KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
De två interpellationerna handlar om Riksrevisionens rapport. Det är riktigt. Vi har fått svar från arbetsmarknadsministern om alla de åtgärder som regeringen sätter in. Därvidlag råder det inget tvivel om att man bekämpar ungdomsarbetslösheten med alla till buds stående medel. Låt mig då också fundera över vad som inte sägs i de bombastiska toner som bland annat Patrik Björck för fram om vad som är alternativet. Vad var den socialdemokratiska regeringens politik?
När vi övertog regeringsmakten 2006 gick vi från en högkonjunktur till en närmast recessionsliknande omvärldsbild. Det finns nu mer än 200 000 fler sysselsatta och mer än 200 000 färre i utanförskap. Detta är dramatiskt förbättrade siffror jämfört med vad Socialdemokraterna åstadkom i sin politik under högkonjunktur.
Jag vill påminna om att under den sista delen av den socialdemokratiska regeringstiden förekom massjukskrivningar och massförtidspensioneringar i vårt land. Det var en medveten strategi för att plocka bort folk ur arbetslöshetsstatistiken. Det var därför det var så fruktansvärt viktigt att genomföra en reform på sjukförsäkringsområdet, som i sin tur har lett till att fler människor söker sig in på arbetsmarknaden. En del av dem är tyvärr arbetslösa, men många har fått jobb.
Det innebär att vi inte friserar arbetsmarknadsstatistiken såsom Socialdemokraterna gör. Sist har vi frågan om förslag. Man talar om sommarjobb och ett antal miljonsatsningar. Men man fördunklar nästan 15 miljarder i skattehöjningar när man tar bort nedsättningarna i socialavgifter för unga. På vilket sätt det ska skapa en arbetsmarknadspolitik för unga har jag över huvud taget ingen förståelse för.
Finn Bengtsson (M):
Det verkar vara en favoritgren för Socialdemokraterna att sila mygg och svälja kameler. Här står interpellanten Maria Stenberg och ömkar sig över att alliansregeringen inte satsar de 100 miljoner på sommarjobb som Socialdemokraterna så flott utdelar.
Maria Stenberg talar om dem som har lämnat gymnasieskolan för att söka sig ut på en mer fast arbetsmarknad och inte bara få ett tillfälligt sommarjobb, och hon tycker sig vara generös med sina 100 miljoner. Men hon glömmer mycket aktivt att säga att man samtidigt höjer socialavgifterna med 14,2 miljarder kronor för företagare som anställer unga.
Man höjer restaurangmomsen - restaurangbranschen tar väldigt många unga under sina vingar genom anställningar - med 5,4 miljarder kronor. Dessutom gör man satsningar på andra människor som inte ska arbeta genom att föra över dem i bidragsförsörjning.
Sammantaget leder hela detta skattepaket i Socialdemokraternas budgetmotion till en skattehöjning för svenska folket på 31,2 miljarder kronor. De 100 miljonerna är naturligtvis mycket pengar men ynka i förhållande till de nästan 20 miljarder kronorna som är riktade till att slå ut unga från arbetsmarknaden.
Det är för mig obegripligt att man nästan har fräckheten att ställa en sådan här interpellation utan att ta upp den frågan. Man talar inte ens om de 20 miljarder i skattehöjningar som mycket selektivt drabbar unga när det gäller möjligheten att permanent komma in på arbetsmarknaden i stället för att få ett litet sommarjobb, som nog kan vara viktigt för att komma i kontakt med arbetsmarknaden.
Det är häpnadsväckande att sila mygg och svälja kameler på detta sätt. Genom höjningar av olika socialförsäkringssystems bidrag riktar man fokus på att folk generellt sett ska lämna arbetsmarknaden till förmån för bidragsförsörjning. Det leder naturligtvis till en skattechock för hela svenska folket.
Inte minst kommer det att drabba dem som står längst ifrån arbetsmarknaden, och det är tyvärr bland annat de unga. En arbetsmarknadspolitik värd namnet ska naturligtvis i första hand satsa på de grupper som står längst ifrån arbetsmarknaden. Regeringen har gjort en lång rad insatser riktade till utlandsfödda, ungdomar och även till funktionshindrade.
Det är dessa skyddsvärda grupper som jag tycker att arbetsmarknadspolitiken ska fästa sitt fokus på. Såväl de unga som de andra två grupperna som står långt ifrån arbetsmarknaden kommer att ha ännu svårare att göra sig gällande på den framtida arbetsmarknaden om Socialdemokraterna får regera. Tyvärr har de fått stöd av Miljöpartiet, bland annat via ett kongressbeslut, för satsningarna på höjningar av skatter som drabbar unga, och de ligger fast.
I den mån det över huvud taget finns ett regeringsalternativ på den rödgröna sidan är detta tyvärr ännu mer markerat. Därför kan man inte förtiga sanningen som innebär att 100 miljoner till sommarjobb ska ställas mot 20 miljarder i skattehöjningar som riktar sig till att slå ut unga från arbetsmarknaden. Det är sanningen om den politiken, och den tycker jag inte att man ska tillåtas att förtiga i denna kammare.
Finn Bengtsson (M):
Nu måste vi tala allvar och storheter när det gäller de siffror som far runt. När man talar om 100 miljoner i satsningar - tillfälliga satsningar på det som kallas för sommarjobb, alltså kortvariga arbeten - står det mot 14 200 miljoner kronor i arbetsfördyringar för permanenta jobb till unga genom att arbetsgivaravgifterna höjs.
Därtill kan man lägga 5 400 miljoner i arbetsfördyringar genom att restaurangmomsen höjs, vilket drabbar framför allt unga individer. Sammantaget är detta 19 600 miljoner kronor, som Socialdemokraterna medvetet slår de unga i ansiktet med. De nämner inte ens siffran, för den tål väl inte att höras av de egna. Låt mig upprepa den: 19 600 miljoner. Då kan man säga att 100 miljoner är lite.
Dessutom är det en tillfällig satsning. Det andra är en aktiv satsning för att få bort unga från arbetsmarknaden permanent. Maria Stenberg nämner IFAU, och hon tycker att det var dyrt med de jobb som Alliansen satsar på. De kostar 1,5 miljoner kronor per jobb. Detta är permanenta jobb. Detta är jobb som unga meddelas för att komma in på en arbetsmarknad under lång tid. Det är också därför vi har bland den lägsta långtidsarbetslösheten bland unga i Sverige.
Också detta är en siffra som man glömmer bort att nämna från socialdemokratiskt håll. Herr talman! Sammantaget kan man säga att de massiva insatser som man har gjort på arbetsmarknadspolitiken för unga trots att vi har gått mot en radikalt försämrad konjunktur är oändligt mycket bättre än den medicin som Socialdemokraterna gav de unga under högkonjunkturen, när vi hade betydligt sämre siffror än i dag.
Dessutom har de nu samma beska medicin i skattehöjningar som med precision riktar in sig på att slå ut unga från arbetsmarknaden permanent. Det är i sanning skrämmande, herr talman.
Finn Bengtsson (M):
Tack för en intressant interpellation, Maria Stenberg! Och tack för ett uttömmande svar om regeringens politik på området, utbildningsministern! Jag begärde ordet därför att jag studsade till vid slutklämmen i utbildningsministerns kommentar till frågeställningarna som restes av interpellanten. Där står det att det gäller också att erbjuda attraktiva arbetsplatser. Maria Stenberg nämnde också i sin kommentar till svaret att det är viktigt.
Glesbygdsproblematiken i norr handlar naturligtvis om att om vi ska ha möjlighet att över huvud taget få arbetskraft som undersköterskor och sjuksköterskor måste också läkare kunna stimuleras till att arbeta i glesbygd. Det handlar om att vid sidan av yrkesutbildningen erbjuda en vision framåt. Hur kommer den här arbetsplatsen att se ut? Kommer det att vara en stimulerande arbetsplats till innehållet?
Det är klart att om man, när det gäller vård- och omsorgsbiten, har en hög medicinsk kompetens innebär det i sig en fortbildning på arbetsplatsen som ofta stimulerar till valet av yrke. Det är naturligtvis viktigt att också notera den här regeringens ambition att öka mångfalden av dem som bedriver vård- och omsorgsverksamhet i så måtto att det ska finnas många olika affärsidéer för att möta den arbetskraft som kan lockas in efter att ha genomgått en yrkesutbildning inom vård- eller omsorgssektorn.
Vi behöver få ett större engagemang för de välfärdstjänster som vi verkligen är överens om är hotade av att inte få en succession av nya, pigga medarbetare, och då gäller det naturligtvis att utbildningsväsendet tar sitt ansvar. Jag tycker att utbildningsministern på ett förtjänstfullt sätt har beskrivit hur det verkligen förhåller sig när det gäller möjligheterna för den som vill som går ett yrkesinriktat program att också välja högskolebehörighet. Man kan välja bort den, men man kan också välja till den.
Det är ett aktivt val som den enskilde har. Sedan handlar det i mångt och mycket om att arbetsmiljön och arbetsplatsen ska vara stimulerande. De två huvudfaktorerna där är, tror jag, att arbetet har ett intressant innehåll, så att man redan när man väljer sin yrkesutbildning tycker att det ska bli spännande och vill fortsätta att förkovra sig inom yrket och att det finns olika arbetsgivare att välja mellan.
Sist men inte minst, eftersom det här, än så länge, är kvinnodominerade yrken - vi får hoppas att den trenden bryts - handlar det om att vi också behöver få ett företagande inom vård- och omsorgssektorn som drivs och etableras av kvinnor som vågar och vill anställa fler.
Så småningom hoppas jag få se allt fler kvinnor som vill och vågar ta ansvar för att utveckla en egendriven vård- eller omsorgsverksamhet.
Finn Bengtsson (M):
Jag tycker att vi nu närmar oss pudelns kärna i den här debatten, eller snarare den skillnad som råder mellan Alliansens syn på yrkesutbildning och möjligheten att gå vidare i livet och Socialdemokraternas utgångspunkt, som är att i princip alla ska förberedas för högskola. Det är Socialdemokraternas mål. Jag har själv erfarenhet av att arbeta som vårdbiträde när den typen av verksamhet var ganska utbredd i landet.
Då upplevde flera av mina kolleger det som ett väldigt arbetsamt krav att utbilda sig till undersköterska när man i många år hade haft en vårdbiträdesfunktion. Det fanns förstås också de som gladde sig åt detta, och det fanns vårdbiträden som långt tidigare valt att gå vidare till både sjuksköterske- och läkarutbildning. Det speglar hur individer, som jag upplever det, tar sig fram.
Det finns de som är stolta och glada över att de har en yrkesutbildning som inte gör anspråk på behörighet till högre utbildning på universitet. Sedan finns det de som har precis den ambitionen, och min uppfattning är att de skaffar sig den kompetensen, den behörigheten.
Att tvinga alla människor som vill ha en yrkesidentitet - nu handlar det om vård och omsorg, men i Socialdemokraternas paradigm handlar det om all typ av yrkesförberedande utbildning - till att ha behörighet till högre utbildning, som de kanske aldrig kommer att utnyttja, kan kännas som både stressande och som ett krav och någonting bortkastat - om man inte i stället vill förkovra sig i det yrke man faktiskt passionerat har valt.
Min erfarenhet av vården och omsorgen, så som den har utvecklats, stämmer väl med vad utbildningsministern sade, att söktrycket till undersköterskeprogrammet började dala när man tvingade fram en längre utbildning. Om det stämmer har i så fall Socialdemokraternas politik, att tvinga alla som vill in i ett yrkesprogram att skaffa sig högskolebehörighet, blivit en negativ faktor när det gällt att rekrytera folk till dessa viktiga yrken. Jag är glad att vi försöker hålla den utvecklingen stången.
Finn Bengtsson (M):
För att börja med den sista frågan först, frågan om hög kompetens, det vill säga legitimerade psykoterapeuter eller för den delen psykiatriker: Det är precis som Wiwi-Anne Johansson säger. Problemet för Wiwi-Anne Johansson är väl bara: När satte hennes parti tillsammans med Socialdemokraterna av resurser för att faktiskt se till att vi ökar legitimationsgraden för psykologer och psykiatriker?
Detta finns bland annat som en medresurs i den stora rehabiliteringsgarantisatsning som görs från regeringen, med krav på att sjukvårdshuvudmännen följer upp och ser till att man har hög kompetens och legitimationskrav. Det är nog alliansregeringen som även där har visat på initiativkraften. Sedan beträffande verktygslådan och resonemanget om metod: Det är inte så det fungerar. Det fungerar så att många olika metoder kan användas parallellt och kan kombineras på olika sätt.
Man är olika expertduktig på att sköta det. Jag tillhör dem som definitivt inte räknar bort vare sig kognitiv beteendeterapi eller interpersonell psykoterapi, som också har bra vetenskapligt stöd och hög evidensgrad för traditionella kärnproblem inom psykiatrin. Jag är inte heller negativ till psykodynamisk terapi så länge det sker inom ramen för en kompetens som är legitimerad. Det är tyvärr en bristvara.
Det finns också de som är mycket duktiga på att hantera nya, moderna läkemedel. De heter psykiatriker, och de är ofta kompetenta att även hantera psykoterapi av kognitiv art, men tyvärr är det alldeles för få som kan detta med psykodynamisk terapi. Men att samverka med den typen av insatser är professionens utgångspunkt. Därför är det lite förklenande, tycker jag, att prata om vilken metod man ska välja, om man ska subventionera den ena eller den andra.
Notera att när det gäller psykodynamisk terapi, som jag själv som sagt inte alls är negativ till, har ännu ingen regering ställt sig bakom att det ska gå ingå i det offentliga åtagandet, vare sig alliansregeringen nu eller den tidigare socialdemokratiska regeringen.
Finn Bengtsson (M):
Låt oss stanna vid detta med rättssäkerheten och fokusera på det som interpellationen handlar om, nämligen gruppkonsultationerna. De infördes 2009. Redan då fanns det ett krav på dokumentation, ett krav som efter JO:s påpekande har skärpts betydligt och på ett förtjänstfullt sätt av Försäkringskassan.
Jag betonar att Försäkringskassans generaldirektör och de som arbetar inom Försäkringskassans ledning är övertygade om att det är rätt väg att gå också för att få fram en ökad kollegial kompetens. Det ger ett bättre underlag - inte minst för den sökande att få ett så bra underlag som möjligt i slutändan - för att motivera i värsta fall ett avslag, även om det väldigt sällan sker, som vi hörde här tidigare. Hur var det före 2009?
Var det så att man inom Försäkringskassan då inte konsulterade varandra? Det är klart att man konsulterade varandra. Man dokumenterade inte alls detta utifrån något krav, utan det skedde säkert mycket efter eget gottfinnande. Genom införandet av gruppkonsultationen upplever jag att det är en stramare reglering av när man bör dokumentera men också när konsultationerna tillsammans ska ske för att öka kunskapen i varje enskilt ärende.
Jag jämför detta lite grann med min erfarenhet från sjukvården där man ofta har en liknande process. Man låter kolleger titta på ett komplicerat fall. Den föredragande doktorn äger patientens identitet medan specialisterna får lägga fram sina synpunkter. Därefter dokumenterar doktorn som har patientansvaret vad som egentligen har kommit fram av konsultationen. Detta är ett sätt som jag tycker liknar väldigt mycket de här gruppkonsultationerna.
Blir de nu uppstramade vad gäller dokumentationen vill jag påstå, herr talman, att det är ett betydligt mer rättssäkert sätt att hantera interkollegial kommunikation kring enskilda fall. Tidigare, framför allt under många år av socialdemokratisk regering, fanns det inte någon struktur för hur det skulle dokumenteras mellan kollegers kompetensutveckling.
Finn Bengtsson (M):
Tiden går fort när man har roligt! Peter Persson säger att han har varit ute och lyssnat på företagarna och inte hört dem klaga över bolagsskatten. Men så bra! Då kan ju Socialdemokraterna höja den med 7,6 miljarder, så får vi se om inte det blir ett större problem än kreditgivningen, som Peter Persson tog upp i interpellationen.
Man ska naturligtvis också hitta ett regeringsalternativ, och ett parti som Socialdemokraterna behöver samregera med vill höja bolagsskatten med drygt 12 miljarder. Skulle man ta sig längst vänsterut blir det över 22 miljarder kronor. Det kommer naturligtvis att överskugga det problem som den här interpellationen tar upp. Men politiken är en helhet, och även andra skatter kommer att höjas. Lastbilsskatterna höjs med 4 miljarder, som jag sade.
Ska man samregera med Miljöpartiet får man dessutom räkna med 13,3 miljarder i höjda bensin- och miljöskatter. Det är sådant som påverkar företagarna och som rimligen också ska betalas via de företagskrediter som företagarna naturligtvis ska få på rimliga villkor. Om man samregerar med Miljöpartiet kommer det därtill att införas transaktionsskattehöjningar på kanske över 5 miljarder kronor, vilket försvårar den finansiella situationen för företagen. Fru talman!
Det förefaller som att man silar mygg och sväljer kameler. Som finansmarknadsministern redogjort för har regeringen ett engagemang för att ha en viss kontroll över en marknad som i övrigt är fri, och när den en gång i tiden var reglerad var den i sig det största enskilda problemet när företagarna ville få sina krediter.
Dagens socialdemokratiska politik handlar om att ömka någonting som den borgerliga regeringen sett till försvunnit och om att slå till med släggan och genomföra utgiftsökningar som är drakoniska för företagen. Detta innebär att kreditgivningen i så fall huvudsakligen måste se till att försörja staten i andra ändan genom skattehöjningar för företagen.
Finn Bengtsson (M):
Det här är en intressant debatt. Den här regeringen står ju för en möjlighet att utveckla vårdvalet för individer att välja bland annat den vårdcentral som de vill ha och samtidigt, för att det ska bli ett reellt val, så utökas möjligheterna för utförarna. Så långt är allt väl.
Vi noterar sedan i socialministerns svar att sjukvårdshuvudmännen som bär ansvaret för att utveckla ersättningsmodellerna får stöd i form av olika projekt för att komma längre och få en mer rättvis fördelning av ersättningarna. Man har även tillsatt en ny myndighet för tillsynen som heter Inspektionen för vård och omsorg som på systemnivå ser över att det inte sker några fel.
I så fall agerar man och rättar till dem. Detta är det ansvar som regeringen och staten bär för sjukvården, men det faller tillbaka på att det är viktigt att sjukvårdshuvudmännen sköter sin uppgift, precis som socialministern också har betonat. Det finns dock en tråkig underton i den här debatten, fru talman. Socialdemokraterna och de två debattörerna här antyder på något sätt och med enstaka exempel att det har skett väldiga fel.
Av någon händelse är exemplen privata vårdcentraler, och därmed drar man den långtgående slutsatsen att nja, vi ska nog inte ha privata vårdcentraler. Men säg då det! Säg då att ni vill tillbaka till en offentligt driven vård! Ni kommer att få stöd av Vänsterpartiet. Om ni vill ta bort valfriheten för patienterna och hindra utvecklingen av en näring som ger betydligt fler vårdcentraler och apotek som vi diskuterade har blivit mångdubbelt fler tack vare att vi har tagit bort monopolet - säg då det!
Om ni vill ha ett monopolsamhälle inom hälsosektorn - säg då det! Då är det mycket enklare för medborgarna och väljarna att ställning till vilket alternativ de tror är framkomligt. Det är ett ärligare sätt att argumentera än att komma med lösryckta påståenden om motsatsen.
Finn Bengtsson (M):
Jag tänkte säga att jag var glad att Shadiye Heydari inte hade hemfallit till att återigen i denna kammare ta upp enskilda fall som kanske har handlagts på ett sätt som är utanför vår kontroll eftersom den diskussionen inte är fruktbar här. Jag trodde att vi skulle besparas den nesan, men vi fick den på slutet i alla fall, kanske på grund av att argumenten tryter.
Låt mig då konstatera att drygt 60 000 har lämnat sjukförsäkringen men att vi har viktiga undantagsregler som gör att 25 procent av de individerna fortsätter att vara sjukskrivna därför att de har en grund för att inte lämna sjukförsäkringen vid två och ett halvt år. Det är alltså en väldigt viktig grupp som vi värnar om. Där är till exempel cancer, som nämndes här, ett undantag från att behöva lämna sjukförsäkringen.
Regelverket - och det är det vi måste titta på i denna kammare - fungerar alldeles utmärkt. Om jag ska ta den korta historiken var det Göran Persson som såg problemet med en sjukförsäkring som hade löpt amok. Han tillsatte sin tidigare socialförsäkringsminister som utredare - det vet Shadiye Heydari mycket väl - som kom fram med ett förslag där LO tyckte att den bortre gränsen skulle vara 15 månader.
Vi har två och ett halvt år, som är mycket längre, plus att vi har många undantag för dem som inte ska behöva lämna sjukförsäkringen. Så är regelverket. Det är synnerligen humanitärt. Men det allra mest humanitära är att det kanske är 35 000 som inte längre är i sjukförsäkringen när de inte behöver det. De får en möjlighet att ses och prövas för den arbetsförmåga de säkert kan utveckla, och många av dem har jobb. Detta förringar Socialdemokraterna.
De förringar deras möjlighet att komma tillbaka till arbetslivet, i stället för att hurra för dessa människor och stödja denna reform.
Finn Bengtsson (M):
Precis som utbildningsministern delar jag Gustav Fridolins syn att vi behöver göra något åt skollokalerna och skolmiljöerna. Gustav Fridolin talar om Miljöpartiets prioritering av klimat och skolmiljö. Jag håller dock med utbildningsministern om att det är många fler prioriteringar. Snart sagt allt är prioriterat.
Miljöpartiets gruppledare i riksdagen sitter i samma utskott som jag, socialförsäkringsutskottet. Hon hävdar med emfas att vi måste återgå till det bidragssystem inom socialförsäkringarna som vi hade tidigare. År 2002 var det statens enskilt största budgetpost och höll på att ruinera landet, och Göran Persson-ministären insåg att den var tvungen att göra något åt det. Men nu vidhåller Miljöpartiet att vi ska återgå till en ordning vi hade då.
Jag talar inte om satsningen på 1,5 miljarder, som språkröret talar sig varm för. Jag talar om utgifter som är 10-20 gånger den utgiften, i ganska snabb takt. Därför delar jag utbildningsministerns bedömning att det är allt till alla i Miljöpartiets ekonomi. Nyss var Ibrahim Baylan i salen. För åtta år sedan var han ansvarig minister för skolorna i Sverige.
Det är intressant att fundera över perspektivet i interpellantens beskrivning av att skolorna för 40 år sedan började bli mindre och mindre moderna för varje decennium som gick. När Ibrahim Baylan var skolminister backade Fridolins parti upp hans tankar om utveckling av skolan. Stod skolmiljön på agendan då?
Och kommer den att stå på agendan om vi, Gud förbjude, byter regering till det rödgröna alternativet? Kommer Fridolin då att ha med sig Ibrahim Baylan på båten?
Finn Bengtsson (M):
Jag kan föregripa det svar som Tomas Eneroth efterfrågar hos statsrådet, nämligen detta med inlåsningseffekter. Redan i sammanfattningen av den vägledning som Socialstyrelsen har tagit fram varnas det just för problemet med inlåsningseffekter, som kan vara ett hinder mot att man övergår i ett lönearbete, vilket är huvudsyftet med daglig verksamhet i den långa visionen. Därtill vill jag påtala Skatteverkets regelverk.
Om jag läser deras rekommendation rätt menar de att den ersättning som i dag utgår och som är skattefri ligger på runt 40 kronor, vilket motsvarar 0,1 procent av ett prisbasbelopp. Jag känner lite grann att det inte finns alldeles för stora marginaler när det gäller att justera detta om man vill bibehålla skattefriheten.
Jag vidhåller det som ministern har påtalat, nämligen att detta primärt är daglig verksamhet som ska orienteras nära individen i kommunal regi, i landstingsregi eller i det lokala näringslivet. Då är det rimligt att det primärt är en kommunal fråga att beakta detta. Avslutningsvis tror jag att jag har en samsyn med ministern på att inte minst stat och landsting måste gå före här.
Jag blev bekymrad av de 12 935 unga vuxna mellan 20 och 30 år som har kunnat komma från en aktivitetsersättning över i någon form av program inom Arbetsförmedlingen eller lönebidragsanställning, trygghetsanställning och så vidare. Av dessa 13 000 individer fanns nämligen bara 155 inom statlig myndighet eller landstingen.
Om man ska stimulera den dagliga verksamheten att utvecklas, precis som ministern vill, måste vi analysera om staten och landstingen verkligen tar sitt ansvar. Hur ska annars dessa människor kunna komma över i sådan verksamhet, som de inte verkar kunna göra?