Rickard Nordin (C):
Jag vill börja med att yrka bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationerna. Vi börjar nu närma oss slutet av den maratondebatt som socialutskottet har haft i dag. Vi avslutar med att diskutera narkotika- och dopningsfrågor. Jag nämnde i förra debatten ANDT-strategin. I den finns sju långsiktiga mål som är ständigt aktuella. Vi har hört flera av målen nämnas av mina allianskolleger, och jag tänker inte upprepa vad de har sagt.
Jag tänkte i stället uppehålla mig något mer vid mål nr 5: Personer med missbruk eller beroende ska ha ökad tillgänglighet till vård och stöd av god kvalitet. Det är därför glädjande att regeringen nu kommer med en proposition baserad på Missbruksutredningen av Gerhard Larsson, som vi kommer att debattera den 15 maj. Jag som centerpartist hade gärna gått längre i vissa avseenden, men vi kommer åtminstone en bra bit på vägen tack vare Alliansens ansträngningar.
Sanningen är att vi i Sverige i dag ofta har en kraftigt moraliserande syn på drogproblematiken. I stället för att behandla det som den sjukdom det är behandlas det som något en individ utsatt sig för frivilligt och ska ta sig ur på egen hand.
Men på samma sätt som en kroniskt sjuk hjärtpatient alltid kommer att behöva ta en viss medicinering livet ut har det för många drogmissbrukare gått så långt att det kan handla om en livslång medicinering med olika substitutionspreparat för att de ska fungera i samhället. Samhället och sjukvården ska behandla individer likvärdigt. Ingen ifrågasätter de verksamma behandlingar som finns för dem som drabbats av lungcancer efter tobaksmissbruk.
Ingen kommenterar heller det faktum att den som kört åt fel håll på motorvägen och krockat får sjukvård. Varför ifrågasätter man då de verksamma och effektiva behandlingar som finns kring narkotikamissbruk? Det är viktigt att i debatten inte sammanblanda legaliseringskrav med kraven på en rättvis och human behandling av missbrukare.
Varken jag eller Centerpartiet är för någon avkriminalisering eller legalisering av droger, men det betyder inte att vi kan blunda för de problem vi har, främst kring de tunga missbrukarna. Beprövade metoder med medicinskt verkningsfulla och samhällsekonomiskt effektiva resultat ska givetvis användas inom missbruksvården, precis som inom all annan vård. Substitutionsbehandlingar och sprututbytesprogram borde inte vara politiskt heta ämnen.
Lungcancerbehandlingar eller levertransplantationer är ju inte det. Varför är det så i detta fall? Det är också viktigt att minimera andra typer av skador och sjukdomar som missbruket för med sig, exempelvis olika typer av blodsmitta. Vi har pratat om hepatit C här, och vi kan tillägga även flera andra sjukdomar. Sjukvården är till för att bota och lindra, inte döma kring hur skador och situationer har uppstått.
Ett kraftfullt förebyggande arbete är däremot givetvis viktigt för att så många som möjligt inte ska hamna i missbruk från första början. Men när människor väl har hamnat där måste vi ta hand om dem. Vi gör också flera stora förebyggande insatser inom ramen för ANDT-strategin, särskilt kring storstadsregionerna, som vi hörde här. Det finns också betydande insatser från Folkhälsoinstitutet. Det behövs också ett förebyggande arbete för att läckaget från olika substitutionsbehandlingar ska minska.
Vi hörde bland annat Eva Olofsson tala om hur man gör på vissa håll i landet, vilket är bra. Det har också kommit nya, effektivare läkemedel som dessutom är betydligt mindre intressanta på andrahandsmarknaden. De måste få större genomslag i hela landet. Det behövs en större samverkan mellan kommuner och landsting. Många av de drabbade har flera olika diagnoser.
Det handlar inte bara om ett missbruk utan om andra typer av sjukdomar och om att inte hitta ytterligare en anledning att moraliskt döma personer som har fastnat i missbruk. Det är självklart viktigt att ställa en full diagnos och behandla de bakomliggande orsakerna till problematiken. Det kan handla om att behöva säkra att personen i fråga får en bostad för att på något sätt få en nystart i livet.
Det kan också handla om att få en trygg anställning för att få ett socialt kontaktnät som man saknar utanför drogmiljön. Det här är ju ingenting som sjukvården i sig kan ta ansvar för, utan här måste kommunerna vara aktiva i helhetsarbetet. Avslutningsvis vill jag göra en liten internationell utblick. Regeringen gör ett aktivt arbete med EU:s narkotikastrategi som gäller 2013-2020.
Men jag vill också poängtera det som man ofta glömmer bort: Vad händer med dem som faktiskt ofta är längst ned på samhällsskalan, de som odlar narkotikan? Det är inte sällan bönder i låginkomstländer vars enda utväg är att odla olika typer av förbjudna preparat. Här kan man inte bara hålla på med att bränna fält och döma ut hårda straff, utan det är oerhört viktigt att se till att dessa människor får reella möjligheter att ställa om till en annan produktion.
Man väljer oftast inte att producera förbjudna grödor, utan det handlar om ett tvång för att överleva. Då är det viktigt att vi i denna del av världen är beredda att betala levnadslöner för den mat som vi själva konsumerar. Annars tvingar vi in bönder i kriminalitet, vilket skapar ett utbud av narkotikaklassade grödor som ger oss själva problem i andra ändan.
Det är dags att vi släpper de moraliska skygglapparna och börjar tackla narkotikaproblematiken utifrån de drabbades bästa, inte utifrån politiskt tyckande och fördomar.