Anders Borg (M):
Det finns skäl att lägga fast hur det svenska ramverket ser ut. Vi tror inte på stabiliseringspolitik i största allmänhet. Vi tror att det behövs strama ramverk som gör att man upprätthåller långsiktig uthållighet. Klarar man inte det hamnar man i en spansk-brittisk-amerikansk situation där åtgärderna inte fungerar och man bygger upp stora skulder samtidigt som arbetslösheten och sysselsättningen utvecklas på ett besvärligt sätt.
Vi tror inte att vilken stimulanspolitik som helst fungerar, utan vi tror att det som fungerar är en politik som bygger långsiktig tillväxt, förbättrar arbetsmarknadens funktionssätt, bygger infrastruktur och gör investeringar i utbildning. Det här är den centrala utgångspunkten. Nu vill Bo Bernhardsson i stället diskutera att Finansdepartementet skulle hamna fel därför att vi har någon underliggande felaktig syn på hur ekonomin fungerar.
Då vill jag till att börja med påpeka att vi har samma syn på hur ekonomin fungerar som Konjunkturinstitutet, Riksbanken och för den delen också Finanspolitiska rådet. Där har man gjort precis liknande analyser av jobbskatteavdrag och arbetslöshetsförsäkringar som Finansdepartementet har gjort. Det är för att vi utgår från den allmänna bedömningen bland ekonomer.
Att det sedan finns politiker på TCO som driver någon kampanj är en annan sak, och man kan undra om det handlar mer om att profilera sig lite på vänsterkanten för att i något internt spel med LO vara viktiga.
Slår man upp Handbook of Labour Economics kommer man i den att kunna läsa att forskningens samlade bild är att en kraftig höjning av a-kassan leder till att de som är arbetslösa söker efter jobb under längre tid, är mer benägna att välja bort arbeten som innebär att de måste flytta eller gå utanför det yrke de tidigare haft och att vi får en tendens att fackföreningarna inte fullt ut beaktar arbetslösheten när de sätter lönerna.
Det är inte Anders Borgs uppfattning, utan det är den konsensus som vi har inom forskningen som återspeglas i Finanspolitiska rådets, Konjunkturinstitutets, Riksbankens och Finansdepartementets bedömningar. Vad som är viktigt att framhålla är att det inte är Anders Borgs prognoser, utan det är Finansdepartementets prognoser. Jag är alltså inte anställd som prognoschef på Finansdepartementet.
Jag har tidigare jobbat med prognoser på andra institutioner och haft det ansvaret, och då har jag ofta upplevt som centralt att man skiljer på vad som är beslutsfattarens ansvar att göra för samlade bedömningar och vad som är de opolitiska tjänstemännens ansvar, nämligen att göra den bästa möjliga ekonomiska bedömningen. Det där är olika roller, och på Finansdepartementet skiljer vi dem åt rätt tydligt.
Vi har inte politiserade prognoser, och vi har inte politiserade bedömningar av arbetsmarknaden, utan vi grundar oss på de bedömningar som tjänstemännen gör. De skiljer sig inte åt från andra institut. Sedan är det centralt att vi är tydliga med att ekonomisk politik är en samlad bedömning.
Tillämpar man ett överskottsmål eller en indikator på ett sådant sätt att man säger att vi nu mekaniskt ska räkna ut vad vi ska göra skulle man i dagsläget hamna i en situation där vi i en problematisk ekonomisk period skulle strama åt ekonomin. Trots att vi har starkare offentliga finanser än alla andra skulle vi mekaniskt trycka på bromsen när ekonomin redan bromsar in.
Det är viktigt att vi kan vara expansiva och föra en politik som tillför energi till ekonomin. Vi kan inte säga att vi isolerar Sverige från lågkonjunktur, för det kan vi aldrig göra. Vi är en del av världen. Vi kan luta oss mot vinden, motverka, säkra och skydda. Det är vad vi kan göra - det är den kraft som vi har i våra instrument - och det ska vi göra.
Det centrala med den ekonomiska politik som regeringen driver är att vi försöker säkra full sysselsättning i Sverige genom att också bedriva en aktiv stabiliseringspolitik inom de svåra ramar och avvägningar som man där har.