KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunnar Andrén (L):
Hvornaar smager en Tuborg bedst? Hvergang! Var är det besvärligast att bli arbetslös? Var som helst och överallt! Så är det därför att det skapar oro hos den enskilde var än detta sker. Detta är en intressant debatt.
Ingen talar om Stockholms län, och jag är väl ganska ensam därifrån utöver Ingela Nylund Watz, som jag ser här i kammaren, och statsrådet. Låt oss konstatera att en ort som Hallstavik ligger i det här länet. Där är det nu aviserat att 230 jobb ska bort. Ursäkta att blir mycket siffror här, herr talman. Jag hörde att det också gäller 140 personer i Hylte.
Det är lika allvarligt. Det är mycket svårt på de små orterna där strukturarbetslösheten slår till när en pappersmaskin ska stängas av. 230 jobb i Hallstavik motsvarar ungefär 140 000 jobb i Stockholms län. Det är otroliga siffror.
Jag tror att det är viktigt att skilja på strukturarbetslöshet och konjunkturarbetslöshet i det här sammanhanget. Vi såg vad som hände i Trollhättan. Trollhättan, Landskrona och Eskilstuna är de tre kommuner som har högst arbetslöshet i det här landet. De har drabbats otroligt hårt av strukturarbetslöshet, vill jag påstå.
Det gäller kanske inte Landskrona så mycket. Där måste Arbetsförmedlingen satsa mycket hårt, och det visade man också att man klarade förhållandevis bra i just Trollhättan. Där har många ändå fått sysselsättning relativt de väldigt många som blev arbetslösa där. Det är naturligtvis mycket svårare i Hylte eller Hallstavik.
Det som är bra med Hallstavik är att pappersmaskinen ska stängas av först andra halvåret 2013. Varseltiden är ohyggligt viktig. Jag skulle vilja höra vad statsrådet har för råd till de företag som ska varsla. Tiden spelar en mycket stor roll för att Arbetsförmedlingen ska kunna göra någonting i de fall strukturarbetslösheten slår så hårt.
Men man måste också vända på det hela och se var vi ska göra stora insatser på lång och kort sikt. Och ingenting har varit så allvarligt på lång sikt som en annan nedskärning i Stockholms län under det senaste året, nämligen att Astra, som nästan ingen bryr sig om, tar bort 2 000 forskningstjänster.
Det har inte bara betydelse för Södertälje, utan det har betydelse för hela landet och för hela branschen under lång tid framöver. I Lund har det försvunnit tjänster från Sony och Ericsson på samma sätt. Det är oerhört viktigt. Vi har tidigare i dag diskuterat finansieringsfrågor med statsrådet Björling.
Det är en annan del av detta som vi måste ha ökad uppmärksamhet på. Hur ska vi få ett ökat företagande? Utan ökad efterfrågan på varor och mer företagande kommer åtminstone konjunkturarbetslösheten att vara ett gissel framöver, och inte bara i Stockholms län där det finns så många arbetslösa - det är 79 000 som är drabbade just nu - utan i hela landet.
Gunnar Andrén (L):
För en tid sedan - den 6 november - besöktes jag av några företrädare för småkommunerna. Ordförande i den delegationen är Peter Lindroth, som är socialdemokratisk andre vice ordförande i kommunstyrelsen i Karlsborg.
Peter Lindroth beskrev ett fenomen som är känt från oerhört många kommuner, nämligen bostadsbrist. Detta diskuteras ofta som om det bara gäller de allra största städerna. Men så är inte fallet, utan bostadsbristen är en hämmande faktor även för andra kommuner som inte nämns på förstasidan i våra stora morgontidningar i Stockholm.
Det finns en enda orsak till att vi har bostadsbrist. Det byggs för lite. Det är det grundläggande. Och då måste man gå tillbaka i tiden för att ta reda på varför det är så. Det finns två huvudsakliga anledningar. Jag tycker att regeringen ska ha ett erkännande för att man har tagit itu med alla de hinder för byggande som har funnits under senare år, inte minst kommunala hinder.
En annan del, som jag mer har sysslat med, är finansieringen av bostäderna. Där återstår ännu mycket att göra. Men jag och inte minst Lars Eriksson från Västerås har tidigare diskuterat vilka olika vägar det finns för att lösa detta med finansieringen. Jag har tidigare ställt frågan: Vilket system vill man ha? Jag brukar komma med fyra olika förslag som man kan pröva.
Det första förslaget gäller räntesubventioner. De försvann 1991 och uppgick då till 38 miljarder kronor. Socialdemokraterna lovade att återinföra dem, men det hade man inte råd med. Det andra förslaget är det gamla paritetslånesystemet. Vill man återinföra det? Inte ens den duktige bostadsministern Lars-Erik Lövdén tyckte att det var ett idealiskt system.
Det tredje förslaget är att man satsar på hundraprocentiga statliga lånegarantier, vilket man hade förr i tiden när det inom miljonprogrammet byggdes flerfamiljshus. Det var kanske inte heller var så idealiskt.
Statliga lånegarantier har en effekt, nämligen att man får en dålig kostnadspress vid byggandet om man har hundraprocentiga garantier för lånen. Det fjärde är det som jag ser att även Vänsterpartiet numera dess bättre har övergivit.
Men på den tiden när jag satt i bostadsutskottet, saligt i åminnelse, herr talman, var det Vänsterpartiets stora grej att man skulle låna av AP-fonderna. Man skulle ta pengar ur AP-fonderna till lägre ränta. Det skulle lösa det hela, och man skulle subventionera den vägen. Det står väl inte ens Vänsterpartiet bakom numera, såvitt jag förstår. Jag tror för min del att det är väldigt bra åtgärder som man har vidtagit.
Jag vill ändå fråga statsrådet om en punkt där det inte har kommit förslag: Hur ska man se på det förhållandet att väldigt många byggföretag ligger på stora områden av detaljplanelagd mark? Är det rimligt att ha i stort sett bara vanlig fastighetsskatt år efter år för detta? Eller borde man möjligen sätta ytterligare press på byggföretagen att använda dessa områden?
Det gäller inte bara privata byggföretag utan i väldigt hög grad också kommunala byggföretag, som avstår från att bygga därför att man spekulerar i framtida större vinster.
Gunnar Andrén (L):
Först måste jag säga att det var en intressant inblick som Jan Lindholm gav från planprocessen i Borlänge med omnejd. Det kanske inte fullt ut fungerar så på andra håll, men det var roligt att höra att man kan få tillstånd på mycket kort tid i Borlänge med omnejd - mycket bra!
Jag tycker att det var ett intressant svar som statsrådet gav när det gällde detaljplanelagt område. Det är analys på gång i länsstyrelserna av detta. Jag tror att det är en av nyckelfrågorna. Här tar skattebetalarna i kommunerna på sig att detaljplanelägga områden, och sedan sker det nästan ingenting därefter, utan de bara ligger och ligger. Det finns andra som kapitaliserar detta. Det kan inte vara rimligt att skattebetalarna i längden ska ta kostnaderna och att det sedan inte händer något.
Det måste man angripa. Jag är glad att Roland Utbult hade observerat detta. Vi har arbetsmarknadsregioner som är ganska väldefinierade. Men vi skulle även behöva något som heter kommunikationsregioner, så att man kan se hur långa resor människor kan ha till jobbet. Slutligen skulle vi behöva bostadsregioner, så att man kan se var människor kan bo.
Om man nu håller sig till Stockholm kan man se att de arbetsmarknadsregioner som finns håller på att ändras genom att kommunikationerna håller på att utvidgas. Därigenom kan vi bo på mycket trevliga orter som Strängnäs, Eskilstuna, Västerås, Enköping och Uppsala. Det är fullt acceptabla pendlingsavstånd till dessa orter. Det tror jag är mycket viktigt.
Då får vi också bostadsregioner där man kanske kan bo lite billigare än om man försöker bygga en villa på Stureplan. Till sist skulle jag vilja säga det som jag har sagt många gånger i denna kammare, nämligen att det inte är bra att vi i denna region har 26 olika kommuner med eget ansvar för bostadsplaneringen.
Det är en hämmande faktor som jag tycker att bostadsministern ska försöka göra någonting åt i framtiden.
Gunnar Andrén (L):
Den där livbojen som herr Persson i Jönköping försökte kasta till mig tycker jag att han ska behålla, för den kommer herr Persson att behöva när han ska förklara för sina väljare att det jobbskatteavdrag som Hillevi Larsson förklarade är jätteorättvist ska Socialdemokraterna behålla till sista kronan. Behåll den livbojen, för den kommer verkligen att behövas. Det är riktigt som Sven-Erik Bucht säger att kommunerna ser väldigt olika ut.
Stockholm har 850 000 invånare, och Bjurholm har 2 000-3 000 invånare. Det är skillnad. Man kan också göra en annan jämförelse. Om Jokkmokk, som är en väldigt stor kommun, hade haft samma befolkningstäthet som Sundbyberg skulle det bo ungefär 80 miljoner människor i Jokkmokk. Å andra sidan skulle det bara bo 2,3 personer i Sundbyberg.
Det här ger lite perspektiv på att det är olika i olika kommuner. Jag noterar ändå att kommunerna är välskötta i det här landet. Det är det grundläggande att vi har välskötta kommuner. Men de ser väldigt olika ut. Det finns också en tendens att måla fan på väggen. Jag lät riksdagens utredningstjänst för ett tag sedan göra en undersökning av hur SKL, Sveriges Kommuner och Landsting, hade förhållit sig i sina prognoser.
Jag minns inte det exakta årtalet, herr talman, men från 2000-talets början har man vid varje tillfälle varnat för att det kommer att gå åt h-vete. Men så är det inte. Kommunerna kommer att klara sig hyfsat eftersom man anpassar sina kostnader till detta. Det innebär inte att man har det väl förspänt.
Jag noterar - jag vet inte för vilken gång i ordningen - att jag aldrig får några svar på frågan hur många fler jobb det skulle ha lett till på Volvo om inte jobbskatteavdraget hade införts. Hur många fler jobb skulle det ha lett till? Hur mycket skulle sysselsättningen ha ökat på Volvo i Göteborg? Den frågan, herr talman, förblir alltid obesvarad.
Gunnar Andrén (L):
Många människor har det svårt i Sverige - i Dalarna och i Västmanland - inför julen. Så är det - alldeles för många människor. Den grundläggande frågan är: Hur ska samhället förhålla sig så att de får det bättre? Det finns inte en väg utan två, som samverkar.
Det är naturligtvis mer stöd, men det grundläggande är något annat: Vi måste eftersträva fler jobb. Ibland kan man förvåna sig en smula över en del inlägg.
I de inlägg jag hörde från interpellanterna - och jag tyckte att jag lyssnade uppmärksamt - nämndes inte orden företagare, företagande, företag eller arbetsgivare.
Det är klart att om man glömmer bort grunden för vårt välstånd, nämligen människor i arbete, kommer allt fler att hamna i det vi kan kalla utanförskap, som onekligen är ett mångfasetterat begrepp.
Jag hörde i går Magdalena Andersson, som är Socialdemokraternas företrädare i ekonomiska frågor på riksplanet. Hon var bekymrad. Om jag hade varit i motsvarade situation skulle jag ha intagit en annan position inför de siffror som presenterades i går. Jag skulle ha varit glad över att sysselsättningen är på väg upp.
Det är intressant vilken attityd man intar. Sysselsättningen ökar, herr talman. Vi har aldrig haft så många i sysselsättning i den grupp som mäts, 20-64 år: ungefär 80 procent. Antalet kvinnor inkluderas också i genomsnittet.
Det är viktigt att säga det, för en del länder mäter på andra sätt och får kanske ännu högre siffror. Vi ska vara glada över att konjunkturen håller på att vända, för det kommer att hjälpa människor i både Västmanland och Dalarna genom att skapa ökad köpkraft i dessa län. Jag har noterat att herr vice ordföranden i skatteutskottet, Leif Jakobsson, sitter här.
Tillsammans gjorde vi en resa tidigare i år till Malmö. En av de saker jag tror att vi båda slogs av då var att utanförskapet i Malmö i väldigt hög grad har skapats av för dålig köpkraft i stora grupper i staden. Det måste man göra något åt, och det kan man inte göra på annat sätt än genom att höja sysselsättningsgraden.
Det är det allra viktigaste. Det de hade fullt klart för sig i Malmö, och alla politiker där jobbar för det. Allra sist: Finns det någon motsättning mellan skattesänkningar och satsning på infrastruktur och utbildning? Det är en högst ideologisk fråga.
Jag har, som jag har sagt tidigare, aldrig riktigt förstått varför Socialdemokraterna numera - de har inte alltid gjort det - anser att din lön, din pension och din ersättning från företagande tillhör staten och det offentliga och inte i grunden tillhör det som Ernst Wigforss kallade "lönen för mödan".
Där har jag en svårighet att förstå den socialdemokratiska ideologin.
Gunnar Andrén (L):
Jag gladdes verkligen av att lyssna till Anna Walléns anförande. Det fanns någonting i den långa uppräkningen av allt gott som Socialdemokraterna skulle göra som också berörde företagen, nämligen borttagandet av ansvaret för den andra sjuklöneveckan. Detta är också någonting som mitt lilla parti numera omfattar - när vi får råd med det.
Det finns andra aspekter på att stimulera till god personalpolitik och sjuklönepolitik inom företagen som är motivet för att vi har infört detta en gång i tiden. I övrigt blir jag ganska bekymrad. Herr talman! Gustav Fröding skrev redan 1881 en dikt som heter Äktenskapsfrågan . Där var den centrala frågan: Så ska vi ha ́t! Var ska vi ta ́t?
Det är en fråga som fortfarande är mycket aktuell. Jag är bekymrad över att Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet glömmer vem som skapar välstånd. Vi ska ha skatter i Sverige, och vi ska ha skatt efter bärkraft.
Men om vi snöper företagsamheten och företagande och inte får några företag och efterfrågan på varor, då blir det väldigt knapert med det som vi alla behöver, nämligen mycket resurser till den offentliga sektorn som fördelar välfärden efter behov. Herr talman!
Ett av de största problemen med Socialdemokraterna är att de ibland glömmer bort detta med företagandet. Det tror jag inte att de vill, men de är så övertygade om att andra saker är viktigare. Utan företag stannar Sverige.
Gunnar Andrén (L):
Häromdagen var jag i Luleå. Där var det myggfritt. Dessutom var det värmebölja - minus 24 grader. På morgonen hade varit minus 29 grader. Jag vet att också interpellanten, Sven-Erik Bucht, känner Alf Josefsson i Vittangi. Han hade tagit på sig vantarna på morgonen, för där var det minus 41 grader.
Det här säger någonting om de olika förutsättningar som vi har i landet. Vi har en betydande glesbygd i vårt land. Jag var, fru talman, med i den statliga kommitté som hette Utjämningskommittén 08 och som lämnade betänkandet Likvärdiga förutsättningar .
Då måste man konstatera att vi har försökt få fram likvärdiga förutsättningar i ett antal olika utredningar i landet. De kom 1993, 1996, 2005 och 2008, och så var det förra årets beslut som trädde i kraft den 1 januari i år. Vad innefattar då "likvärdiga förutsättningar"? Finns det någonting som handlar om telefoni eller bredband i det? Svaret är nej.
Ingen regering har tagit med detta över huvud taget. Jag förstår lite vad anledningen är. När kommundirektör Svalander i Östersund formulerade dessa saker 1992 fanns inte bredband eller mobiltelefoni. Man blir ofta kvar i den struktur som en gång har varit.
Vi hade 127 specialdestinerade bidrag år 2001, under den socialdemokratiska regeringen, och de har minskat till 102 häromåret. Fortfarande är det bara en enda sak som vi sysslar med när det gäller kommunikationer, och det är kollektivtrafik, där den stora upphandlingen gäller Gotland. Det är alldeles riktigt - det måste vi ha.
Den andra delen, som Hannah Bergstedt och Jasenko Omanovic har varit inne på, är att för att företagsamheten ska kunna fungera måste man också väga in i de likvärdiga förutsättningarna för företagen att ha tillgång till mobilt bredband och goda telekommunikationer.
Jag vill gärna säga, fru talman, att i det landsbygdsprogram som Folkpartiet kommer att presentera så småningom kommer detta att tas med i det som kallas likvärdiga förutsättningar för att landsbygden ska leva. Vi måste också tyvärr se till att utöka antalet kriterier för hur det ska gå till, nämligen att kommunikationerna inte bara ska vara kollektivtrafik utan också att man kan driva företagsamhet i hela landet.
Jag hoppas att många andra partier kommer att inse att detta är en av de viktigaste sakerna i de likvärdiga förutsättningarna för att vi ska kunna ha en levande landsbygd, och inte bara glesbygd, där det är ännu svårare - vi ska skilja på detta. Jag tror för min del också att när man ser till landsbygden och glesbygden - det handlar mycket om täckningsgrad just nu - finns det en lätt tendens att bli grälsjuk.
Men det är en frånvaro av förslag om hur man ska göra. Jag tycker att denna regering ändå har varit väldigt klok som i första hand har förlitat sig på telefoniföretagen. Men det är möjligt att detta inte räcker i glesbygd, och inte bara landsbygd, utan för att få likvärdiga förutsättningar måste man arbeta in det i den kommunala utjämningen. Vi kommer att komma med förslag om det på detta område.
Gunnar Andrén (L):
Den utomordentlige socialdemokraten, den alltför tidigt avlidne Anders Isaksson - han dog 2009 - skrev 1994 en bok som hette Alltid mer, aldrig nog . Lite gäller detta nog dagens debatt, om jag får replikera Sven-Erik Bucht. Det är ju inte sämre nu än det har varit tidigare, utan det är ofta mycket bättre, och det är många fler som har möjlighet att under nuvarande betingelser bo kvar i det vi kan kalla glesbygd. Så är det faktiskt.
Förr kunde man inte klaga, för det fanns ingenting att klaga på. Det är det som är skillnaden. Jag instämmer verkligen med Jasenko Omanovic och Hannah Bergstedt att om vi ska få företagen att klara sig - företagen är ju basen för att man ska kunna bo i glesbygd - måste man ha det jag kallar likvärdiga förutsättningar. Detta är inte bara en sak för regeringen utan också för kommunerna.
Om man inte har bra kommunikationer i det vi kallar glesbygd, inte bara i form av kollektivtrafik utan också i hög grad i form av bredband och telefoni, kommer man inte att kunna bo kvar där ens under Bodil Ceballos villkor. Man kommer inte att kunna driva företag utan goda kommunikationer genom luften.
Därför tror jag att man tyvärr måste lägga ytterligare en komponent till alla de andra som finns i det som heter likvärdiga förutsättningar. Jasenko Omanovic är säkert med på detta. Det krävs att vi tar ökat ansvar på andra håll. Man kan inte bara lita på staten. För övrigt, fru talman: Telia har verkligen inte alltid varit statligt! Det socialiserades 1921-1923.
Då förstatligade man det gamla Cedergrenska telefonaktiebolaget, Allmänna telefon, som det hette. Det var ett privat företag. Dåvarande Telegrafverket hade beslutat att detta med levande röster inte var något att satsa på, utan man skulle satsa på morse!
Gunnar Andrén (L):
Sverige är ett välorganiserat land, och här är det ofta lätt att kontrollera hur olika anslag används. På biståndsområdet är det ett jätteproblem att stora delar av anslagen kommer att vara okontrollerade. Fru talman! Jag tillhör något som heter Riksrevisionens parlamentariska råd.
I början av året initierade jag en undersökning, som redovisades i Riksrevisionen den 18 april i år, av hur vi kontrollerar de stora anslag som går till FN och andra organisationer. Det är en annan infallsvinkel än Kenneth G Forslund har i denna debatt, men det handlar också om svenska skattepengar, och interpellationen har rubriken Granskning av biståndet .
När det gäller den stora andel anslag som går till olika FN-organ och andra internationella organisationer, ofta brandkårsutryckningar, är det svårt för svenska myndigheter, inklusive Riksrevisionen, att över huvud taget se vad anslaget får för effekter och hur detta granskas. Det är i grund och botten värre än så när det gäller de internationella organisationerna.
Det uppenbarades tydligt för mig när jag var FN-delegat hösten 2011. Riksrevisionens tidigare direktör Inga-Britt Ahlenius har också skrivit om FN-systemet i sin bok och om hur man upphandlar revisionerna av mycket stora belopp och att de går till den som lägger det lägsta anbudet.
Det leder till att Sverige praktiskt taget aldrig får möjlighet att revidera på vilket sätt våra pengar och resten av västvärldens pengar används av FN-organen, utan det är alltid de låga anbuden som antas av FN-organisationen.
I den promemoria som låg till grund för Riksrevisionens parlamentariska råds diskussion den 18 april i år konstaterades att Riksrevisionen anser att det bara för att lägga ett anbud för att få uppdraget skulle kosta ungefär 4 miljoner kronor för varje revision för att komma i paritet med de lägsta andra anbudsgivarna. Fru talman!
Jag vill med detta gärna ha sagt i riksdagen att det inte är så att vi inte försöker, åtminstone från Riksrevisionen och riksdagen, att granska dessa pengar, men det är väldiga makter som står emot. Vi har ett sådant välorganiserat land, och vi ställer höga krav på våra revisorer. Det är inte lätt att få revidera de pengar som hamnar utomlands inom FN-systemets ram.
Gunnar Andrén (L):
Från den ena eländesdebatten till den andra - det råder verkligen elände i Sverige. Låt mig ge några exempel. Fler än någonsin åker tåg i det här landet. Det fraktas mer gods på järnväg än någonsin i det här landet. Det avgår fler tåg än någonsin i det här landet.
Det är verkligen ett elände! På Stockholms central är det fullt med passagerare, inte för att de står och väntar på försenade tåg utan för att de ska åka till Uppsala, Strängnäs, Eskilstuna, Västerås och inte minst Lund.
Det är otroligt bara detta att vi har fått en uppgång i tågtrafiken. Jag är så gammal att jag kommer ihåg att allt inte säkert var bättre förr. Jag ska med talmannens tillåtelse berätta en historia från den tid då Sven Hulterström, socialdemokrat från Göteborg, eller möjligen Georg Andersson, Umeå, var kommunikationsminister.
Vid den tiden inträffade det att det utbröt ett oväder i Stockholmsområdet. SJ:s dåvarande trafik- och säkerhetschef, som hette Yngve Gelotte och som fortfarande är i livet, intervjuades av tidningen Expressen. Han fick frågan: Hur är det möjligt att alla tåg i hela Stockholm står stilla utom Roslagsbanan?
Han hade ett ganska bra svar på detta: Vi håller på att modernisera hela tågnätet utom Roslagsbanan. Den går med gammal och beprövad teknik. Lite av detta är ju problemet. Jag tror inte att man ska sätta gränsen vid 2006 och säga att allt har blivit sämre eller bättre sedan dess.
Man måste konstatera att det fanns ett underhållsberg när det gäller tågtrafiken i Sverige. Det fanns beslut som inte var fattade över huvud taget, till exempel om byggandet av Citybanan i Stockholm, som är ett jättelikt projekt. Det är det största i Sverige sedan 1871.
Detta att vi hade ett sådant underhållsberg har tvingat fram väldigt stora satsningar, som statsrådet Elmsäter-Svärd har redovisat här, för att ta igen vad som saknades.
Nej, det var inte bättre förr, men förhoppningen är nu - och det är det verkligt positiva - att den nuvarande oppositionen, som tidigare styrde järnvägspolitiken i landet och bidrog till denna väldiga underfinansiering av underhållet, äntligen har vaknat. Det tror jag är väldigt bra. Herr talman! Jag hoppas att inte den här debatten pågår alltför länge, för kl.
18.39 kommer min son med tåget från Lund till Stockholm, och då ska jag ta emot honom.
Gunnar Andrén (L):
Jag är glad över att Anders Ygeman har observerat att resenärerna i Rumänien är mindre nöjda med sin järnväg än vi är i Sverige. Det kan jag förstå, för jag är en av de få som har försökt åka på järnväg i Rumänien, till staden Bra?ov från Bukarest. Det var inte lätt, för spåren räckte inte hela vägen. Det var ett problem.
Jag förstår de passagerarna. Men, herr talman, nu gäller det anslagen. Det är Anders Ygemans specialområde att se anslagen ur ett enda års perspektiv. Men det är precis som statsrådet säger. 86 miljarder under en tioårsperiod - eller det kanske blir tolv år, till och med - är faktiskt mer än 42 miljarder. Det är ganska mycket till underhåll och reinvesteringar.
Det är så man måste se detta. Ett visst år kan det naturligtvis variera med 286 miljoner.
Men det är ändå en marginell summa, jämfört med de väldiga anslagsökningar som behövdes för det väldiga underhållsberg som hade byggts upp under ett stort antal år - jag gör inte Socialdemokraterna, Vänsterpartiet eller Miljöpartiet speciellt ansvariga.
Det är problemet, och det gör att det måste till så höga anslag. Så mycket pengar som Miljöpartiet har till alla saker finns det ingen mänsklig makt i världen att ha över huvud taget.