KBLab/rixvox huggingface dataset:
Josef Fransson (SD):
Vem ska betala - kommunerna eller staten? Jag har ett nationellt perspektiv på den frågan. Någon ska betala, så är det. I grund och botten går Sverigedemokraternas politik ut på att göra en resursallokeringsförändring till att hjälpa människor på plats i krishärdarnas närområde. Här tycker jag att man kan föra en ganska intressant diskussion.
Som det ser ut i dag tenderar den somaliska invandringen till Sverige att öka. Det läste vi inte minst om i riksdagens egen tidning, Riksdag & Departement. Men i resten av Europa minskar den. Naturligtvis finns det då en stor skillnad på politiken i de olika länderna.
Det borde bli uppenbart för var och en att migration av några tiotusental människor inte löser några problem för de miljontals människor i Somalia som inte har någon möjlighet att ta sig ut från Afrika och komma till Sverige. Man måste inse att problemen i landet måste få en lösning på plats om man har somaliernas intresse för ögonen - eller de somaliska folkens, kanske man ska säga; detta är måhända grundorsaken till att det finns en konflikt.
Vi har varit väldigt tydliga i Sverigedemokraterna, tycker jag. Vi vill göra den här omallokeringen av resurser för att hjälpa till för en positiv och reforminriktad utveckling i respektive krisland. Jag menar på att det är den enda verkliga åtgärden. Det är det som måste på plats, men det är mycket svårt. Vi har försökt med det i många år. Jag ser dock en ljusning i Afrika. Det är den utvecklingen som måste fortsätta.
Det bor ungefär 10 miljoner människor i Somalia, och man har en väldigt snabb befolkningstillväxt. Trots stor utvandring och stridigheter har man en befolkningstillväxt på ungefär 160 000 människor per år.
På så vis ökar lidandet i Somalia hela tiden, såvida man inte kan lösa konflikten och komma till rätta med svälten. Det totala mänskliga lidandet ökar om man i stället satsar alla resurserna på att hjälpa ett i dessa sammanhang relativt litet fåtal att komma till Sverige.
Jag tycker också att detta är väldigt orättvist mot de svenskar som inte alla gånger har hängt med i globaliseringen och den snabba utveckling som skett i Sverige och västvärlden. De enklare jobben flyttas till låglöneländer, och det krävs alltmer av var och en för att klara av att ha ett arbete i Sverige.
De enklare industrijobben försvinner och ersätts med mer kunskapsintensiva arbeten. Jag är av den uppfattningen att det även fortsättningsvis kommer att finnas väldigt många svenskar som har behov av något enklare arbetsuppgifter.
I de sektorerna får man en väldig konkurrens av de här jobben som man ska skapa på olika sätt. Tiotusentals svenskar som inte får plats i det nya Sverige riskerar att slås ut.
Josef Fransson (SD):
Nu fick jag dels väldigt många frågor på samma gång, dels ett antal anklagelser kastade mot mig. Jag har absolut inte sagt att ingen av de invandrare som kommer till Sverige någonsin skulle komma i arbete. Jag sade att en väldigt stor del av dem troligtvis aldrig kommer att göra en enda arbetstimma i ett riktigt förvärvsarbete. Jag har någonting som jag skulle vilja ta upp när jag har chansen att debattera detta med Erik Ullenhag.
Innan vi avslutar skulle jag vilja beklaga mig lite grann över att det är så få liberaler som är öppna och tydliga med vad den stora invandring vi har på sikt gör med vårt svenska samhälle. Man kunde vara ärligare mot väljarna på detta område och förklara vad det innebär för att försöka bibehålla en generell välfärdsstat.
Mellan fyra ögon har jag alltför många gånger hört nyliberaler säga att man är positiv till en helt fri invandring därför att det raserar dagens välfärdsstat. Det säger man naturligtvis inte öppet, men mellan fyra ögon kan man göra det. Man använder alltså invandringen som ett redskap till att nå helt andra mål, det vill säga just att krossa välfärdstaten.
Kopplingen dessa fenomen emellan tycker åtminstone jag är solklar. Jag önskar att man också var tydlig med det inför väljarna och att inte bara de facto vill avveckla välfärdstaten. Jag hinner kanske svara på någon av frågorna. När det gäller familjeåterföreningen säger vi ingenting emot att man ska kunna återförenas i Sverige.
Däremot har vi sagt att man ska återförenas på den plats där man har de största gemensamma anknytningsskälen. Inte minst FN förespråkar en cirkulär migration just för att vi ska kunna vara med och hjälpa flyktingar i direkt konflikt. Tanken är att människor på flykt också ska återvända när konflikten är över.
Josef Fransson (SD):
När det gäller Paris överlåter jag svaret på frågan till mina kollegor som just nu är verksamma i miljö- och jordbruksutskottet. Det är väldigt intressant att många politiker står här i kammaren och så tvärsäkert uttrycker att det här kommer att hända om vi släpper ut så här mycket koldioxid, när det inte finns några sådana trender. Det har definitivt skett en uppvärmning under hela 1900-talet. Den började egentligen redan i mitten av 1800-talet.
Vi såg en snabb värmeutveckling mellan 1910 och 1940 som var ungefär lika stor som utvecklingen från 1970-talet fram till slutet av 1990-talet. Men då kan man knappast skylla på koldioxidutsläpp eftersom industrialiseringen inte hade kommit igång. Nu när utsläppen är som allra störst ser vi i stället en uppvärmningsplatå. Vi vet från laboratoriemiljö att koldioxid är en växthusgas.
Vi vet också att ändrad markanvändning kan förändra klimatet, inte minst lokalt. Klimatvetenskapen är mycket intressant på många olika sätt, men jag tycker ändå att debatten många gånger blir näst intill infantil när man förenklar, förenklar och förenklar tills allt det vetenskapliga är som bortblåst.
Jag undrar då tillbaka till Jens Holm varför man återkommande i betänkandet beskriver koldioxid som smuts. Låt mig citera: "Det är de industrialiserade länderna som historiskt har smutsat ned och därför måste ta ledningen för utsläppsminskningarna." Skulle koldioxid vara smuts? Kan Jens Holm verkligen säga att världen har blivit en sämre plats på grund av koldioxidutsläppen i dag?
Jag talar inte om framtiden utan om i dag. Är världen en sämre plats nu än för 50 år sedan på grund av koldioxidutsläppen? Fler kan äta sig mätta för att det växer bättre. Skogarna växer bättre.
Josef Fransson (SD):
Det är alltid så trevligt att debattera med Jens Holm. Man kan lyfta upp klimatfrågan ur lite olika aspekter. Jens Holm och många andra debattörer har tagit upp frågan om Sveriges ansvar. Jag strök lite grann från mitt anförande på grund av tidsbrist, och därför tänkte jag avsluta med att säga något om vad Sverige ska gå in med i klimatförhandlingarna. Det är en intressant diskussion. Jag tycker inte att Sverige har något att skämmas över i den internationella statistiken.
Det finns inte ett enda jämförbart industriland på hela detta klot som har lägre utsläpp än vad Sverige har. Det är trots att Sverige har en besvärlig miljö med kalla vintrar. Det gjordes en stor klimatomställning i Sverige redan innan IPCC bildades och redan innan frågan fick en politisk dignitet över huvud taget. Sverige lämnade fossila bränslen för uppvärmning och gick över till kärnkraft och så vidare.
Sedan 70-talet och fram till i dag har Sveriges utsläpp minskat med ungefär 60 procent per capita. Det är bra. Men då har vi plockat de lågt hängande frukterna. De högre hängande frukterna kommer att bli allt dyrare, men det är klart att vi ska jobba ditåt. Då säger Jens Holm och de flesta andra nej till kärnkraften - det överlägset bästa vi har att tillgå i dag. Det är den mest resurseffektiva och miljövänliga energin på många olika sätt.
Kommer dessutom fjärde generationens kärnkraft kan vi använda det gamla kärnbränslet, och vi behöver inte ens bryta nytt ur backen. Kan det bli mer klimatsmart än så - om vi nu går mot den apokalyptiska framtiden som åtminstone Jens Holm är rädd för? Jag tycker inte att Sverige har det minsta att skämmas för.
Vad Sverige minskar i utsläpp på ett år motsvarar vad utsläppen ökar i stora utsläpparländer - till exempel Kina - på 17 timmar. Vad Sverige gör spelar faktiskt inte så stor roll.
Josef Fransson (SD):
Nu var inte anslagen under just utgiftsområde 24 grunden för att vi från Sverigedemokraterna valde att fälla regeringens budgetförslag, utan det har motiverats med andra skäl som kanske inte riktigt hör till den här debatten.
Men nog gäller det att vi måste ha långsiktiga spelregler när det gäller skatter, energitillförsel, energipriser och mycket annat. Där har politiken naturligtvis en stor roll. Men jag ser också att det i viss mån kanske finns en övertro på vad politiken är bra på och vad politiken bör syssla med.
Man kan också se att det finns bristande styrning när det gäller hur skattemedel och resurser används. Jag tog i mitt anförande upp till exempel Vinnova och att de har fått ganska kraftfull kritik för att de inte kan påvisa någon som helst nytta med de insatser som de gör.
Det var också skälet till att Sverigedemokraterna ansåg det befogat att skära i dessa anslag, inte minst som en markering att vi har noterat denna kritik och att detta är någonting som vi måste ta tag i. Däremot var det inte någon radikal nedskärning som vi stod för.
Men vi tyckte åtminstone att det var orimligt att i det läget öka anslagen till en myndighet som har fått ta emot så pass allvarlig kritik.
Josef Fransson (SD):
Jag tackar för Jennie Nilssons frågor. Detta är ett mycket intressant samtalsämne som man givetvis kan diskutera länge. Jag ska börja med att konstatera att det som Jennie Nilsson nu faktiskt begär av Sverigedemokraterna är att vi ska lägga oss platt för en politik som vi menar skadar Sverige. Vi ska inte ta hänsyn till att 800 000 människor röstade på Sverigedemokraterna och att vi faktiskt fick 13 procent av rösterna i valet.
Socialdemokraterna har konsekvent avfärdat alla former av diskussioner om hur man skulle kunna få en majoritet för en budget. Till detta vill jag också säga att det var en enorm press från stora delar av näringslivet på att vi skulle gå in och fälla denna budget.
De ansåg den vara så pass skadlig för Sverige och för svensk företagsamhet att de kom och vädjade till Sverigedemokraterna, som de över huvud taget inte röstar på eller stöder politiskt, och sade: Snälla, fäll denna budget! Det var många näringslivstoppar och näringslivslobbyister som kom just med denna önskan.
Uppenbarligen var det en hel del människor inom näringslivet som inte tyckte att detta var en budget för stabila och goda förutsättningar för näringsliv och företagande i Sverige.
Josef Fransson (SD):
Eftersom jag blev apostroferad i anförandet kände jag att jag var tvungen att begära replik. Nu ber jag om ursäkt om jag inte kan citera exakt vad Håkan Svenneling sa, men jag vill minnas att han sa någonting i stil med att Sverigedemokraterna sätter näringslivets intressenter och lobbyister före pensionärerna, då kopplat till att vi röstade ned regeringens budget.
Jag kan börja med att konstatera att näringslivets förutsättningar är också en förutsättning för att det ska bli någon pension att dela ut från första början. Det är ett mantra som upprepas gång på gång att vi har svikit våra väljare, att vi har svikit pensionärerna genom att rösta ned den här budgeten. Jag delar inte riktigt den analysen.
Det är helt enkelt beroende på att man i denna budget tar pengar från en del av pensionärskollektivet, nämligen de som stannar kvar på arbetsmarknaden. Man tar pengar från det kollektivet och delar sedan ut inte ens allt utan delar av detta i skattesänkningar för pensionärer, för att sedan behålla mellanskillnaden själva. Det är väl kanske inte det bästa sättet om man vill stärka pensionärerna ekonomiskt.
Från Sverigedemokraternas sida har vi i vår budget valt att avskaffa skillnaden i skatt för pensionärer och de som arbetar inom denna mandatperiod. Det är alltså en ganska rejäl skattesänkning som pensionärerna hade kunnat få med Sverigedemokraternas budget.
Om det nu är pensionärerna som står högre än någonting annat kan man fråga sig varför inte Vänsterpartiet röstade på Sverigedemokraternas budget.
Josef Fransson (SD):
Nu vill jag påstå att vår budget är i allra högsta grad levande, åtminstone sedan vår statsminister utlyste nyval. Nu har vi ju chansen att gå till val på Socialdemokraternas tillsammans med Miljöpartiets budget, eller hur det nu blir, och en alliansbudget som står mot Sverigedemokraternas budgetalternativ.
Det finns tre tämligen tydliga alternativ i svensk politik i dag som väljarna kan ta ställning till, så vår budget lever i allra högsta grad.
Det är ganska intressant hur man slår sig för bröstet för pensionärerna när man faktiskt har budgeterat med ett underskott på 17 miljarder kronor på områdena migration och integration. Migrationsverket skriver ständigt upp sina prognoser och budgetdokumentet följer inte med.
Alltså har man inte pengar till särskilt många av sina satsningar över huvud taget. Det är alltså något slags låtsaspengar man delar ut. Det skulle vara ganska intressant att höra hur man har tänkt hantera en sådan fråga.
Blir det några 250 kronor till pensionären som har 10 000 kronor i pension när det de facto är ett underskott kring 17 miljarder på de här två områdena?
Josef Fransson (SD):
Jag tänkte bryta mot den nya praxisen och återgå till lite sakpolitik som rör utgiftsområde 24. Jag tog i mitt eget anförande upp lite grann om den kritik som har framförts mot Vinnova. Utöver det finns det en del man kan läsa på Vinnovas hemsida om vilka projekt de ger anslag till. Bland annat finns det något de kallar Mångfaldslabbet - normkritisk innovation.
Där kan man läsa om lite olika beviljade projektanslag såsom fotboll för förändrade maskulinitetsroller. Det får 300 000 kronor. Det finns normkritiskt volontärrekryteringsverktyg som får 300 000 kronor, ett normkritiskt märkningssystem i dataspelsbranschen som får 300 000 kronor, och så fortsätter listan. Personligen tycker jag att det är ett tämligen respektlöst sätt att bränna av skattemedel.
Detta har i varje fall skett under ett alliansstyre varför jag kanske i första hand söker en alliansföreträdare för att ställa mina frågor. Frågan är om man från Alliansens och Moderaternas håll tycker att detta är ett bra sätt att använda skattemedel på eller om man kanske ser att Vinnova bör få mer tydliga riktlinjer.
Josef Fransson (SD):
Nu vet jag inte riktigt vad Hans Rothenberg över huvud taget talar om. Jag har inte nämnt invandring, integration och mångfald. Projekten i Mångfaldslabbet - normkritisk innovation har över huvud taget inte med detta att göra, inte vad jag har kunnat se i varje fall. Det är möjligt att vissa projekt har något slags integrationsfrämjande funktion eller syfte. Det känner inte jag till. I så fall har jag missat det.
Det jag har kunnat se bland dessa projekt är sådant som exemplet fotboll för förändrad maskulinitetsroll. Man ska gå in och försöka förändra pojkars sexuella självkänsla eller hur de ser på sig själva och om de ska bli någonting annat än enligt den traditionella mansrollen. Det är vad det handlar om.
Det har ingenting med invandring, invandrare, mångkultur eller mångfald att göra över huvud taget, i varje fall inte enligt vad jag har kunnat se. Det är ju ett ganska anmärkningsvärt påstående från Rothenberg att det är den linjen som jag försöker att föra in här.
Som sagt, jag har mycket svårt att se hur man genom att ge en massa bidrag till postmodernistiska kulturradikala Konstfack kan förvänta sig tillväxt och innovation som resultat. Det var det som jag ville lyfta fram i den här debatten, och det var det som jag sökte svar på. Sedan började Hans Rothenberg att prata om någonting helt annat som inte hade någonting med min frågeställning att göra, vilket jag bara beklagar.
Men vi kan göra ett försök till.
Josef Fransson (SD):
Till att börja med: De första jobben är jätteviktiga. Men vi har valt en annan väg. Vi såg under den förra mandatperioden och mandatperioden före den, när den förra regeringen hade sitt maktinnehav, att reformerna som man gjorde med halverade sociala avgifter för unga inte hade riktigt den effekt som man hade önskat.
Det blev en väldigt dyr reform. Det blir självklart dyrare för företagarna att anställa unga om man gör det dyrare att anställa unga. Det säger sig självt. Men vi har valt en annan väg och i stället satsat på lärlingssystem, en helt ny anställningsform där man som nybakad student från gymnasiet kanske kan komma in och få jobb.
Och då är det befriat från arbetsgivaravgifter till 100 procent. Man har en lite lägre lön, men man får ett utbildningsmoment i arbetet. Det är den vägen vi har valt att gå, för den tror vi ger mer. Den väg som den förra regeringen valde kostade enligt experterna ungefär 1 1⁄2 miljon kronor per jobb och år.
Det är i så fall väldigt dyra jobb.
Josef Fransson (SD):
Lars Hjälmered misstar sig lite. Han lyfter ut en fråga ur Sverigedemokraternas politik utan att ta hänsyn till helheten. Vi har en i mitt tycke mycket offensiv politik för att skapa arbetstillfällen, inte bara för unga utan generellt. Då har vi riktat in oss på små och medelstora företag, där fyra av fem nya jobb bildas i dag. Det är också där vi har riktat in fokus.
Det duger inte att gynna restaurangnäringen och hamburgerkedjorna med skattelättnader, halverade kostnader för arbetsgivaravgifter och sådant för just de branscherna. Det behöver breddas. Industriföretagarna och de andra företagarna är viktiga. Det är trots allt de som är grunden för vår välfärd. Någonstans där är det man måste sätta fokus - egentligen på små och medelstora företag generellt. Det är den vägen vi har valt.
Vi har valt att införa det vi kallar ett arbetsgivaravdrag, det vill säga att man får dra av en rejäl peng för de första tio anställda. Vi har också valt att sänka sjuklönekostnaderna, även där för de första tio anställda. Det är ganska rejält. Det tror vi är en kraftfull reform för jobb och tillväxt. De företag som är små i dag ska ju förhoppningsvis bli stora i framtiden.
Jag tycker alltså att Lars Hjälmered gör fel när han lyfter ut ett enda förslag och inte tittar på helheten.
Josef Fransson (SD):
Jag fokuserade ganska mycket på industrins förutsättningar i mitt anförande. En av basförutsättningarna för inte minst den tunga industrin är en god försörjning av energi. Att Sverige genom årtiondena har haft ett välfungerande energisystem med relativt låga priser har tjänat Sverige mycket väl. Men energipolitiken har kommit att bli något slags ideologisk lekstuga för ett antal ytterlighetspartier här i riksdagen.
Det verkar som att vissa partier vill slå sönder vårt fungerande energisystem och ersätta baskraften med dyrare och väderberoende energislag. Deras problem framstår ofta som att man inte kan förstöra tillräckligt mycket snabbt nog. Därför är det väldigt välkommet att regeringen har sjösatt Energikommissionen.
Det som är högst anmärkningsvärt är att regeringen vid sidan av detta har tecknat nya avtal med Norge om att höja ambitionen för förnybar energi via högre elcertifikat - detta i ett läge när vi har väldigt stora energiöverskott och goda energibalanser.
Vi exporterar faktiskt lika mycket, om inte mer, energi än vad som produceras från det förnybara. Så min fråga är: Hur kan det ligga i svenskarnas och svensk industris intresse att subventionera ännu mer el som i praktiken sedan bara ska gå på export?
Vad har svenska folket för intresse i att betala in ännu mer pengar för att producera ännu mer energi som sedan bara ska exporteras från Sverige?
Josef Fransson (SD):
Sätherbergs specialitet kanske inte är energipolitiken, så jag ber om ursäkt. Det är ganska anmärkningsvärt att man springer i väg och gör detta innan man ens har sjösatt Energikommissionen där man kan få upp diskussionen om vad vi vill långsiktigt. De installationer som vi gör i dag kommer förmodligen att behöva fasas ut ungefär samtidigt med dagens baskraft i form av kärnkraft från de äldsta kärnkraftverken.
I samband med att dessa fasas ut behöver man fasa ut den vindkraft som vi hittills har byggt upp. Något slags plan bör vi ha innan vi förstör energisystemet ännu mer.
Problemet är att när vi satsar ytterligare subventioner i systemet blir underhållet eftersatt i befintliga energiproduktionsanläggningar som är helt nödvändiga i vår baskraft och för våra energibalanser. Elpriserna är i dag så pass låga att man inte kan få lönsamhet i återinvesteringar eller underhåll.
Det gäller alla produktionsanläggningar utom naturligtvis de energisystem som bär upp stora subventioner och skattelättnader. Faktum kvarstår: Svensk industri kan inte bara producera när det blåser. Svensk basindustri måste producera hela tiden, annars kan vi inte ha den kvar i Sverige.
Josef Fransson (SD):
Det är självklart att det finns en potential för att fler ska kunna leva och bo på landsbygden. Det är helt uppenbart för mig, framför allt då jag tidigare har jobbat med jordbruksfrågor. Det är en sektor där det förs en helt huvudlös politik i Sverige. Vi får för oss att vi behöver ha dieselskatter som är flera gånger högre än i länder som våra bönder ska konkurrera med.
Om till exempel Danmark har en skattesats som ligger långt under den svenska är det klart att danska bönder därigenom har konkurrensfördelar. Detta gör att svenska bönder slås ut och i förlängningen inte kommer att kunna verka i Sverige. Då fortsätter det som jag menar är en ofrivillig urbanisering för att människor inte längre kan bo i sina hembygder. Det kan vara ett exempel. Man kanske kan dra fram något mer. Jag vet inte om det var svar på Ann-Charlotte Hammar Johnssons fråga.
Josef Fransson (SD):
Jag är inte helt säker på att jag förstod frågan. Jag fick inte hela frågeställningen, känner jag. Men det är klart att det vore jättebra om svensk livsmedelsproduktion kunde bli lönsammare och vi kunde konkurrera ännu bättre på en internationell marknad och exportera livsmedelsprodukter. Det är vi helt överens om. Jag vet inte riktigt vad jag ska svara i övrigt.
Vi har en rad förslag, bland annat om sänkt dieselskatt. Vi är ensamma i riksdagen om att verkligen vilja göra den skillnaden. Vi sänker dieselskatten för det svenska jordbruket, inte allmänt. Det handlar om 2,50 per liter - någonstans i de faggorna. Jag minns inte den senaste siffran. Det här är saker som verkligen skulle göra skillnad för svenskt jordbruk. Jag menar att Sverigedemokraterna är det ledande partiet för lönsamhet i det svenska jordbruket.
Jag och Sverigedemokraterna har ingenting att skämmas för på det här området.
Josef Fransson (SD):
Vi har inte hand om infrastrukturfrågor i vårt utskott, men vi har hand om regional utvecklingspolitik och tillväxtpolitik. Sverigeförhandlingen, som nu diskuteras och projekteras, är, menar jag, otroligt viktig när det gäller just den regionala utvecklingen i resterande Sverige.
Upp till 320 miljarder för ett ofullständigt projekt - det är vad man räknar med att detta ska kosta. Då har man inte med den viktiga sträckan Järna-Stockholm. Den flaskhalsen är kvar. Man har inte löst sträckan Lund-Malmö. Man har inte löst infarten i Göteborg. Sedan vill man gräva ned stationerna i Linköping och Jönköping. Det behövs anslutande banor.
Här har vi nog ett paket där kostnaden går på ytterligare 100 miljarder, skulle jag vilja hävda, mellan tummen och pekfingret. Då är vi uppe i över 400 miljarder. I stället skulle vi kunna satsa på utbyggd regional trafik på vissa ställen där samhällsnyttan är stor.
Vi kan trimma sträckan Stockholm-Göteborg på befintlig stambana, enligt vissa bedömare från dagens tre timmar till ungefär två och en halv timme, till en kostnad av ungefär 15 miljarder kronor.
Det finns mängder av viktiga och nödvändiga infrastrukturprojekt, och så lägger man fram sådana här sciencefictionprojekt som kommer att äta upp infrastrukturbudgeten för motsvarande 20 år framöver, om vi utgår från den investeringstakt som jag beskrev i mitt anförande. Hur ser Socialdemokraterna på den här frågan i dag? Är det inte dags att dra i nödbromsen?