Elisabeth Svantesson (M):
Tack för interpellationen, Pia Nilsson! Jag går tillbaka till det som också Teres Lindberg var inne på, nämligen sysselsättningen. Jag vill säga någonting om sysselsättningen, jobbskatteavdragens effekt på den och min syn på arbetslösheten. De fem sex första åren på 2000-talet eller de sex första, från 2000 till slutet av 2005, stod sysselsättningen helt still i Sverige.
Den växte inte. Jobben växte inte till. Trots att många av de åren var ganska goda ekonomiskt växte jobben inte till. Vad var det då som inte fungerade? Det var många saker. Bland annat lönade det sig alldeles för dåligt att arbeta. Vi visste att arbetsmarknadens funktionssätt helt enkelt var för dåligt. Då finns det inte en mirakelkur för att öka sysselsättningen.
Det är många saker man måste göra för att sysselsättningen ska öka. Man måste bland annat sänka skatten om man är ett land där man beskattar låg- och medelinkomsttagare väldigt högt, som vi har gjort. Det är inte så att regeringen säger att det här ger hundratusentals jobb, som Pia Nilsson sade. Men vi beräknar att just jobbskatteavdragens fyra första steg ökar sysselsättningen med någonstans runt 100 000 personer och att arbetslösheten minskar.
Det är ingenting som regeringen har kommit på, utan Konjunkturinstitutet gör likvärdiga bedömningar. Men det är en del av politiken att helt enkelt göra det mer lönsamt att arbeta. I budgetpropositionen för 2014 satsar Alliansen ungefär 20 miljarder på åtgärder för tillväxt och jobb för att motverka att arbetslösheten biter sig fast. Det handlar om åtgärder som ökar sysselsättning, utbildning och företagens konkurrenskraft.
Det är satsningar på bredare vägar in på arbetsmarknaden och olika anställningsstöd till Samhall. Men grunden är hela tiden att jobben måste fortsätta växa till i ekonomin och naturligtvis komma fler till del. Det är min utgångspunkt som arbetsmarknadsminister. Jag vill också döda ett par myter som jag har hört i debatten. Ett exempel är att arbetsmarknadsutbildningarna är otroligt mycket färre i dag än 2005-2006. Så är inte fallet.
De är på ganska exakt samma nivå som 2005 och strax under 2006 års nivå. Det är också viktigt att veta. Jag vill döda en annan myt. Jag vet inte vilken statistik Socialdemokraterna envisas med att använda när de säger att långtidsarbetslösheten har tredubblats. Vi brukar i den här kammaren använda SCB:s AKU när vi diskuterar arbetslöshet. Där räknas arbetslöshet som är längre än 27 veckor som långtidsarbetslöshet.
Låt mig säga någonting, herr talman, om denna. Vi kan titta på år 2006, kvartal tre. Det var det kvartal då Alliansen fick regeringsmakten i Sverige. Då uppgick antalet långtidsarbetslösa till 76 600 personer. Samma kvartal år 2013 uppgick antalet långtidsarbetslösa till 117 400 personer. Det är ju betydligt fler än 2006 - 53 procent fler om vi ska vara korrekta. Det blir jag aldrig nöjd med.
Jag kommer aldrig att vara nöjd med att långtidsarbetslösheten växer. Men den är bland de lägsta i Europa. Varför är det så att den har vuxit men ändå är lägre än på många andra ställen? Den har vuxit av flera anledningar. En är självklart att vi har haft en kris - en kris som Socialdemokraterna inte vill prata om. Jag försvarar inte långtidsarbetslösheten genom att skylla på krisen, men den är en del av förklaringen. En tuff skuld- och finanskris slår mot svensk industri och svensk arbetsmarknad.
En annan orsak till att arbetslösheten har vuxit är att det nu finns människor i arbetskraften som inte var där tidigare. Människor som inte räknades i Socialdemokraternas Sverige finns i arbetskraften. De är närmare arbetsmarknaden, men många av dem är fortfarande arbetslösa. Jag kommer aldrig att ge upp arbetet för dessa personer. De ska rustas och matchas för att komma in på svensk arbetsmarknad. Men låt oss en gång för alla döda myten att det är tre gånger högre långtidsarbetslöshet i dag.