verkningsfull arbetsmetod i det här sammanhanget.
Med den lilla oenigheten på slutet vill jag dock än en gång gärna understryka min glädje över att vi är överens om så mycket. De oenigheter vi har är i det här sammanhanget smärre nyansskillnader.
Leif Pagrotsky (S):
Luciano Astudillo har frågat Thomas Östros vilka åtgärder han avser att vidta för att förstärka Malmö högskolas möjligheter att också i fortsättningen vara en viktig och positiv del i stadens utveckling samt om han avser att öka Malmö högskolas forskningsmöjligheter i den omfattning att högskolan kan ges universitetsstatus. Arbetsfördelningen inom regeringen är numera sådan att det är jag som ska svara på interpellationen.
Före etableringen av Malmö högskola 1998 var utbildningsnivån i Malmö lägre än i övriga storstadskommuner. Strukturomvandlingen inom näringslivet i Malmöregionen hade inneburit att den traditionella industrin hade minskat i omfattning samtidigt som nya expansiva verksamheter etablerades framför allt i regionens universitetsstad Lund.
Ett viktigt skäl för regeringens förslag att etablera en ny högskola i Malmö var att en ny självständig högskola kunde förväntas höja utbildningsnivån bland stadens befolkning och därmed öka attraktionskraften för ett mer utbildnings- och kunskapsintensivt näringsliv. Sedan Malmö högskola inrättades den 1 juli 1998 har antalet helårsstudenter ökat från 3 000 till närmare 12 000.
År 1998 var högskolans grundutbildningsanslag ca 170 miljoner kronor och år 2004 är det 630 miljoner kronor. Högskolans forskningsanslag var drygt 20 miljoner kronor år 1998 och är 74 miljoner kronor i år, det vill säga nästan en fyrdubbling. Malmö högskola har redan haft mycket stor betydelse för Malmöregionen.
Läsåret 1996/97, det vill säga året innan högskolan inrättades, påbörjade 1 400 personer från Malmö kommun högskoleutbildning, medan motsvarande antal var 2 350 läsåret 2002/03.
Det innebär en ökning med 66 % mellan dessa år, vilket kan jämföras med en ökning med 27 % i landet som helhet. Alla högskolenybörjare från Malmö kommun började naturligtvis inte på Malmö högskola, men vi vet att 75 % av Malmö högskolas studenter kommer från Skåne.
Malmö högskola har lyckats väl med rekryteringen av studenter med arbetarbakgrund och utländsk bakgrund. Högskolan har genomfört många lovvärda projekt för att aktivt rekrytera invandrarungdomar till sina utbildningar. Denna framgångsrika rekrytering har varit ett viktigt skäl till att regeringen i den senaste budgetpropositionen har föreslagit ett ökat grundutbildningsanslag till Malmö högskola med 32 miljoner kronor.
Regeringens forskningspolitik för de kommande åren kommer att presenteras i den forskningspolitiska propositionen. Jag avvaktar till dess med att ge besked i andra delar av de frågor som ställs i interpellationen.
Leif Pagrotsky (S):
Jag skulle vilja börja med att tacka interpellanten och de andra deltagarna i debatten för de vänliga orden till mig i min första debatt i mitt nya jobb men också för enigheten och uppslutningen kring satsningen på Malmö högskola. Skolan får här i talarstolen mycket beröm.
Det är välförtjänt. Det är viktigt för mig att se den enigheten.
Det har höjt kvalifikationsnivån på arbetsmarknaden, vidgat rekryteringsmöjligheterna för företagen och den offentliga sektorn och på det viset stimulerat den ekonomiska utvecklingen. Jag vill att högskolan ska fortsätta att utveckla sina arbetsmetoder både vad gäller grundutbildning och vad gäller forskning.
Regeringen har hittills fortsatt att satsa framåt i varje års budget på ny utveckling av högskolan. Jag hoppas att det ska bli möjligt att fortsätta detta under åren framöver, både vad gäller grundutbildning och vad gäller forskning. Så här långt är vi eniga om allting.
Låt oss då för ett kort ögonblick påminna oss om den strid som det ändå var att inrätta denna högskola. Vad bra det är när man i politiken kan lämna striden, oenigheten, bakom sig och vara överens om att det var en klok åtgärd både för Utbildnings-Sverige och för Malmö att genomföra satsningen.
Jag har en liten enkel fråga till Lars-Ivar Ericson och Marie Wahlgren. Hur ser era planer ut för Malmö högskola?
Jag vet att Centerpartiet delar vår grundläggande syn på högskoleutbildningen vad gäller spridning på fler orter och att tillvarata dess regionalpolitiska möjligheter till förnyelse och vitamininjektioner genom att satsa på nya lärosäten.
Men för Folkpartiets del har jag fått intrycket av inläsningen under min första period att Folkpartiet hellre ser en koncentration av forskningsresurserna till färre, större och starkare enheter.
Det är inte tydligt för mig efter att vi har åhört att Malmö högskola anses ha små och obetydliga forskningsresurser hur de kommer ut i Folkpartiets alternativ och hur de skulle komma ut i ett samlat borgerligt regeringsalternativ, där det också ska ingå moderater som inte har ett dugg till övers för Malmö högskola.
Hur ska Centerpartiet få gehör för sitt synsätt, det synsätt som ligger så kloss inpå våra socialdemokratiska synsätt, tillsammans med folkpartister och moderater? Och hur kommer Marie Wahlgrens synsätt att få gehör inom det egna partiet och i en eventuell borgerlig allians på det här området? Det tycker jag vore mycket spännande att få höra inför den fortsatta debatten här i riksdagen.