KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag tror inte att Berit Högman och jag har mötts i någon diskussion här. Det kanske är på tiden, för det råder en hel del missuppfattningar; jag vet nästan inte i vilken ände jag ska börja. Jag vill först säga att jag absolut inte är ointresserad och oengagerad, tvärtom. Om mitt svar uppfattades så ber jag verkligen om ursäkt. Berit Högman talade om regelverk. Det är inte fråga om att gömma sig bakom ett regelverk. Det är klart att vi måste ha ett regelverk.
Hur skulle det här fungera om det inte fanns någon form av förutsägbarhet? Det gäller naturligtvis Statens kulturråds arbete likaväl som de institutioner som får bidrag därifrån. Jag har varit i Värmland flera gånger och vet att man gör ett jättebra arbete där. Jag har också besökt Värmlandsoperan och många som arbetar med dans där. Området är inte obekant för mig.
Berit Högman talar om barn och ungdomar i storstad. Jag vet inte vad som döljer sig bakom det. Om man ser på hur bidragen fördelas regionalt eller per invånare får storstäderna betydligt mindre - och Stockholm allra minst - per invånare. Gotland får mest.
Att sänka skatterna var ett annat argument som kom in. Jag vet inte riktigt var det hörde hemma. Jag antar att Berit Högman följer debatten och vet att tre fjärdedelar av de skattesänkningar som har gjorts går till låg- och medelinkomsttagare. Det har egentligen ingenting med det här att göra, bortsett från att det är viktigt att kunna avgöra vad man kan göra med sin lön. Det tror jag att alla vill.
Det är en frihetsreform som den här regeringen har gått till val på. Det handlar om barn och ungdom. Barn och ungdom är en prioritering för regeringens kulturpolitik. I det ligger den satsning vi gör med Skapande skola - 55 miljoner kronor till högstadiet. Det kommer naturligtvis också institutionerna till godo.
Pengarna går inte direkt dit, men den professionella kulturen kommer att samarbeta med skolorna. Det gäller Länsmusiken, teatrarna och fria grupper inom dans och annat. Barn- och ungdomssatsningen står inte i någon form av motsatsförhållande till den här verksamheten. Det är trots allt inte några större förändringar.
Det är inte särskilt konstigt att man tar upp de här frågorna. Jag vill påpeka för Berit Högman att redan 2005 när Leif Pagrotsky var kulturminister hade Kulturrådet en dialog med regionerna om den obalans som fanns i att vissa institutioner fick väldigt mycket mer än andra relativt sett.
Det var känt sedan 1996 när man gick igenom de kulturpolitiska målen. Man ville se över detta. Den processen har varit på gång länge, men inte förrän nu har Kulturrådet fått de här möjligheterna, och då har man valt att prioritera annat. Jag tycker inte att det är särskilt konstigt. Det handlar faktiskt inte om några stora summor. Det är 3 promille av det som går till institutionerna, 2,35 miljoner kronor.
Sedan har det skett ökningar på andra områden, bland annat på dansen.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag tror att det första som Berit Högman var inne på var förutsebarhet. Det kan inte vara så att det alltid ska vara samma. I så fall skulle det inte behövas någon styrelse eller någonting sådant. Man ska kunna ompröva bidragen utifrån det som har skett vid institutionerna. Det förändras givetvis. Det måste också återspeglas i bidragsgivningen.
Vi har en ordning i riksdagen där vi fattar beslut om budgeten i december. Innan dess kan inte gärna Kulturrådet börja dela ut pengar som man fortfarande inte vet vad de ska gå till om inte Berit Högman tycker att riksdagen helt ska avlövas sitt inflytande. Det tror jag inte riktigt är meningen. Man kan möjligen tycka att det är olyckligt att det är som det är. Men det är inte en fråga som vi kan ta upp här. Jag skulle gärna se att det kanske skulle vara som man har i många kommuner.
Man har debatten på våren, och sedan gäller budgeten från årsskiftet. Det skulle kanske vara mycket enklare. Det kan vi kanske återkomma till. Berit Högman återkommer hela tiden till år 1974. Enbart det säger att det är någonting bisarrt i alltihop när 1974 års kulturpolitik ska vara allenarådande och styrande nu år 2008, 34 år senare.
Det har hänt väldigt mycket sedan dess. Men det har inte hänt tillräckligt mycket på kulturområdet. Mycket är bra och har fungerat bra. Men Sverige ser i mångt och mycket annorlunda ut. Därför har vi också Kulturutredningen. Den kommer bland annat att se över hur staten och regionerna ska samspela. Alla är medvetna om att det system som finns i dag haltar på väldigt många olika sätt.
Det är heller inte orimligt att man gör omfördelningar utifrån hur intressen ser ut och hur verksamheterna förändras vid de olika institutionerna. Norrlandsoperan, som jag tyckte att Berit Högman nämnde, har också fått mer pengar. Det går inte bara till storstäderna. Det sker väldigt mycket bra.
Men trots att regionerna är huvudmän är det staten som har det största ansvaret för stödet. I vissa fall har det handlat om 90 procent. Det är inte rimligt. Det gäller inte Värmlandsoperan. Den har inte fått mindre pengar. Jag fick en siffra här. Det handlar inte om mycket utan om ca 200 000 kronor om man jämför år 2007 med år 2008.
Mycket av det handlar om pensionsmedlen. Det är en fråga som vi inte riktigt styr över i det här fallet. I själva verket är det egentligen inte någon förändring för Värmlandsoperan.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Om vi ska hålla oss till siffrorna för just Värmlandsoperan, Berit Högman, fick den i fjol 15,6 miljoner. I år är det beräknat till 15,4 miljoner. Jag tycker inte att det här är fråga om några radikala förändringar. Jag vet att Kulturutredningen har träffat kulturskapare, politiker och opinionsbildare över hela Sverige.
Det gäller säkert också många i Värmland. Utredningen jobbar så. Den är väldigt lyssnande och väldigt aktiv. Den kulturpolitiska debatten pågår i allra högsta grad. Men det är trots allt en ny regering. Vi har andra prioriteringar men också satsningar. Skapande skola är en sådan när vi talar om barn och ungdomar. Det är 55 miljoner kronor som inte fanns tidigare.
De går bland annat till institutionerna. Alla kommer att ha glädje av det. Det gäller inte minst barnen själva.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Lars Lilja har frågat mig vad jag tänker göra för att stärka svensk idrotts kamp emot dopning. Riksidrottsförbundet är ansvarigt för antidopningsarbetet inom svensk idrott. Alla 68 specialidrottsförbund som är anslutna till Riksidrottsförbundet har därutöver egna antidopningsprogram, och distriktsförbunden arbetar förebyggande mot dopning.
Dopningskontrollerna görs alltid utan förvarning, främst på junior- och seniorelitnivå, men även motionärer kan bli testade. De senaste åren har dopning påvisats i mindre än 1⁄2 procent av proven. Jag har noterat att Riksidrottsförbundet har minskat antalet tester och därigenom valt att prioritera andra åtgärder inom antidopningsarbetet.
Riksidrottsförbundets antidopningsarbete bedrivs utöver testning även inom ytterligare åtta verksamhetsområden som exempelvis information och utbildning samt nationell och internationell samverkan. Sverige lever upp till sina internationella förpliktelser inom arbetet mot dopning, och jag anser att Sverige gör en mycket aktiv insats i det internationella antidopningsarbetet.
Riksidrottsförbundet bekämpar framgångsrikt dopning på nationell nivå med de resurser som förbundet disponerar. Riksidrottsförbundet har för övrigt inte heller pekat på behovet av ökade resurser. Jag bedömer därför att regeringen avsätter tillräckligt med resurser till förbundets antidopningsarbete.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Reträtt och minskade ambitioner talade Lars Lilja här om. Jag kom därför lite grann av mig, för det var inte riktigt vad jag hade väntat mig att höra. Jag hade tänkt inleda det här svaret med att säga att jag tycker att det var ett lovvärt initiativ och att jag håller med Lars Lilja om att en av idrottens viktigaste trovärdighetsfrågor är den om kampen mot dopning.
Men när jag fick höra om reträtt och minskade ambitioner kom jag, som sagt, lite grann av mig, för det är inte den bild jag har. Det ska sägas att idrottsrörelsen är självständig, och det vill man vara. Vi har en mycket tät dialog. Inte minst handlar det då om dopningsfrågorna. Det har inte varit några problem. Tvärtom har det fungerat väldigt bra.
Ska man tolka det som Lars Lilja säger får man nästan ett intryck av att RF, Riksidrottsförbundet, har tonat ned de här frågornas betydelse och inte prioriterar dem, alternativt att man i ständiga samtal med mitt departement hela tiden påpekar att pengarna inte räcker. Så är det inte. Inte en enda gång har det funnits med.
Tvärtom talar man om det intensiva arbete som bedrivs internationellt, inte minst genom Wada, och nationellt inom RF men också lokalt i distrikten och föreningarna. Det här arbetet fungerar väldigt bra. Jag är långt ifrån övertygad om att bara ett stort antal tester skulle betyda att man plötsligt fick bukt med dopningen.
Det är ändå ett gott resultat att bara 1⁄2 procent av dopningstesterna var positiva. Jag ska lite grann utveckla mitt svar och ge en bakgrund med tanke på frågan i interpellationen om vad jag avser att göra för att stärka svensk idrotts kamp mot dopning. I Regeringskansliet finns det en arbetsgrupp. Den hör hemma framför allt i Socialdepartementet.
I gruppen finns ledamöter från Kulturdepartementet, från Socialdepartementet, som sagt, och från Riksidrottsförbundets dopningskommission och antidopningsgrupp. Syftet med gruppen är att den ska samordna och bistå inte minst regeringens och Statsrådsberedningens arbete med de här frågorna. Gruppen möts regelbundet.
Därtill är Sverige också på det internationella planet anslutet till Europarådets antidopningskommission - jag utgår från att Lars Lilja känner till det här - och till Unescos internationella konvention mot dopning inom idrotten. Dessutom har vi Wada. Vi är också delaktiga i det mellanstatliga samarbetet International Anti-Doping Arrangement som samlar några av de ledande länderna.
Det sker alltså väldigt mycket här, också på forskningsområdet. Inom RF, som jag vet i allra högsta grad - de skulle nog också bli förvånade om de fick höra vad Lars Lilja här sagt - prioriterar de här frågorna, har man också forskning och en intensiv informationsuppbyggnad. Där är den här frågan i allra högsta grad levande. Så var det inte minst när vi var i Östersund på skidskytte-VM.
De här frågorna togs upp också i högtidstalen under middagen där. Problemet finns. Det är därför som man pratar så pass mycket om det. Jag återkommer till fler fakta. Men jag blev alltså väldigt förvånad över vad Lars Lilja här sade, att det är fråga om en reträtt och att vi inte prioriterar frågorna. Det är inte sant.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Ytterligare resurser talade Lars Lilja om. I så fall är det märkligt att om man i idrottsvärlden inte tycker att medlen räcker inte har äskat mer pengar för detta. Vi kan alltid dela upp pengar i vad som är vad och vad som inte är vad. Men om vi ser på vad idrottsrörelsen har fått totalt har man från år 2000 fått mer än en fördubbling - snudd på en tredubbling.
Jag räknar förvisso in både Handslaget, som trappades upp, Idrottslyftet och den extra utdelningen från Svenska Spel - närmare 175 miljoner under det senaste året. Många har spelat, och då har Svenska Spel kunnat glädja idrottsrörelsen med ytterligare 175 miljoner. Här finns också möjligheter att prioritera.
Men jag har inte hört något om att dessa pengar inte skulle räcka eller att man har tvingats prioritera ned dopningsarbetet. Jag ska gärna ta upp frågan med RF:s ledning. Jag håller helt med Lars Lilja om att det visst är ett problem. Det finns flera idrotter som är rena, förvisso, men andra idrotter har gigantiska problem. Vi behöver inte ens nämna dem eftersom jag tror att vi båda vet vilka de är.
Jag har förstått att Lars Lilja har haft en diskussion med Maria Larsson om dessa frågor. Lars Lilja vet att man samarbetar. Den här frågan är inte isolerad. Den hör ihop med alkohol och narkotika. Man försöker samarbeta för att hitta lösningar på området.
Jan Pennlöv, före detta justitieombudsman, har fått i uppdrag att se över narkotikalagstiftningen och viss annan närliggande lagstiftning. Här kommer denna fråga in. Regelverket är splittrat, och det måste finnas en samsyn om detta ska fungera.
Jag ska gärna ta upp diskussion med Riksidrottsförbundet och säga att det finns många, inte minst i riksdagen, som anser att man inte riktigt arbetar som man borde och att det görs för få kontroller. Vi kan se vad förbundet svarar, och sedan kan det bli en ny intressant diskussion.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Här förelåg nog inget problem att prioritera mellan olika områden. Riksidrottsförbundet är tydligt med vad man tycker, hur man vill arbeta och agera. Vi har varit inne på dopningsfrågorna. Man tycker sig ha ett bra samarbete internationellt, nationellt och lokalt.
Det ska vara en kontakt med basen, med föreningarna, så att kunskapen finns hela vägen. Lars Lilja var inne på att Wada har ett regelverk som alla har anslutit sig till. Här finns ett intensivt nordiskt samarbete, som också för hela frågan framåt. Det här är ingenting vi kan lösa själva utan det här måste lösas tillsammans med andra länder och inom dessa organisationer, som har kommit långt.
Dopinglaboratoriet i Huddinge har funnits i drygt 20 år. Riksidrottsförbundet är den största kunden. Det är självklart viktigt att vi har laboratoriet. Nu har det funnits så pass länge och är dessutom internationellt respekterat. Det är något vi i allra högsta grad slår vakt om. Något hot i den delen finns inte.
Jag har lovat att jag ska ta upp diskussionen med Riksidrottsförbundet om man tycker att arbetet mot dopning borde bedrivas på ett annat sätt.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Gustav Blix har frågat mig om jag är beredd att verka för ett nytt kunskapscenter med en bättre permanent utställning om brotten mot mänskligheten i totalitära ideologiers namn, till exempel i Gamla riksarkivet på Riddarholmen. Vidare har han frågat om jag är beredd att verka för att hedra en unik livsgärning genom att Forum för levande historia får bära Raoul Wallenbergs namn.
Brott mot mänskligheten måste uppmärksammas, oavsett vilken regim som utförde de fasansfulla brotten och oavsett var de skedde. Genom regeringens uppdrag till Forum för levande historia i december 2006 vidgas perspektivet så att också kommunismens brott mot mänskligheten tydligare omfattas av myndighetens arbete.
Forum för levande historia fick då i uppdrag att genomföra en informationsinsats om kommunismens brott mot mänskligheten i tillägg till det arbete som myndigheten gör om nazismen. Forum för levande historia har redovisat en delrapport till regeringen i oktober 2007 och inkommer med en slutrapport till regeringen senast den 30 juni 2008.
Forum för levande historia har även i början av mars 2008 presenterat en faktaskrift med ett kompletterande elev- och lärarmaterial om brott mot mänskligheten under kommunistiska regimer vid ett seminarium på Kulturhuset. Forum för levande historia kommer även att ordna ytterligare utställningar och lärarseminarier med mera inom området under året.
Jag anser, liksom Gustav Blix, att det är mycket viktigt att kommunismens brott mot mänskligheten analyseras och diskuteras. Regeringen vill, genom sitt uppdrag till Forum för levande historia, belysa och informera - inte minst den uppväxande generationen - om kommunismens mörka historia. Med det arbete som Forum för levande historia bedriver tror jag att det finns stora förhoppningar om att det kan lyckas.
Jag ser därför ingen anledning till att för närvarande ompröva uppdraget till eller namnet på Forum för levande historia. Gamla riksarkivet på Riddarholmen är ett unikt statligt byggnadsminne som jag hoppas kan komma till användning på ett lämpligt sätt. Jag invigde i februari en utställning om Raoul Wallenberg i S:t Petersburg på det politiska museet. Raoul Wallenbergs öde påminner oss om en av mänsklighetens mest dystra epoker.
Raoul Wallenberg stod för sådana värden som mod, bestämdhet och okränkbarhet under en period av stora prövningar, när Europa stod framför en vägkorsning i sin historia. Wallenberg kämpade för mänsklig dignitet i en tid då människoliv var värda nästan ingenting. Han gav bevis på att en man kan rädda många liv.
Jag är, liksom Gustav Blix, mycket angelägen om att unga människor får kunskap om Raoul Wallenbergs humanitära gärning och minns hans öde. Jag är övertygad om att Raoul Wallenbergs personliga mod ännu tydligare skulle kunna lyftas fram som en förebild för ungdomar i samhället i dag.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Tack, Gustav Blix, för att du tar upp frågan. Jag har ingenting emot att diskutera den även om timmen är sen. Så är det; ett politiskt intresse finns 24 timmar om dygnet. Vi är eniga om att Forum har ett viktigt uppdrag, inte minst när det gäller att informera om nazismen.
Det var skrämmande när det blev uppenbart hur dålig kunskap som fanns hos många elever, men även hos vuxna människor, om vår historia - inte minst om Förintelsen. Lika skrämmande är det att många unga människor inte har kunskap om kommunismens brott mot mänskligheten, som pågår än i dag.
Även jag har besökt Auschwitz. Det var en på många sätt minnesvärd resa, inte minst därför att jag gjorde den i sällskap med ett par personer som hade överlevt lägren där men också i sällskap med unga människor som en gång tidigare hade bekänt sig till nazismen men som nu har tagit steget ut och arbetar för demokrati och humanism.
Den resan önskar jag nästan att fler skulle få uppleva, för den innehöll många dimensioner. Jag tycker att Forum för levande historia fungerar bra som kunskapscenter. Jag tycker att de har goda ambitioner med det uppdrag som regeringen gav, dels i regeringsförklaringen, dels i december 2006 om att också informera om kommunismens brott mot mänskligheten. Här kan vi verkligen tala om att skolan har misslyckats med sitt uppdrag.
Det är också därför Forum har detta viktiga uppdrag. Gustav Blix talade om Raoul Wallenbergs gärning. Jag talade själv på Förintelsedagen den 27 januari på Raoul Wallenbergs torg. Även Eskil Frank som är chef för Forum för levande historia var med.
Dessa brott kan på flera sätt också kopplas ihop, för totalitära regimer göder i någon mening varandra. Det var väl inte en slump att Stalin och Hitler inledningsvis fann varandra.
När det handlar om vad som ska ske med Gamla riksarkivet, denna ståtliga byggnad från slutet av 1800-talet ute på Riddarholmen som nu stått tom i tio år, vet jag att det en gång i tiden faktiskt fanns planer på att lägga Forum för levande historia där ute.
Nu har de bra lokaler på Stora Nygatan, och det finns väl ingen anledning att i dag flytta dem, men även jag - det kanske jag skulle ha sagt inledningsvis - tycker att det hade varit intressant om man hade gett Forum namnet Raoul Wallenbergs Center. Det finns en klar koppling till både nazismen och kommunismen. Men det har kommit till min kännedom att det finns andra intressanta planer för Gamla riksarkivet. Det är inte för tidigt, om jag säger så.
Vad det talas om i dag är ett eventuellt barnkulturhus, och det är spännande nog. Ingenting är ännu beslutat, men jag har förstått att det kommer att ske en förstudie och att det finns intressenter på såväl statligt håll som i kommunen. Skulle det bli så är jag den första att välkomna det!
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag har läst den här rapporten väldigt ingående och till skillnad från en del andra som har varit aktiva i debatten på senare tid glatt mig åt att det är ett omsorgsfullt och omfattande arbete. Jag ser fram emot att följa det vidare. Vi har många elever som besöker riksdagen. Jag tror nästan att samtliga skolelever under sin skoltid någon gång får besöka Stockholm och Sveriges riksdag.
Men det hindrar inte att man kanske skulle kunna koppla ihop det med ett besök på Armémuseum som kan beskriva krigets fasor och ett besök på Forum för levande historia och andra institutioner som också håller demokratin levande - även om vi inte talar om det för skolorna. Det är ju så att om vi inte kan vår historia har vi heller ingen framtid.
Det finns ingen begränsning i vare sig tid eller rum för Forum för levande historias uppdrag. Det kan tyvärr vidgas till att omfatta mycket, mycket mer. Gustav Blix nämnde Darfur och slaveriet. Det får bli en senare fråga om Forum ska få ett vidgat uppdrag.
För dagen är jag glad över att kommunismens brott mot mänskligheten också är synliga och att vi förhoppningsvis får möjlighet att högtidlighålla Raoul Wallenbergs hundraårsdag 2012. Därmed tackar jag Gustav Blix för den här diskussionen, och jag är övertygad om att vi inte har sett slutet på denna verksamhet ännu.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Helene Petersson har frågat mig vilka direktiv jag har givit de tjänstemän som förhandlar med EU i presstödsfrågan, när jag beräknar att presstödsfrågan är färdigberedd och beslutsmogen samt vad jag kommer att göra i frågan om var beslutet om det framtida presstödet ska tas. Helene Petersson hävdar att regeringen har sanktionerat att EU får ifrågasätta hela det svenska presstödssystemet.
I samband med det skulle jag vilja förtydliga en sak. Europeiska kommissionen har enligt EG-fördraget skyldighet att i samarbete med medlemsstaterna fortlöpande granska alla befintliga stödprogram, oavsett om de sanktioneras av medlemsstaterna eller inte.
I de fall en befintlig stödordning inte befinns vara förenlig med den gemensamma marknaden är kommissionen skyldig att föreslå förändringar av stödet eller att stödet upphävs. När de nya presstödsreglerna anmäldes till kommissionen förra hösten framkom att de inte kunde godkännas utan en så kallad fördjupad prövning eftersom förslaget preliminärt ansågs strida mot fördragets statsstödsregler.
Kommissionens konkurrensdirektorat meddelade också att det befintliga stödets förenlighet med fördraget skulle prövas. Mot denna bakgrund valde min företrädare Cecilia Stegö Chilò att dra tillbaka notifieringen, och regeringen föreslog att riksdagen skulle skjuta ikraftträdandet av de nya reglerna på framtiden. Hur dessa beslut fattades är grundligt belyst av KU som har kommit fram till att det skedde helt enligt gällande bestämmelser.
Jag tänker därför inte gå närmare in på den frågan. Tjänstemän från Regeringskansliet och kommissionens konkurrensdirektorat har träffats vid några tillfällen för att klarlägga reglerna och omfattningen av det befintliga presstödet.
Direktivet till tjänstemännen inför mötena har varit att redovisa fakta och att förmedla den svenska regeringens position i presstödsfrågan, det vill säga att presstödet är ett viktigt instrument för att främja mångfalden på mediemarknaden, men att regeringen också är öppen för möjligheten att modifiera delar av regelverket för att garantera att det stämmer överens med statsstödsreglerna.
Kommissionen har å sin sida visat en god vilja att lyssna på beskrivningar och argument från svensk sida, men har samtidigt framfört principiella invändningar mot driftsstödet som form. Att i ett sådant läge helt motsätta sig förändringar i presstödet skulle kunna leda till beslutet att hela presstödet måste upphävas.
Detta informerade jag samtliga partier i konstitutionsutskottet om i juni, vid ett möte där även Helene Petersson deltog. Dialogen om presstödet fortsätter på tjänstemannanivå så länge kommissionen behöver ytterligare information. Det är därför inte möjligt för mig att säga något i dag om när presstödsfrågan är färdigdiskuterad med kommissionen.
Som jag har sagt tidigare kommer dialogen troligen att leda till ett beslut av kommissionen som innehåller förslag till förändringar i presstödet. Det slutliga beslutet om det framtida presstödet kommer dock att fattas av riksdagen.