Maria Malmer Stenergard (M):
Jag tackar ministern för svaret. Sverige har en lång och vacker kust, och det ska vi vara glada och tacksamma för. Den är en källa till rekreation, turism och viktiga intäkter. Men stranderosion blir allt vanligare längs våra kuster. Kustlinjen förändras ständigt. När havet bryter ned och för bort sanden från stranden krymper stranden, och kustlinjen förskjuts inåt land.
För kustnära kommuner är stranderosion ett allvarligt problem. Stora värden riskerar att gå förlorade. Det drabbar enskilda markägare. Det drabbar också möjligheterna till rekreation och riskerar inkomsterna från turism, bland annat. Skåne är hårt drabbat, men problemen syns också hos kommuner i Blekinge, Småland och Halland, för att nämna några.
På vissa platser är läget akut, som vid kusten i Åhus, vilket ministern väl känner till. Havet äter sig allt längre in, och egendom hotas. När skyddsvallarna förstörs, riskerar snart stora delar av bebyggelsen att hamna under vatten. Det får självklart direkta konsekvenser för de boende men också för vatten- och avloppssystem, för annan infrastruktur och för bygden i stort.
Det finns flera sätt att mildra effekterna av stranderosion. Det kanske mest hållbara och miljövänliga är strandfodring, som innebär att man på en eroderad kuststräcka lägger ut sand som hämtats i havet. Sand som sugits ut till havs återbördas på så sätt i ett kretslopp utan att medföra större skada eller andra efterverkningar. Metoden är vanlig i övriga Europa och i Nordamerika, men den är ovanlig i Sverige.
En förklaring är att regelverket för strandfodring är komplicerat och svårtytt. Framför allt handlar det om den dubbla miljöprövningen som sker mot både miljöbalken och lagen om kontinentalsockeln, vilket i praktiken omöjliggör eller starkt försvårar lämpliga åtgärder. Lagstiftningen är utformad så att olika myndigheter och domstolar handhar olika delar av ansökan. Dessutom gör olika intressenter ofta olika bedömningar.
Ystads kommun har efter många och mycket långa turer fått tillstånd att strandfodra. Det har tagit flera år, och de har drabbats av onödiga kostnader. Detta är inte hållbart. Hanteringen måste förenklas avsevärt. Ytterligare ett exempel är Ängelholms kommun, som vill strandfodra för att skydda och bevara både stränderna och infrastrukturen bakom stränderna. Fler kommuner kommer att behöva ansöka.
Men alltmer av kusten spolas ut i havet i väntan på olika myndighets- och domstolsprövningar. Fru talman! Vi ska vara rädda om vår natur, på land, vid vatten och i vatten. Därför måste vi göra det enklare för dem som vill ta ansvar. Vi måste hela tiden sträva efter att göra hela Myndighetssverige betydligt enklare. Detta är bakgrunden till min interpellation.
Ministern menar i sitt svar, bland annat, att kommunerna har ett stort ansvar när de planerar för ny bebyggelse. Det håller jag helt med om, men det löser ju inte problemen för befintlig bebyggelse. Det gäller till exempel husen på Äspet som är endast en vall från att spolas ut i Östersjön. Ministern pekar i sitt svar också på det kommunala självstyret. Problemet med det är ju att kommunerna i princip ändå inte äger frågan.
De kan ta initiativ till strandfodring men är sedan helt i händerna på en ineffektiv tillståndsprocess. Därför är min självklara fråga: Hur tycker ministern att kommunerna ska agera för att på ett effektivt sätt kunna skydda sin strandlinje?