KBLab/rixvox huggingface dataset:
Thomas Morell (SD):
Tack för svaret, statsrådet! Sjukvård är så mycket mer än bara sprutor, piller och vård i samband med operationer. Sjukvård har väldigt mycket att göra med att den som är patient, barn eller vuxen spelar ingen roll, mår bra och känner en trygghet i det som sker runt omkring. Att uppträda för barnen är oerhört viktigt, för då får de ett avbrott från något som kan vara väldigt kusligt för ett barn.
De är inte i sin hemmiljö utan på ett sjukhus, med allt vad det innebär. Om de då kan få ta del av ett uppträdande och få ett litet avbrott från det som sker i samband med vården har det en positiv effekt på patienterna. Jag ställde två frågor i min interpellation och kan inte säga att jag fått något tydligt svar på dem.
Den första frågan var om ministern ser en risk för att människor får olika vård på svenska sjukhus beroende på partitillhörighet och vilka åtgärder ministern vidtar för att säkerställa att det inte sker. Svaret jag får från statsrådet är följande: "Hälso- och sjukvårdslagstiftningen bygger på alla människors lika värde och att vård alltid ska ges efter behov.
Detta är viktiga principer som jag är övertygad om att ansvariga inom regionala och kommunala verksamheter är helt införstådda med och stöder helhjärtat. Regioner och kommuner lyder också under kommunallagen och ska enligt likställighetsprincipen behandla sina medlemmar lika, om det inte finns sakliga skäl för något annat." Men händelsen på Karolinska sjukhuset visar ju att så inte är fallet. Sjuksköterskan ställde ju den specifika frågan huruvida Peter var aktiv i SD eller ej.
Det visar ändå att det finns strömningar inom vården - jag säger inte att det är så överallt - som sätter någon form av epitet på människor. Först och främst: Vad hade ett eventuellt politiskt engagemang hos Peter med saken att göra? Det var ju inte därför han var där. Sällskapet som var på plats skulle överlämna gåvor till cancersjuka barn och spela några låtar så att barnen skulle få uppleva lite glädje i den tuffa behandling som de genomgår.
Kort sagt: Det var så långt ifrån politik som man någonsin kan komma. På den andra frågan fick jag inte heller något svar. Frågan lyder: "Ser ministern i övrigt en risk för att politiska hänsyn påverkar verksamheten vid landets sjukhus på ett för vårdtagarna negativt sätt, och vilka generella åtgärder vidtar ministern i så fall?"
Statsrådet svarar på följande sätt: "Den lagstiftning som finns på plats slår fast att vården ska ges med respekt för alla människors lika värde, oavsett till exempel patientens hudfärg eller politiska tillhörighet. Vård ska ges efter behov." Ja, man kan tycka att det är en självklarhet. Men vad hade hänt om vi vänder på frågan lite grann, om nu Peter hade kommit in som patient? Hade han då blivit sorterad som nummer ett eller nummer två, eller hur hade det blivit?
Det är en oerhört relevant fråga, eftersom det helt tydligt finns de som lägger politiska värderingar vid dem som kommer till sjukhuset.
Thomas Morell (SD):
Tack för svaret, statsrådet! Frågan är oerhört relevant. I svallvågorna av det som hände är det väldigt många som har följt detta. Det är människor som vittnar om - jag kan lämna telefonnummer när vi kommer utanför lokalen - att de har nekats anställning inom vården för att de har en viss partitillhörighet.
Det är allvarligt, för då börjar man värdera människor efter partitillhörighet, och det hör inte hemma i ett land som ska vara demokratiskt. Vi firar trots allt 100 år av demokrati i det här landet. Den här diskussionen kan vi mycket väl fortsätta med utanför kammaren. Och jag kan överlämna telefonnummer, så kan statsrådet själv få prata med människor som faktiskt har råkat ut för detta. Sjukvård ska vara lika för alla.
Och jag förstår inte varför man ställde frågan om partitillhörighet i det här sammanhanget, där det var fråga om ett uppträdande för barn. Jag förstår inte den frågan. Statsrådet borde också bli orolig, för det visar att det finns några inom sjukvården som inte följer de demokratiska principerna. Detta är allvarligt.
Jag hoppas nu, och utgår från, att den här debatten leder till ändringar inom sjukvården, så att det inte sker en sortering på något sätt och att de som söker tjänster inom sjukvården inte blir värderade efter politisk tillhörighet, oavsett vilket parti det är fråga om. Alla ska ha rätt att söka ett jobb och få ett jobb inom sjukvården, och alla som söker vård ska få vård utifrån behov och den sjukdom som man söker för.
Thomas Morell (SD):
Tack för svaret, statsrådet Ibrahim Baylan! Jag lyssnade tidigare på en väldigt intressant debatt om polisen, tryggheten i samhället och så vidare. Damberg sa i sitt slutanförande att det är viktigt vad övriga samhället gör. Det ser jag som ett medskick att vi alla på något sätt måste föregå med gott exempel i allt vad vi företar oss.
Då är det oerhört viktigt att de statliga bolagen och de bolag som staten har att styra över föregår med gott exempel. Det är några delar i svaret som jag skulle vilja få utvecklade lite grann. Det står så här: "Näringspolitikens mål är att stärka den svenska konkurrenskraften och skapa förutsättningar för fler jobb i fler och växande företag."
I samma stycke står det så här: "Det ska inte löna sig att fuska eller bryta mot regelverk för att skaffa sig fördelar." I nästa stycke står det: "Regeringen arbetar aktivt för att stävja fusk, bland annat genom att öka myndigheters kontrollmöjligheter samt genom att skapa förutsättningar för ökad samverkan mellan myndigheter." Det är bra, men vad betyder det i praktiken?
För inte så länge sedan hade statsrådet och jag en debatt om Postnord och att de vid några tillfällen hade blivit rapporterade för otillåtet cabotage. Jag tycker att det är lite besvärande att statens bolag hamnar i en situation där det faktiskt kan anklagas för att inte följa regelverket.
Statsrådet lovade att han skulle ta en diskussion med Postnords ledning, och jag utgår från att så har skett. Likväl skapas det rubriker där statliga företag figurerar genom att fuska och inte följa regelverket. Jag vill hemskt gärna ha ett svar från statsrådet på hur man från statens sida ska arbeta mer intensivt för att förhindra den typen av verksamhet.
Jag kommer att fördjupa mig lite grann i detta i nästa anförande. Jag tycker att det är besvärande för staten att man gång på gång dyker upp i tidningsartiklar om att man inte följer regelverket. Samtidigt pekar staten med hela handen på oss medborgare och säger att vi måste följa lagstiftningen. Jag har inga problem med att människor ska följa lagen, men jag tycker att staten borde gå främst och visa vägen.
Och då ska man inte gå främst och visa vägen med att figurera i rubriker där man anklagas för fusk. Det borde de statliga företagen hålla sig för goda för.
I det sista, avslutande stycket i svaret står det så här: "Vad gäller de statliga bolagen ställer regeringen i statens ägarpolicy krav på att de ska agera föredömligt inom området hållbart företagande och även i övrigt agera på ett sådant sätt att de åtnjuter offentligt förtroende." Det låter jättebra. Men vad gör regeringen i praktisk handling för att det verkligen ska bli så?
Thomas Morell (SD):
Jag tackar statsrådet för svaret. Nej, några perfekta människor är varken statsrådet eller jag. Vi har våra brister, och det gör oss till människor. Men det är en himmelsvid skillnad mellan att göra ett misstag och att medvetet göra något för att tillskansa sig fördelar. Det finns olika sätt att begå brott. Det ena sättet är mer handgripligt: att stjäla, misshandla eller rent av mörda.
De brotten är mer tydliga. Men man kan också begå brott som vid första anblick inte ser ut som en brottslig handling, men när man djuplodar i frågan ser man att det är olagligt. Här hittar vi ibland statliga och kommunala företag som inte följer regelverket.
Detta fick en av mina tidigare kollegor på trafikpolisen att reagera, så han skrev en debattartikel. Jag ska läsa några stycken från den. "När två svenska fordon stoppades och påkoms med att köra på dubbla förarkort, rann bägaren över för bilinspektör Patrick Zetterberg i Eskilstuna när han fick höra anledningen.
'Alla statliga och kommunala företag måste börja betala för sig när de upphandlar transporter', säger han. 'När de inte betalar vad det kostar, öppnar det inte bara upp för fusk och stress. Utan det driver även svenska åkerier mot konkurs'." "Det var måndagskvällen den 28 september som två svenska fordon stoppades kort efter varandra nära Åkers Styckebruk. En bil och släp och en grusbil fick dela på kontrollplats. Två svenska fordon med svenska förare.
Båda förarna använde dubbla förarkort." "Förarbyten som tar 15 sekunder ger en stark indikation på att något är fel och det extra förarkortet som användes i det ena fordonet, tillhörde en man i 80-årsåldern som inte innehade ett YKB. I det andra fordonet satt det extra förarkortet i färdskrivaren, säger Patrick Zetteberg." Ett YKB är ett yrkeskompetensbevis, som ger rätt att köra yrkesmässigt.
Nu ber jag om ursäkt för språket, fru talman, men jag läser ordagrant vad som står i artikeln. "Detta gör mig uppriktigt sagt förbannad. När åkerier kör för statliga och kommunala bolag och inte kan få ihop det, då är något väldigt fel. Om ett åkeri inte vill fuska och då inte klarar uppdraget, finns dessutom en uppenbar risk att åkeriet förlorar uppdraget, säger Patrik Zetterberg." Det är denna verklighet som är där ute.
Det finns statliga och kommunala aktörer som tvingar fram ett fusk. Läser man lite noga i det som reglerar trafiklagstiftningen står det att man inte får bete sig på det sättet, utan man ska betala och göra rätt för sig. Det gäller såväl privata som statliga företag.
Det är ett bekymmer när det blir legitimt att stat och kommun beter sig på detta sätt. Då går man inte med fanan längst fram och visar vägen för ett sunt företagande. Detta bekymrar mig. Jag hoppas verkligen att statsrådet sätter ned foten och talar om var skåpet ska stå, för är det något statliga och kommunala företag ska göra är det att följa lagstiftningen.
De måste visa vägen för hur man gör rätt, inte för hur man fuskar.
Thomas Morell (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Det är himmelsvid skillnad på att göra ett misstag. Det kan vi alla göra, och det gör oss inte till bättre eller sämre människor i en sådan situation. Det är det medvetna fusket som är ett bekymmer, när man medvetet begår en handling som strider mot lagstiftningen. Det är där vi har ett problem.
Om jag ska vara riktigt ärlig stör det mig när statens skjorta inte längre är vit utan fläckig. Staten måste under alla omständigheter följa lagstiftningen. Sedan kan man trampa fel någon gång, men då får man backa tillbaka och göra rätt. Det är inte värre än så.
Men när man gång på gång läser artiklar och gång på gång får telefonsamtal från dem som är aktiva i verksamheten och får besked om att man inte följer lagstiftningen och sedan sopar det under mattan blir det fel, för staten måste visa vägen för hur det ska vara när det är en sund och sjyst marknad. Då får skjortan inte vara fläckig. Detta är oerhört viktigt.
Staten har också en oerhört viktig roll när det gäller att sätta ribban i samhället. Om staten sätter ribban på en låg nivå kan man inte förvänta sig att andra sätter ribban på en högre nivå. Det är där vi har problemet. Jag hoppas innerligen att jag inte behöver ha en sådan här debatt igen med statsrådet framöver utan att vi kan se fram emot att statliga företag går med fanan högt i framtiden.
Att enskilda individer i staten kan göra fel får vi leva med, för det är människor vi pratar om. Men det är som sagt en helt annan femma.
Thomas Morell (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Vi har ett arbete att utföra när det gäller att minska koldioxidutsläppen. Det finns olika sätt att angripa problemet. Vad det handlar om är egentligen att minimera utsläppen i förhållande till det arbete som ska utföras. Det är ett par saker i svaret som jag gärna vill gå vidare med.
Där anges att vi ska minska med 70 procent senast 2030 jämfört med 2010. Det är ju bra, men jag ställde också frågan hur det kommer sig att man inte nyttjar en teknik som bevisligen minskar utsläppen. Det är den kompressionstända motorn jag pratar om.
Med den nya reningstekniken finns inte problemen med kväveoxider, som dieseln hade som konsekvens tidigare. Den kompressionstända motorn är det effektivaste sättet att förflytta ett fordon när det gäller förbränningsteknik. Den har en överlägsen verkningsgrad.
Den enda motor som överträffar den kompressionstända motorn är den elektriska. Problemet är att lagra energin och ha den med sig, om det är laddbara bilar vi pratar om, eller att kunna driva fordonet med el direkt från vägen på ett eller annat sätt. Om det sker induktivt eller via en kontaktledning spelar ingen roll. Men vi har ju inte den tekniken på plats.
Vi i Sverigedemokraterna har i vår motion lagt fram att vi vill utveckla eldriften för tunga fordon men också lätta fordon i form av att kunna driva fordonet direkt på vägen genom överföring med elenergi alternativt att ha laddning i själva fordonet. Men vi ser också andra lösningar för att driva fordon, såsom vätgas.
Under resan fram till 2030 måste vi greppa efter alla halmstrån för att minska utsläppen. Där har vi en teknik i dag som bevisligen är effektiv. Jag kommer från åkerinäringen, och jag är utbildad på YKB. Vad det handlar om är att få ett fordon att förflytta sig en given sträcka med en given last och förbruka så lite bränsle som möjligt.
Man jobbar mycket hårt inom åkerinäringen för att minimera konsekvenserna av utsläppen. Dieselmotorn är i dagsläget det enda alternativet för att nå målen. Men då gäller det att få den motorn att jobba så effektivt som möjligt. Man kan titta på de möjligheter som man får med denna typ av förbränningsteknik.
Om man minskar förbrukningen med 10 procent innebär det en besparing på 3 500 liter per år på ett normalt ekipage. 3 500 liter mindre bränsle förbränns alltså. Varje liter som inte eldas innebär en fördel för klimatet.
För mig är det därför obegripligt att regeringen inte greppar efter alla varianter för att nå klimatmålen utan i stället påför en skatt på ett fordon som bevisligen har oerhört låga utsläpp av koldioxid men också av andra skadliga ämnen som påverkar människan. Jag skulle vilja höra lite grann från statsrådet hur man resonerar när man släpper denna möjlighet ifrån sig.
Thomas Morell (SD):
Jag tackar statsrådet för svaret. Jag får säga som jag brukar säga när jag håller mina kurser: Det bästa bränslet är det som aldrig brinner. Sedan är det så att även elen har en påverkan. Om vi kan minska även förbrukningen av el för att förflytta fordon är det bra. Om man tittar på hur det ser ut har vi alltså 4 887 904 personbilar i trafik i Sverige.
De är alltså påställda, som det kallas. Sedan har vi ett antal fordon som är avställda men som brukas i alla fall. Men vi kan hålla oss till bilar som är påställda och aktiva i trafiken. 40 procent av dessa fordon är äldre än elva år. Det är 2 150 678 bilar. 2030-sekretariatet har en sida som heter Bilberget.
Om man tittar på den sidan visar det sig att om vi bara kunde sänka medelåldern på den svenska bilparken från 18 år, som den är i dag, till 11 år skulle vi minska utsläppen med 400 000 ton koldioxid. Då talar vi inte om en övergång till något annat bränsle utan bara om en förnyelse av bilparken.
Utsläppen skulle alltså minska med 400 000 ton per år. Det motsvarar vad inrikesflyget släppte ut 2017. Det är ansenliga mängder. Om vi i samband med att vi förnyar bilparken också nyttjar ny teknik i form av el, vätgas och så vidare blir effekten ännu större.
Men det kommer att ta ganska många år innan elen så att säga är utrullad och ger riktig effekt. Då måste man göra någonting annat under resans gång. Antalet nyregistrerade laddbara personbilar från januari till september i år - det är pinfärsk statistik - var 28 879.
Det är en ökning med 76 procent om man jämför med samma period förra året. Det är en fantastisk ökning. Men i antal fordon är det inte särskilt mycket. Om vi förhåller oss till att denna ökning skulle vara densamma hela året skulle det ta 56 år att byta ut den äldre delen av bilparken.
Om vi skulle fördubbla detta skulle det ta 28 år att byta ut bilparken. Den tiden har vi inte. Nu kommer andelen nyregistrerade elbilar sannolikt att öka. Men vi talar ändå om ett antal år framåt i tiden, och vi kan faktiskt här och nu direkt få en effekt genom minskade utsläpp av koldioxid.
Men då måste det också vara möjligt för människor att köpa de bilar som erbjuder denna möjlighet. I dagsläget är skatten alldeles på tok för hög. Det gör att människor drar sig för att byta bil. Vi får då inte den utbytestakt av den äldre bilparken som vi önskar. Därför får vi dras med gamla bilar med sämre utsläppsprestanda. Då når vi inte målen.
Det blir kontraproduktivt med den höga skatten. Här måste regeringen tänka om och se till att greppa varje halmstrå för att nå resultat. Det viktiga måste vara målet, så att vi kommer dit vi har bestämt oss för.
Thomas Morell (SD):
Jag tackar statsrådet för svaret. Synsättet hur vi ska nå målet skiljer oss åt lite grann. Jag tittade på Volvos hemsida i går. Där framgår att den billigaste V60-modellen som är laddhybrid kostar 499 000 kronor. Det är Volvos listpris på denna bil.
För en vanlig familj är det väldigt mycket pengar, och de flesta avstår från att investera i en bil som är så dyr. Om jag vill ha en ren elbil från Volvo kostar det billigaste alternativet 699 000 kronor. Vilken barnfamilj har råd att köpa ett sådant fordon? Detta innebär att utvecklingen för att förnya bilparken bromsas.
Det gör i sin tur att vi inte når målen att sänka koldioxidutsläppen. 2030-sekretariatet har en sida där man kan laborera med olika åtgärder och se vad effekten blir. Bara med en sådan sak som att sänka medelåldern på bilparken från 18 till 11 år minskar man utsläppen med 400 000 ton. Det är en fantastisk utveckling, utan att man egentligen gör någonting annat än att förnya bilparken.
Om vi sedan kan få in mer elbilar, vätgas eller någonting annat är det jättebra, men vi måste ta ut kompassriktningen och nå målet. Regeringen gör inte det i dagsläget. Tittar man på registreringstalen kan man konstatera att de är alldeles på tok för låga. Även om det i procent räknat är höga registreringstal är antalet fordon på tok för lågt.
Det går för långsamt.
Thomas Morell (SD):
Tack för svaret, statsrådet! Den sista meningen var lite intressant. Statsrådet sa att vägen är ett brottsverktyg. Det stämmer väldigt bra. Vägen är den största brottsplatsen vi har i Sverige. Det finns inte en buse som löper i Adidasskor, utan de åker bil, motorcykel eller någonting annat som går lite fortare än att springa.
Vägen är deras livsnerv. Där måste också myndigheterna vara för att bromsa utvecklingen. Jag ska läsa lite grann vad Mats Galvenius, vd för Larmtjänst, skriver: Det är tråkigt att regeringen inte tar problemet med de internationella stöldligorna på allvar. Ligornas härjningar orsakar stora kostnader för både företag och privatpersoner.
Men vad som är ännu värre är att de systematiska stölderna bidrar till otryggheten i samhället på ett mycket påtagligt sätt. Vi skulle verkligen välkomna att regeringen vidtar kraftfulla och effektiva åtgärder för att komma till rätta med problemet. Det är stöldgods för ungefär 3 miljarder i försäkringsvärde som rullar ut över gränserna årligen. Vem är det som står för de pengarna?
Jo, det är landets försäkringstagare. Landets försäkringstagare är medborgare, skattebetalare, som har betalat för ett skydd där samhället ska gå in och vidta åtgärder mot de kriminella. Här har samhället inte lyckats med det uppdraget. I stället drabbas väldigt många både enskilda och företagare av de kriminellas framfart i samhället. Här måste det till någonting.
Slutmeningen i svaret räcker inte. "Regeringen kommer fortsatt att prioritera att åtgärder vidtas för att komma åt internationella brottsnätvek samt se till att det är ordning och reda på vägarna." Ja, det krävs.
Thomas Morell (SD):
Jag blandar mig i den här debatten lite grann just för att vägarna är någonting som engagerar mig. Hela landet ska leva, sägs det ofta, och en viktig förutsättning för detta är att infrastrukturen fungerar. Vägnätet har en oerhört viktig roll här, även om naturligtvis både sjöfart och järnväg också kan vara viktiga. Men vägarna är otroligt viktiga.
Jag har tillbringat en stor del av mitt liv ute i det svenska vägnätet. Under min tid vid trafikpolisen var jag med och utredde ungefär 300 olyckor med dödsfall eller svårt skadade. Då var saken den att man skulle ta reda på huruvida det var förare, fordon eller väg som var orsaken till olyckan, och i de allra flesta fall var det föraren.
Men gång på gång upptäckte vi också att brister i vägsystemet hade orsakat olyckan med en tragisk utgång. Av den rapport som vi har fått ta del av kan man ana att allt fler olyckor i framtiden kommer att ske på grund av bristande vägunderhåll. Nu har jag inte den aktuella siffran, men jag vet att för ett tag sedan beräknades varje dödsfall i trafiken kosta ungefär 27 miljoner kronor.
Då kan man snabbt inse vilka kostnader detta betyder för samhället, förutom den personliga tragedin för de människor som drabbas, för det kan inte mätas i pengar. Om vi ska ha ett vägnät som är säkert, om vi ska kunna leva upp till nollvisionen och om vi har viljan att hela landet ska leva måste vi satsa pengar på vägnätet.
Oavsett om man bor i Göteborg, i Västerås eller i Vilhelmina, som ligger i Norrlands inland, måste det ju fungera att ta sig till sitt arbete och sköta sin vardag. Jag har förmånen att få resa ganska mycket, även på väg faktiskt. Förra veckan var jag ute och åkte på en så stor väg som E20. Jag svängde av från den i Mariestad.
Där var det ett stort hål mitt i vägbanan, så jag fick svänga ned mot dikeskanten för att ta mig förbi, för annars hade framvagnen slagits sönder. Detta skedde alltså på en av Sveriges största vägar, E20. Det är alltså inte bara det finmaskiga vägnätet långt ute på landsbygden som har bekymmer, utan även de större stråken lider av att det inte avsätts tillräckligt med resurser för att säkerställa säkerheten och framkomligheten.
Jag pratade med en trafikpolis häromdagen. På grund av att snöröjningen inte kom fram hade trafiken blivit stående i timmar. Han sa: Det går inte att röja en väg som har så dåligt underlag att snöröjningen inte kan hantera situationen.
Vi står i ett läge där en redan dålig situation förvärras, och då måste det tillföras mer pengar. Statsrådet säger att det aldrig har gjorts så stora investeringar i vägnätet som nu. Fine, men det är alldeles uppenbart att det inte räcker.
Rapporten visar ju på en skrämmande utveckling om man inte ökar takten på underhållet av det svenska vägnätet.
Thomas Morell (SD):
Järnväg i all ära. Det är uppenbart att statsrådet inte har läst våra motioner. Vi säger nej till höghastighetståg men vill satsa på andra delar av järnvägen, just för att kunna få bättre godstransport. Uppe i Norrlands inland är man inte särskilt betjänt av att tåg nere i Skåne far fram i 300 kilometer i timmen. Det är ju där uppe de stora problemen finns när skogsindustrin ska ha ut sin råvara från skogen.
Lite som Magnus var inne på vad gäller dåligt vägunderhåll: Håller taket inte tätt blir huset skadat. Så ser det ut på vägarna i dag. Åker man på riksväg 26 eller E45 ser man längsgående sprickor i vägbanan och att sättningen i vägbanken gör att asfalten trycks ut i dikeskanten.
Det är givet att man får skador i vägkroppen när det läcker ned vatten och frosten sedan kommer och gör sitt till. Behovet av att rusta vårt vägnät är enormt, oavsett var vi är. Det är viktigt för vår industri och för dem som lever, bor och verkar i landet.
För dem som bor i storstäder löser det sig i regel, även om man givetvis också där är i behov av ett bra vägnät. Ska vi få skogsindustrin, mindre industrier på mindre orter och livsmedelsproduktionen att fungera måste vi ha ett vägnät som fungerar. Om vi dessutom ska nå nollvisionens mål måste vi har ett vägnät som är säkert att färdas på.
Rapporten visar dock att vi är på väg i motsatt riktning, och det bekymrar mig.