KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amineh Kakabaveh (-):
Det gläder mig att ministern har denna raka position och ställning också i talarstolen. Jag betvivlar inte detta. Men problemet är att denna regim i 42 år totalt har ignorerat vad vi i Sverige säger. Det är en brutal regim vi har att göra med.
Problemet är att man tyvärr inte har kommit någonvart med dialogen. Jag har aldrig hyllat USA:s ställningstagande när det gäller Mellanöstern. Jag kommer inte heller att göra det. Men på en punkt tycker jag att Bidens administration är bra.
Man förbinder de diplomatiska kontakterna och särskilt sanktionerna med att Iran ska frisläppa politiska fångar men också de fångar som har dubbelt medborgarskap. Det borde vara EU:s position och också Sveriges position, framför allt när det gäller våra svenska medborgare.
Både Ahmadreza Djalali och Habib Chaab har tagits som gisslan av Iran. Jag vill fråga ännu en gång: Kräver vi frigivning av dem eller bara att dödsdomen mot Ahmadreza ska upphävas? Det är faktiskt väldigt viktigt att göra det.
Beträffande fängelserna var min mening att man till exempel skulle skicka en grupp som skulle utreda kvinnors situation i fängelse.
Det är faktiskt hjärtskärande att som kvinna få ta del av Zeynabs brev om hur fruktansvärt förövarna torterar henne och våldtar henne, och hon är absolut inte ensam. Hon skriver själv ett brev till den islamiska ledaren.
Det brevet har kommit ut, och jag har citerat det i min interpellation. Jag hoppas att alla läser det, även utrikesministern. När man läser det ryser man i hela kroppen. Det är så illa att detta görs mot kvinnorna. Eftersom man inte pratar om våldtäkter i sådana kulturer pratar man inte så mycket om detaljerna, inte ens när man är fängslad.
I de filmer som har gjorts är det väldigt få kvinnor som pratar om detta. Detta innebär att vi för en dialog med ett barbari. Jag har inget emot att vi ska ha dialog med regimen i Iran och andra diktaturer, men problemet är att de inte lyssnar på oss. De vill ha sina egna behov tillgodosedda.
Irans ekonomi är i dag i botten, och de har behov av att sanktionerna lyfts när det gäller till exempel människohandel, ekonomi och så vidare. Det är väldigt glädjande att omvärlden lyfter Nasrin Sotoudeh.
Det har vi gjort många gånger sedan hon fick 38 års fängelse och 148 piskrapp för att hon företräder kvinnors rättigheter. Det handlar också om Nargis, Nazanin, Yasaman Aryani, Spideh, Monireh och Samaneh. Alla dessa är kvinnorättsaktivister.
En är 24 år och ska sitta i fängelse tills hon är 48 för att hon inte har respekterat påbudet om slöja. Så är det under den regimen.
Amineh Kakabaveh (-):
Det står ärligt talat i dessa 21 sidor. Jag blev också chockad i går natt; jag kunde inte sova. Jag trodde att det var ett skämt, men det stämmer. Säpo säger själva att hon inte är klassad som terrorist, men ändå utvisas hon. Hon har ett barn här och ett barn med sig. Det är ingenting annat än splittring.
Vare sig ministern vill eller inte har många kurder hört av sig. De är väldigt oroliga, för på samma grunder - att de har lajkat eller delat någonting mot Daish - har de blivit föremål för Säkerhetspolisens granskning. Några har inte fått jobb som de har sökt, och en del har sökt asyl men kan inte få uppehållstillstånd. En del har utreseförbud i tio år.
Ministern rättar mig och säger att detta inte är beslut. Jo, regeringen har tagit ställning. Dessa personer, som utgör en risk för rikets säkerhet, ska inte utvisas på grund av verkställighetshinder. Det stämmer att man har hjälpt - med rätta - sju föräldralösa barn hit, men det är faktiskt 30 kvinnor med barn som har tagit sig hem och som UD och myndigheterna har hjälpt.
De kanske inte har fått hjälp på plats, men de har ändå smugglat sig in och tagit sig tillbaka via Turkiet. När de har kommit till Arlanda eller varit på plats i Turkiet har man hjälpt dem. Det är inte bara mina påståenden, utan det stämmer. Avslutningsvis önskar jag att det inte vore sant, men Säkerhetspolisen samarbetar dessvärre med dem i Europa, och i Europa samarbetar man med Turkiet.
Det var exakt det som skedde i Resuls fall: Han utvisades med stöd av vår säkerhetspolis - och turkisk. Jo, det går att jämställa med att vara Erdogans springpojke.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag skulle först vilja gratulera ministern och välkomna honom samt uttrycka ett jättetack för ett omfattande och viktigt svar. Detta var faktiskt första gången jag hörde någon minister säga att könsstympning är jämförbart med tortyr.
Att flickor - det vill säga barn - utsätts för något så avskyvärt är helt enkelt oacceptabelt och måste bekämpas på alla nivåer, såväl internationellt som inom det europeiska samarbetet. Det är viktigt, för vi vet att över 4 miljoner unga flickor varje år utsätts för denna brutala tortyr.
Vi vet också att det finns över 200 miljoner kvinnor och unga flickor som är utsatta; detta motsvarar 20 gånger Sveriges befolkning. Tänk om det här inte handlade om kvinnor och flickor, som man är likgiltig inför.
Om det handlade om andra former av tortyr skulle hela världens stater, och FN och EU, enas om att bekämpa det. Jag själv tycker att den som inte bryr sig om halva befolkningen och som inte tar ställning för dess rätt heller inte tar ställning för hela befolkningen i världen.
Så är det: Vi kvinnor är halva befolkningen - och mer än så i många länder - men har inte samma rättigheter. Könsstympning är en av de grövsta formerna av hedersförtryck och finns i 30 länder.
Precis nu, när jag satt och lyssnade på ministern, mejlade faktiskt en läkare mig och frågade om jag visste att det finns också i södra Iran. Detta innebär att könsstympning finns i 31 länder. Iran är ju mitt gamla hemland; jag visste inte att detta fanns där. Detta kommer att breda ut sig.
Det finns som sagt i Afrika och i Mellanöstern, men det finns också i vissa delar av Latinamerika. Detta är ett stort samhällsproblem och hälsoproblem dagligen, månadsvis och stundvis.
De flickor och kvinnor som vi möter här i Sverige och som vi hör och läser om har problem vid toabesök och vid förlossning. Detta får allvarliga konsekvenser för dessa kvinnor, särskilt för unga flickor. I vårt eget land rör det sig om 40 000 personer, enligt statistik som går sju år tillbaka, men det är säkerligen fler.
Enligt den senaste statistiken från Unicef och Europaparlamentet handlar det om över 600 000 kvinnor i våra medlemsländer. Man befarar också att 180 000 unga flickor är utsatta för detta fruktansvärda brott och denna tortyr.
Jag menar att denna interpellation är högst aktuell för oss i Sverige, för oss som medlemsstat och för oss som en röst i FN när det gäller att driva frågan att detta ska bli olagligt. Jag undrar om vi, utöver det som ministern uttryckte på ett bra sätt, kommer att driva på för en lagstiftning i medlemsländerna.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, statsrådet, för orden! Det är glädjande att Sverige är ett starkt humanitärt land, och det är vi kända för. Vart man än åker, till Colombia eller Västsahara, är man en stolt svensk representant, och det är glädjande. Men vi måste faktiskt ställa krav på motparten.
Vi måste göra det vare sig det är kvinnorörelser eller organisationer, statliga eller icke-statliga, för könsstympning är inte vilket förtryck som helst. Som ministern håller med mig om är det tortyr och brott mot mänskliga rättigheter, och det borde faktiskt klassas som brott internationellt.
Man borde i Haag anmäla flera stater för brott mot halva befolkningen. Det är ganska många - 200 miljoner. Och som statsrådet nämnde riskerar det att under pandemin, under ett år, bli ytterligare 2 miljoner.
Det innebär att hundratals miljoner flickors och kvinnors liv förstörs på grund av problematiken med seder och bruk som ligger bakom detta. Det handlar om religiösa, patriarkala och förlegade kulturer.
I till exempel Egypten är könsstympning faktiskt förbjuden, men ändå är 80 procent av landets kvinnor och flickor könsstympade. Det religiösa brödraskapets ministrar i den förra regeringen sa att det här måste man göra för att ha kontroll över flickors sexualitet.
Det var inte länge sedan som en kvinna i regeringen i Malaysia, vice premiärminister Wan Azizah Wan Ismail, menade att det är kvinnlig omskärelse. Man förminskar problemet och säger att det är en religiös tradition och sed som man inte kan lagstifta bort.
Jag tycker att det är väldigt allvarligt när regeringsrepresentanter, ministrar och en vice premiärminister som själv är kvinna säger detta. Jag menar att även om vi har lagstiftningar räcker det inte om vi inte går till botten med detta och informerar om vilket slags tortyr, samhällsproblem och hälsoproblem det här är.
Detta drabbar inte bara kvinnor och flickor, utan det drabbar faktiskt också män och relationer. Det förstör väldigt mycket för många miljoner människor dagligen, inte minst när det gäller barnafödande. Därför måste det här stoppas.
Vi måste göra allt som står i vår makt för att genomföra upplysningskampanjer på svensk nivå, på EU-nivå men också i FN. Precis som ministern befarar kommer den här tortyren, precis som mäns våld mot kvinnor, hedersvåld och också våld mot män, att drabba hundratals miljoner kvinnor och flickor.
Vi måste helt enkelt ha upplysningskampanjer men också medvetandegöra de här regeringarna och de patriarkala strukturerna om detta, och det menar jag att Sverige kan göra.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar Morgan Johansson för ett tydligt svar. Vi är överens om att investeringsstödet har varit nödvändigt och egentligen borde ökas. Men tendensen är att bostadspolitiken tyvärr har fjärmat sig från att bostaden är en rättighet för alla. Jag beskriver detta i min interpellation.
Det är sant att utredningen bara ska behandla effekterna av marknadshyror i nyproduktionen, men det finns starka krafter som ser detta som det första steget mot en mer fri hyressättning. Se bara på hur Moderaterna har agerat.
Det är bra att vi är överens om att hellre återgå till en social bostadspolitik än att fortsätta att följa marknaden och fastighetsägarna, särskilt i en tid när bristsituationen kommer att bestå under lång tid. Herr ålderspresident!
Rätten till en bostad till en rimlig kostnad är inskriven såväl i FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna som i vår grundlag. Denna rätt innebär att det allmänna har ett ansvar både för bostadsförsörjningen och för bostadsmarknaden. Historiskt har detta ansvar utövats av riksdagen och regeringen.
Jag vill påpeka att hyressättningen, hyresregleringen, miljonprogramsområdena, allmännyttan och bruksvärdessystemet har varit politikens ansvar. Nu finns dock inte mycket kvar av detta ansvarsutövande. Den sociala bostadspolitiken är nästan bara ett minne blott.
Allmännyttiga hyresrätter har i stor omfattning omvandlats, inte minst i Stockholm, till marknadsstyrda bostadsrätter. Det gäller likaså bostadsförsörjningen. Många med mig är oroliga för att marknadshyror i nyproduktionen är ett första steg till att införa marknadshyror för hela beståndet. Det har faktiskt skett i till exempel Finland.
Alla borgerliga partier har på olika sätt uttryckt stöd för marknadshyror. Skillnaden mellan ägt boende och hyresrätten är redan stor, och den blir ännu större. Man betalar 3 000 mer för att bo i en hyresrätt jämfört med att bo i en bostadsrätt.
Ränteavdragen för ägt boende uppgår till 30 miljarder, och investeringsstödet för nyproduktion med målsättningen att pressa hyrorna uppgår till drygt 2 miljarder.
Det är en enorm orättvisa eftersom de 30 miljarderna nästan uteslutande går till människor med god ekonomi medan investeringsstödet ska bidra till pressade hyror för människor med låga inkomster, till exempel kvinnor, fattigpensionärer och de med behov av skyddat boende - människor som faktiskt inte har råd att bo i dyra bostäder eller att köpa sig en bostad.
Jag vill fråga statsrådet igen: Kan statsrådet garantera att det inte kommer att bli social housing, där man bygger dåliga bostäder till fattiga människor, och att marknadshyra bara gäller hyresrätter i nyproduktion?
Det är viktigt att få veta det och att vi är överens om det.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack så mycket för ett tydligt svar, statsrådet Morgan Johansson! Det är ju ärligt att säga att det här är en eftergift för Socialdemokraterna. Det är faktiskt mer än sorgligt att just bostadspolitiken kommer i kläm.
Ministern säger att det är en enda procent, men som han själv pekade på är det ofta så att så fort det blir borgerligt styre ser man det som lukrativt att öppna för marknadsstyrd bostadspolitik. Det är det som är farligt. Förra och förrförra mandatperioden var jag bostadspolitisk talesperson för Vänsterpartiet.
Jag kommer ihåg att vi redan då behövde 200 000 bostäder, varav mer än hälften skulle vara hyresrätter. Det är klart att det byggs i dag, men det räcker inte för att täcka det skriande behov vi har. Jag möter väldigt många kvinnor som är utsatta, som faktiskt är våldsutsatta. De frågar mig: "Var ska vi bo med våra barn, Amineh?"
Inte ens på kvinnojourerna finns det möjlighet om man till exempel är mamma med flera barn. Om man är en ensamstående förälder, en fattig kvinna eller en fattig pensionär - oftast en kvinna, för majoriteten är kvinnor - är det svårt att få en bostad till rimlig hyra. Jag menar att 3 miljarder i investeringsstöd i förhållande till 30 miljarder i ränteavdrag är en oerhörd skillnad.
Jag tror att ministern håller med mig om att man borde fasa ut ränteavdragen till förmån för att satsa på bra bostäder, då en majoritet av svenska folket faktiskt inte har råd att bo i de dyra bostäderna i de rika områdena.
Ja, det byggs många hyresrätter, men det är väldigt få procent som byggs med investeringsstöd. Resten byggs i fina områden där det är omöjligt för en vanlig människa med en inkomst att betala hyran.
Jag hoppas och tror att ministern håller med mig om att de 30 miljarderna i ränteavdrag är helt enkelt inte för de människor som vi talar om här. De är för dem som redan har tjock plånbok, och det är också de som för den här politiken.
Det är skattemedel från medborgarna som fördelas så orättvist att det i dag kostar 3 000 mer att bo i en hyresrätt än att bo i en bostadsrätt.
Jag är glad för att Socialdemokraterna inte kommer att gå med på något mer än marknadshyror i nyproduktion, men jag hoppas att det finns en garanti för det. Det är olyckligt att man nu luckrar upp detta.
Enligt utredningen som gjorts blir det mycket hyreshöjningar om det här blir lag - i Stockholm 52 procent, i Göteborg 51 procent, i Luleå 43 procent och i Uppsala 34 procent.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, ministern, för svaret! Visst påverkar investeringsstödet. Det pressar ned hyrorna. Det är bra, för vi behöver detta. De här 30 miljarderna går till dem som redan har pengar och som inte har behov av dem.
Varför skulle man inte fasa ut detta eller fördela summan för att öka investeringsstödet så att vi får fler och bättre billiga hyresrätter för människor - för studenter och ensamstående eller våldsutsatta kvinnor? Kvinnojourerna skriker alltid efter boende för alla våldsutsatta kvinnor och barn. Det är faktiskt detta som borde prioriteras.
Jag frågade detta tidigare, och jag vill betona det: Kan ministern och regeringen garantera att det inte blir social housing, som man pratar om, alltså bostäder av undermålig kvalitet för fattiga? Detta finns till exempel i England och i andra länder. Det vill vi inte ha i Sverige.
Vi vill inte bygga ett system med A-lag och B-lag, utan det borde vara mycket rättvisare. Fördelningspolitiken när det gäller hyresrätter borde vara på samma villkor som den för ägt boende. Det ägda boendet får som sagt 30 miljarder, men hyresrätter får bara drygt 2 miljarder.
Nu ska man öka detta med 1 miljard, men i förhållande till vad vi behöver är det ingenting. Lönerna går upp, men det är faktiskt också betydligt dyrare att bo över huvud taget, särskilt nu under pandemin. Därför är det bra med tydlighet. Tack än en gång för en bra debatt!
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utbildningsminister Anna Ekström, för svaren och redogörelsen! Det är väldigt viktigt, som ministern också säger, att alla barn ska få en likvärdig skolgång och utbildning för att kunna klara sig och för att vi ska kunna upprätthålla den jämlikhet som vi eftersträvar i vårt land.
Dessvärre är tusentals barn och unga långt ifrån de tjusiga och fina orden i skollagen och läroplanen och som ministern i detta svar säger är strävan. Det är lite beklagligt att man inte vågar ta tag i en del problem.
Ministern själv har de senaste dagarna varit i blåsväder när det gäller barn med utländskt påbrå som riskerar att leverera sämre skolresultat än andra barn. De är inte med i senaste Pisaundersökningen.
Det är besvärande att man inte forskar vidare om omfattningen av de samhällsproblemen. De drabbar både vårt samhälle och hundratusentals barn och unga. Vi är medvetna om att väldigt många barn i socioekonomiskt utsatta områden klarar sig. Men väldigt många går också ut grundskolan utan en god utbildning.
Jag har själv egna erfarenheter av föräldrar som är analfabeter. Jag själv gick i en riktig skola på allvar när jag var 19 år 1993 i Västerås. Det gjorde alla mina syskon, och i första hand de som inte hade kunnat gå i skolan på grund av krig och fattigdom. Analfabetism är inte någonting som någon själv väljer.
När vi var barn var det krig i Kurdistan. Det var krig länge mellan Iran och Irak. Det gäller Irak, hela Mellanöstern, delar av Afrika men också delar av Latinamerika. Många av urbefolkningarna är fattiga. Deras flickor gifts bort eller gifter sig på grund av att det inte finns försörjning. På så sätt har vi analfabetism i många delar av världen.
I den moderna, högteknologiska och demokratiska staten Sverige har vi tack och lov utrotat detta. Men det finns i dag. Det har jag uppmärksammat sedan 2001 som kommunpolitiker. Jag satt i utbildnings- och arbetsmarknadsnämnden i Botkyrka, men jag var också skolkurator.
På den tiden hade man mellan grundskolan och gymnasiet något som hette individuella programmet. Där mötte jag över 153 barn och unga i åldern 16-20 år som inte hade betyg i grundskolan för att kunna gå vidare.
Där fick jag också en första överblick av att det är många föräldrar som är analfabeter. Hur skulle de kunna hålla reda på detta när de själva aldrig har hållit en penna i sin egen hand? Jag menar att detta är ett samhällsproblem, och det drabbar hundratusentals barn och unga.
Vi måste därför ta tag i det. Forskning i Sverige bygger på etik och vetenskap. Den bygger inte på godtycklighet. Jag kommer tillbaka till det.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utbildningsminister Anna Ekström, för de fina orden!
Jag är helt övertygad om att ministern och regeringen har en stark vilja att förbättra kunskaper i svenska i de socioekonomiskt utsatta skolorna för att vi ska ha en jämlik och solidarisk utbildning som omfattar alla barn och alla vuxna som behöver det.
Saken är den att det är svårt så länge vi har en skola som inte är förstatligad. Vi har till exempel en sfi-utbildning i Stockholm som till mer än 80 procent är privatiserad. Tyvärr saknar många av de privata personer som har dessa skolor själva utbildning som lärare.
Många saknar också utbildning för att specifikt jobba med den målgrupp som till exempel har lägre utbildning, klen utbildning eller ingen utbildning alls. Därför är det så viktigt att se till att sfi, svenska för invandrare, och skolan inte ska vara en marknad. Elever, de människor som går i skolan, är inte kunder.
På den tid jag kom till Sverige, under 90-talet, var det en helt annan skola. Tack vare den kunde många av oss gå vidare. Många av oss hade inte kunnat gå i skolan. Det gällde till exempel kvinnor som hade varit bortgifta eller människor som - som i min familj - på grund av fattigdom och krig inte hade kunnat gå i skolan. Men vi fick den möjligheten. Det var inte tack vare mig själv utan tack vare den möjlighet det svenska samhället gav mig och många av mina vänner.
Vi kunde gå vidare och till och med få en magisterexamen på Stockholms universitet och andra skolor. Jag har med mig citat från flera unga tjejer från Turkiet, Libanon och Kurdistan som har mejlat mig. De ser också det här.
De är själva i skolan som kuratorer och lärare, och de säger: Amineh, lärarna saknar särskild utbildning för barn som har föräldrar som är analfabeter! De saknar kunskap och kompetens men också vägledning.
Vilka förväntningar ska man ha på ett hem där föräldrarna själva inte kan läsa eller räkna matematik när det gäller att stödja sina barn? Vi som är uppfostrade i andra delar av världen har lärt oss att skolan både fostrar och uppfostrar. I Sverige uppfostrar vi i hemmet och fostrar i skolan.
Det där kolliderar i många hem, egentligen oavsett om man är högutbildad eller lågutbildad. I hemländerna kallar skolan aldrig föräldrarna till ett möte om det inte är väldigt allvarligt. Så är det än i dag. Men i Sverige har vi enormt höga förväntningar på hemmet.
Det säger också utbildningsministern i svaret: I Sverige betyder föräldrarnas bakgrund väldigt mycket, för den är avgörande för barnens skolresultat. Allt tyder alltså på att det är viktigt att utbilda de människor som jobbar i skolan. Det handlar inte bara om att ge pengar till kommunerna.
Det är viktigt att ge pengar, men det är också viktigt att utbilda människor som jobbar med de här frågorna - de flickor och kvinnor som själva har klarat sig.
Amineh Kakabaveh (-):
Tack så jättemycket, utbildningsminister Anna Ekström, för svaret! Det här är en jätteviktig ambition. Viktiga aspekter lyfts här när det gäller barns utveckling, skolgång och språkförståelse som man börjar med redan i förskolan. Det borde man ha gjort för 20 år sedan. Jag vet att allt ansvar inte ligger på den här regeringen och på utbildningsministern, utan det här har pågått i 20 år.
Jag har själv bott i 28 år i det här landet. De senaste 20 åren har jag sett den här förändringen, både som socialarbetare och i det jag aktivt gör i dag när jag jobbar med kvinnor som har bott i Sverige mellan 5 och 35 år och inte har kunnat lära sig läsa och skriva. Och det gäller inte bara svenska utan över huvud taget. Många har blivit bortgifta som barn innan de kom hit eller när de har varit här i Sverige. Man är född eller uppvuxen här men blev bortgift.
Det handlar om hedersförtrycket och om vissa religiösa privata skolor och förskolor, där det inte förespråkas att flickorna ska gå vidare och läsa och studera. De ska gifta sig och vara äkta makar och föda barn. Det här måste vi lösa hand i hand med allt det som vi nämner här i dag.
Vi måste se till att förstatliga skolan och stoppa privata skolor och alla de här privata och religiösa förskolorna där man hindrar flickors rättigheter. Jag vill veta varför vi inte skulle kunna använda grundvux, folkhögskolor, sfi och andra skolor för att kartlägga analfabetism och sedan bättre kunna leverera.
Då kan vi både bevisa att vi har ett problem och söka upp de här kvinnorna och erbjuda dem möjligheter. Många går inte på sfi i dag. De går inte i någon skola och har inte något arbete. Arbetsgivare och fack skulle också kunna hjälpa till med detta.