KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ann Linde (S):
Som svar på Mats Greens fråga om vi passivt accepterar de svar som vi får från Dominikanska republiken är svaret nej. UD har aldrig passivt accepterat de svar vi får, utan vi fortsätter att fråga och begära klarhet i detta.
Jag har vid flera tillfällen redogjort för Mats Green vad det konsulära uppdraget innebär, vilken hjälp vi kan bistå svenskar med utomlands och vilka begränsningar som finns givet det konsulära ramverket. Jag vill ändå ta tillfället i akt att betona att när det inträffar ett dödsfall i utlandet ger utrikesförvaltningen det högsta prioritet. Det är, som jag nämnt tidigare, bland de känsligaste fallen som vi har att hantera.
Både Utrikesdepartementet och utlandsmyndigheterna gör allt de kan för att underlätta för de anhöriga med den nödvändiga praktiska hanteringen som omfattas av det konsulära uppdraget. Jag har i mediesammanhang fått synpunkter på att jag, precis som interpellanten Mats Green, läser innantill i svaret på de konsulära ärendena och att det skulle vara ett tecken på bristande respekt. Låt mig vara mycket tydlig. Det är precis tvärtom.
Av respekt för de anhöriga och den känsliga situationen vill jag på intet sätt riskera att säga någonting som kan förvärra situationen i det här läget. När det gäller UD:s kontakter med Jönköpings-Posten kan jag försäkra att det har skett korrekt och att det är helt motiverat att få se sina egna citat, detta för att undvika missförstånd.
Svaret på Mats Greens fråga är: Jag står bakom det sätt som vår kommunikationsmyndighet, vår kommunikationsavdelning och vår konsulära avdelning har hanterat relationerna till pressen. Utrikesdepartementets och utlandsmyndigheternas uppdrag när en svensk person avlider i utlandet är främst att säkerställa identiteten på den avlidne och se till att de närmast anhöriga underrättas via svensk polis.
Utlandsmyndigheterna kan också hjälpa anhöriga att få fram nödvändig dokumentation för till exempel hemtransport av den avlidne och meddela Skatteverket om dödsfallet så att de kan registrera personen som avliden i folkbokföringen. Finns det en giltig reseförsäkring kan anhöriga få hjälp av försäkringsbolaget. När man vänder sig till Utrikesdepartementet ska man bemötas av respekt och ett korrekt agerande.
Vår konsulära service ges på ett likvärdigt och rättssäkert sätt oavsett var i världen du befinner dig. Förhållandena och regelverken i olika länder skiljer sig åt. Ibland kan det påverka förutsättningarna för det konsulära uppdraget. Men jag kan försäkra Mats Green om att utrikesförvaltningen alltid gör sitt bästa för att bistå svenskar utomlands som är i behov av konsulärt stöd.
Ann Linde (S):
Utrikesdepartementet hanterar tusentals konsulära ärenden årligen. Vår huvuduppgift är att bistå svenskar utomlands som har hamnat i olika nödsituationer med råd och stöd. Detta inkluderar naturligtvis också anhöriga som har drabbats av det värsta tänkbara - att förlora en familjemedlem eller en nära anhörig.
Tack vare goda relationer med andra stater, inklusive Dominikanska republiken, kan vi ta upp känsliga ärenden som är viktiga för oss, till exempel detta akuta fall, utan att det påverkar den mellanstatliga relationen. Tragiska dödsfall i utlandet är ingenting som riskerar relationen mellan länder, även om vi ställer mycket tydliga krav på svar.
De diplomatiska relationerna är en förutsättning för att vi ska kunna hjälpa och stötta varandra när det sker olyckor och dödsfall som drabbar medborgare i våra respektive länder. Självklart måste det finnas en respekt för de lagar och regler som gäller i landet i fråga. Utrikesdepartementet kan inte ingripa i ett annat lands rättskipning eller myndighetsutövning. På samma sätt förutsätter vi att andra stater respekterar vår självständighet.
Med det sagt finns det inte något som hindrar oss från att säkerställa att hanteringen av de konsulära ärendena går rätt till och att svenskars rättigheter blir tillvaratagna.
Ann Linde (S):
Håkan Svenneling har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att minska våldet mot palestinier samt illegala vräkningar och demoleringar av palestinska hem, om jag och regeringen anser att Israels ockupation av Palestina i juridisk mening är ett apartheidbrott och om jag och regeringen avser att verka för att suspendera det nuvarande associeringsavtalet.
Den svenska regeringen fortsätter, i linje med FN:s och EU:s politik, sitt engagemang för att få till stånd en framförhandlad tvåstatslösning med två självständiga stater som lever sida vid sida i fred och säkerhet med Jerusalem som huvudstad för båda. Israels bosättningspolitik, inklusive vräkningar och demoleringar, strider mot folkrätten, underminerar en tvåstatslösning och bidrar till förhöjd konfliktnivå.
EU:s höga representant för utrikes- och säkerhetspolitiska frågor har genomgående gett uttryck för denna linje. Sverige framför tydligt sitt budskap om behovet av att konfliktens grundorsaker adresseras, vikten av en tvåstatslösning och ett slut på ockupationen, senast i ett anförande framfört av Sverige å de nordiska ländernas vägnar i FN:s generalförsamling. Dessa budskap förs även fram direkt till Israel.
Vi står givetvis också upp för Israels legitima säkerhetsbehov. Under den senaste våldseskaleringen har vi varit tydliga med att fördöma de urskillningslösa raketattackerna mot Israel och framhållit att landet har rätt att försvara sig men måste göra sitt yttersta för att civila inte ska drabbas. I likhet med EU använder Sverige inte apartheidbegreppet i relation till den israeliska ockupationen.
Regeringen tror på dialog. Vi vill inte se en suspendering av associeringsavtalet. I associeringsavtalet stipuleras att ett associeringsråd ska äga rum i närtid. Ett associeringsråd ger möjlighet till tydliga budskap och till samtal om frågor både där vi är överens och där vi är oeniga.
Ann Linde (S):
Sveriges relationer med både Israel och Palestina är viktiga frågor och något som regeringen värnar. Vi måste givetvis kunna fortsätta stå bakom FN:s och EU:s folkrättsbaserade syn på konflikten och uttrycka kritik när folkrätten inte respekteras och samtidigt ha goda och konstruktiva relationer med Israel.
På samma sätt måste vi kunna kritisera palestinskt agerande och palestinska myndigheter utan att äventyra relationen med Palestina. I vår dialog med den palestinska myndigheten är vi tydliga när det gäller vikten av att palestinierna åtnjuter mänskliga rättigheter. Jag pratade nyligen med premiärminister Shtayyeh, både för ungefär tio dagar sedan vid ett långt virtuellt möte och i förra veckan då vi båda var i Oman och hade ett fysiskt möte.
Jag tog då bland annat upp vikten av demokratiska val och hur viktigt det är att de hålls i närtid i Palestina. Men de måste också få lov att hållas i östra Jerusalem, och det går inte om Israel inte tillåter det. Jag var själv partipolitisk valobservatör vid valet 2006 och befann mig då i Gaza.
Jag vet därmed att det är alldeles för länge sedan som palestinierna själva har fått uttrycka sin vilja, och jag håller med Håkan Svenneling om att det är viktigt att palestinierna får delta i riktiga val. EU har en etablerad och folkrättsligt grundad politik som gör skillnad mellan staten Israels territorium och av Israel ockuperat territorium.
I enlighet med FN:s säkerhetsresolution 2334 differentierar EU, inklusive Sverige, mellan Israel enligt 1967 års gränser och av Israel ockuperade palestinska områden. Detta förhållningssätt har också bekräftats i den dom från EU-domstolen som gäller ursprungsmärkning av produkter från bosättningar. Det är därmed svaret på den frågan.
Frågan kom förresten även till uttryck i tillämpningen av EU:s associeringsavtal med Israel. Jag fick frågan från Håkan Svenneling hur vi ser på Israels regering. Ja, den är ju så ny att vi inte har haft tid att ha några kontakter, men jag hoppas på det.
Jag hoppas fortfarande på att jag ska bli inbjuden till Israel; jag har verkligen goda förhoppningar om att vi kan ha konstruktiva samtal. Men jag måste ändå få lov att uttrycka hur glad jag är att Isaac Herzog blev vald till president i Israel.
Det är arbetarpartiets före detta ledare och en mycket konstruktiv man som är beredd till dialog både med dem som tycker lika och med dem som tycker olika i olika frågor. Det tror jag är ett väldigt positivt steg för den dialog som jag tycker måste finnas.
Vi månar också om att EU:s samarbete med Palestina ska utvecklas, och vi stöder att man ska inleda ett förhandlingsarbete om ett fullödigt associeringsavtal mellan EU och Palestina.
Ann Linde (S):
Låt mig säga att jag också är glad för den här interpellationsdebatten, som Håkan Svenneling just tackade mig för. Jag uppskattar också att Fredrik Malm deltog i den, för jag tycker att det är viktigt att vi diskuterar dessa frågor i Sveriges riksdag. Jag ser också fram emot den debatt om Mellanöstern som vi ska ha senare i juni.
Den fortsatta folkrättsliga expansionen av bosättningar, tvångsförflyttningar av palestinska familjer från deras hem, demoleringar av palestinska hem och förstörelsen av palestinsk infrastruktur måste upphöra. Så länge ockupationen fortgår har Israel särskilda skyldigheter och ansvar som ockupationsmakt. Dessa kommer FN och EU, och därmed regeringen, att fortsätta påminna om så länge som krävs.
Likaså kommer kritik fortsatt att uttalas när brott begås mot folkrätten, inklusive mot den internationella humanitära rätten och de mänskliga rättigheterna. Det råder ingen tvekan om att meningsfulla fredsförhandlingar måste komma till stånd och att konflikten måste få ett slut. För att bygga en hållbar och rättvis fred mellan Israel och Palestina måste bägge parters behov, rättigheter och säkerhet tas i beaktande.
Regeringen fortsätter att på olika sätt, både politiskt och genom biståndet, bidra till tvåstatslösningen och till att ockupation, våld och terrorism får ett slut. Vi tror på att föra dialog också i ett sammanhang där alla runt bordet inte är överens.
En långsiktig lösning på den israelisk-palestinska konflikten står endast att finna i en framförhandlad tvåstatslösning som bygger på folkrätten och där Israel och Palestina kan existera sida vid sida i fred och säkerhet, med Jerusalem som huvudstad för båda staterna.
Ann Linde (S):
Amineh Kakabaveh tar upp frågan om ansvarsutkrävande. För regeringen är ansvarsutkrävande för övergrepp och kränkning av mänskliga rättigheter väsentligt. De övergrepp och kränkningar som har rapporterats riskerar att skapa djupa sår hos befolkningen under lång tid framöver.
Detta har vi lyft vid upprepade tillfällen med olika företrädare för den etiopiska regeringen, som då sagt att dessa frågor prioriteras högt och att de ska avsätta resurser i rättssystemet för dem. Vi kommer att fortsätta att verka för att de ansvariga ställs till svars. Vår inriktning är att internationella utredningsmekanismer bör användas för att utreda övergrepp och kränkningar av mänskliga rättigheter i Tigray.
Vid behov bör detta ske även inom ramen för FN:s råd för mänskliga rättigheter. EU och andra länder lyfte situationen för mänskliga rättigheter i Etiopien under den senaste sessionen för FN:s råd för mänskliga rättigheter, och vi driver att rådet ska fortsätta att vara engagerat.
Vi för en tät dialog med kontoret för FN:s högkommissarie för de mänskliga rättigheterna liksom med den etiopiska kommissionen för mänskliga rättigheter genom särskilt den svenska representationen i Genève och ambassaden i Addis Abeba.
Tillsammans med mina EU-kollegor träffade jag i mars FN:s högkommissarie för de mänskliga rättigheterna Michelle Bachelet, och då talade vi bland annat om situationen i Etiopien, inklusive rapporterna om könsbaserat våld. Situationen i Etiopien är en prioriterad fråga för EU. Den 11 mars antog EU rådsslutsatser om ett förhållningssätt till utvecklingen i Etiopien.
Finlands utrikesminister Pekka Haavisto har rest till Etiopien i flera omgångar och fortsatt att upprepa EU:s krav på oberoende utredningar och ansvarsutkrävande för begångna övergrepp och kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Tigray. Haavisto rapporterade om dessa besök vid EU:s utrikesministermöte i april.
Sverige inskärpte vid mötet vikten av att EU fortsätter att insistera på att de ansvariga måste hållas ansvariga, inklusive dem som är skyldiga till att ha utövat sexuellt och könsbaserat våld.
Ann Linde (S):
Sverige arbetar nära EU, FN, USA och andra internationella aktörer för att vi ska få ett koordinerat internationellt tryck på utredningar och ansvarsutkrävande. FN:s säkerhetsråd har också uttryckt stark oro över uppgifterna om sexuellt våld mot kvinnor och barn i Tigray och uppmanat utredningar att identifiera gärningsmännen och ställa dem till svars.
Vi fortsätter att ha nära kontakt med FN i New York. Vi har också en långvarig relation till Etiopien och starka mellanfolkliga band. Det finns ett stort intresse i Sverige för Etiopien, såväl här i riksdagen som genom de täta kontakter som jag och UD har med den etiopiska diasporan. Jag har löpande fört en dialog med flera av riksdagens ledamöter om utvecklingen och utmaningarna i Etiopien.
Amineh Kakabaveh tycker att jag ska resa till området. En resa var faktiskt inplanerad, men den fick skjutas fram på grund av pandemin. Jag har fortfarande en plan på att resa dit. Amineh Kakabaveh tar också upp frågan om ansvarsutkrävande för allvarliga brott som har begåtts av Daish. Det är naturligtvis av stor vikt.
Vi har stöttat etablerandet av FN:s utredningsgrupp för brott begångna av Daish i Irak och Levanten. Jag skulle också vilja säga, när det gäller de yazidiska kvinnorna, att regeringen delar Amineh Kakabavehs oro över situationen för yazidier i Irak. Den yazidiska folkgruppen har länge varit utsatt och marginaliserad bland de religiösa minoriteter som finns.
Det här aktualiserades återigen under Daishs offensiv 2014 i Sinjar. Det ledde till storskalig fördrivning av den yazidiska befolkningen. Hundratusentals yazidier flydde. Över 6 000 kvinnor och barn fördes bort, och över 3 000 yazidier dödades. I dag, sju år senare, saknas fortfarande många.
Sverige har sedan vår tid i FN:s säkerhetsråd aktivt verkat för ett ansvarsutkrävande för de här allvarliga brotten som Daish utförde mot de yazidiska kvinnorna, mot barnen och också mot männen.
Här är vårt stöd till inrättandet av Unitad, som är FN:s bevisinsamlingsmekanism för brott begångna av Daish, ett exempel men också att vi har personalbidrag till Unitad.
Ann Linde (S):
Utöver utredning och ansvarsutkrävande behöver vi också verka för att de som har utsatts för övergrepp får det stöd som de behöver. EU har nyligen utökat sitt humanitära stöd med 53 miljoner euro till de mest utsatta i Etiopien. Sverige har också utökat sitt humanitära stöd för att möta behoven i Tigray.
Genom Sveriges utvecklingssamarbete och humanitära stöd bidrar vi till insatser för jämställdhet och sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter inklusive insatser mot könsbaserat våld. Vi har utökat insatserna mot könsbaserat våld och till stöd för överlevare.
Genom att sekondera en resurs via MSB till FN:s befolkningsfond stärker Sverige nu ytterligare kapaciteten för att stödja dem som har utsatts för sexuellt och könsbaserat våld. Sverige har sedan tidigare sekonderat en person som arbetar med detta på Unicef. Vi har inom utvecklingssamarbetet en rad insatser för demokratisk utveckling, respekt för mänskliga rättigheter, jämställdhet och rättsstatens principer.
Vi ger bland annat stöd till Etiopiens kommission för mänskliga rättigheter och till domstolsväsendet. Sida har kunnat allokera om medel inom utvecklingssamarbetet för att prioritera och direkt stötta utredningar som nu genomförs av FN och Etiopiens kommission för mänskliga rättigheter.
Sverige kommer alltid att arbeta för att ansvariga för övergrepp och kränkningar ställs till svars liksom för en fredlig utveckling och respekt för mänskliga rättigheter och internationell humanitär rätt. Vi kommer att fortsätta ställa krav på utredning och ansvarsutkrävande och verka för ett stopp på konflikten och människors lidande i Tigray. Jag vill tacka Amineh Kakabaveh för att hon återigen tar upp de här mycket viktiga frågorna som behöver diskuteras i riksdagens kammare.
Ann Linde (S):
Jag förstår att Håkan Svenneling inte kommer från ett parti som är vant att jobba hårt för att få ett land som är en diktatur att vända sig till demokratier. Det är ju hela Vänsterpartiets historia ett exempel på.
Men om man är en ansvarsfull utrikesminister och en ansvarsfull regering vet man att man måste göra allt för att få en diktatur att försöka bli mer demokratisk och vända sig till demokratiska länder i stället för att som i Belarus fall vända sig till Ryssland. Det kallar Håkan Svenneling för omsvängning, fru talman.
Det är bara för att han inte förstår hur sådant här går till. När jag besökte Belarus var det en mycket lämplig tid. Det var nämligen så att ett av mina första beslut som utrikesminister var att bejaka något som det belarusiska folket, den belarusiska oppositionen och belarusier i Sverige ville: att vi skulle byta namn från det missvisande Vitryssland till Belarus.
Det gjorde att jag och den finländske utrikesministern åkte dit efter att det hade varit ett omstritt val, dock inte ett val som följdes av repression, våld och tortyr på ett sådant sätt som valet i augusti. Jag fick oerhört mycket positiva reaktioner från oppositionen.
Jag vet inte hur ofta Håkan Svenneling själv, fru talman, genom åren gjort besök och talat med oppositionen. Jag gör det hela tiden. De sa: Tack så mycket för att ni kom hit - att ni kommer hit gör att vi kan framföra våra synpunkter på ett bättre sätt! Jag kunde också framföra det till journalister på presskonferenser.
Det är alltså ingen omsvängning, och det var ett mycket lämpligt besök vid en mycket lämplig tidpunkt. När det gäller frågan om EKN är det naturligtvis så att mitt besök i Belarus hade en bred agenda, med starkt fokus på situationen för mänskliga rättigheter. Jag kommenterade inte Siemensaffären för någon motpart under mitt besök. Tyvärr kan man inte bestämma vad de man besöker skriver.
Det har jag varit med om gång på gång. Det är inget konstigt med det. Jag måste också invända mot att ambassadens inblandning på något sätt skulle vara problematisk.
Låt mig ta tillfället i akt att uttrycka mitt fulla stöd och förtroende för ambassadör Christina Johannesson och hennes professionella agerande som regeringens representant i Belarus. Jag har i professionella sammanhang träffat Christina Johannesson i årtionden. Det finns få som jobbat så mycket för att stärka frivilligorganisationer, demokratisk opposition och journalister som Christina Johannesson.
Hon bedriver ett aktivt och långsiktigt arbete för att främja respekten för mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer. Det är ingen enkel uppgift. Ambassadör Johannesson har under sin tid i Minsk uppvisat stort prov på mod, utmärkt omdöme och initiativkraft när hon i en svår miljö stått upp för vår politik, inklusive det belarusiska folkets och civilsamhällets rätt att verka.
Ann Linde (S):
Det är bra att det finns en enighet i Sveriges riksdag om att stödja civilsamhället i Belarus. Det svenska biståndet är inriktat på det och har fokus på tre sektorer: demokrati och mänskliga rättigheter, marknadsekonomisk utveckling samt miljö och klimat. Samtidigt är det väldigt svårt att stödja civilsamhället just nu.
Regimens repression mot enskilda organisationer medför stora risker för dem vill vi stödja, och vi behöver hela tiden titta på deras situation. Vi måste värna demokratiförespråkarnas hälsa och säkerhet; det måste gå först.
UD för en dialog med människorätts- och civilsamhällesorganisationer för att se hur Sverige i detta läge på ett kreativt sätt kan se till att de får stöd och hur vi kan hjälpa till att utveckla civilsamhället i landet.
Det är också positivt att EU, efter att bland annat Sverige och flera andra länder har tryckt på, kommit med ett löfte till Belarus på över 30 miljarder om landet går i demokratisk riktning. När det gäller civilsamhället har ett särskilt stöd redan betalats ut.
Vi bibehåller kontakterna med oppositionen och stöder deras legitima krav på mänskliga rättigheter, frisläppande av alla fångar samt fria och rättvisa val. Jag har välkomnat flera oppositionsledare till Stockholm, bland andra Svetlana Tichanovskaja, Olga Kovalkova, Veronica Tsepkalo och Valerij Tsepkalo.
Vi kommer att fortsätta att vara tydliga med att de som har tvingats i exil, vilket flera av dem jag nyss nämnde har gjort, ska få återvända. Vi försöker också att stödja utbildning för belarusiska studenter. European Humanities University grundades 1992 i Minsk men fick flytta till Vilnius 2004.
Tanken är att belarusiska studenter ska kunna gå där och sedan vara ett viktigt bidrag till det belarusiska civilsamhället. Vi har bidragit till den Emergency Fund som Humanities University har upprättat för att bekosta utbildningen för studenter som har drabbats av regimens repression för att de har ett politiskt engagemang.
Utvecklingen i Belarus är mycket negativ. Där skiljer sig inte min och Håkan Svennelings uppfattningar åt. Deras internationella agerande blir alltmer produktivt, men vi måste göra vad vi kan för att få en förändring i demokratisk riktning.
Ann Linde (S):
Låt mig börja med den skilda synen på vad som har skett. Belarus har hela tiden haft en politik där man å ena sidan har vänt sig åt EU och väst, å andra sidan åt Ryssland. Det hade varit helt kontraproduktivt att inte försöka utnyttja det till att få mer demokrati och större möjlighet för civilsamhälle, opposition och medier att verka.
Därför var det rätt att införa hårda sanktioner efter valen i mitten av 2000-talet och att ta bort dem när den belarusiska regimen gick med på att släppa nästan alla politiska fångar. De skulle införas igen om det gick åt fel håll, och det gör det ju nu.
Därför utökar vi nu den sanktionsregim som finns med ekonomiska sanktioner. De är ännu inte på plats, för det krävs enhällighet för att få igenom en ny sanktionsregim, vilket inte alltid är så lätt att få till.
Vi har i alla skeenden av den pågående krisen och tidigare gjort ansträngningar för att uppmärksamma situationen i Belarus, för att fördöma våld och förtryck, för att värna om mänskliga rättigheter, för att uppmana till genuin dialog och för att få en fredlig lösning på konflikten och krisen. Vi har gjort det bilateralt, och vi har gjort det med OSSE, med EU, med FN och med Europarådet.
Vi har hela tiden haft som mål att Belarus ska bli en demokrati, att folket ska få välja sina ledare, att det inte ska vara några politiska fångar och att det måste finnas frihet och mänskliga rättigheter.