Eva Olofsson (V):
Låt mig börja med att tacka Maria Larsson för svaret. Jag har i denna interpellation valt att ta upp mäns våld mot döva teckenspråkiga kvinnor. Det har jag gjort för att jag vet att stödet och skyddet för den gruppen kvinnor, när de blir utsatta för våld och övergrepp, inte fungerar i dag. När man diskuterar våld mot döva kvinnor är det viktigt att ta upp att döva kvinnor naturligtvis består av en mängd olika kvinnor.
Det kan vara döva invandrarkvinnor, döva och synskadade kvinnor, döva med flera funktionshinder. De har olika jobb, olika utbildningar och lever olika liv. Det gemensamma för alla dessa kvinnor är rätten till stöd och trygghet på deras eget språk. Döva kvinnors eget språk är inte svenskan utan teckenspråket.
Det är också viktigt att det finns kunskaper om dövkultur, om döva kvinnors villkor. För många döva kvinnor blir det en extra skam och belastning att av omgivningen ses som annorlunda på grund av dövheten. Något som vi vet och som också är viktigt att ta upp är det faktum att mäns våld mot kvinnor gör att det många gånger är kvinnan som skäms trots att det är mannen som utför våldet som ska vara den som skäms.
På grund av skammen och rädslan drar sig kvinnorna för att ta kontakt med myndigheterna. De dövas värld är dessutom ganska liten. På grund av funktionsnedsättningen vad gäller att kommunicera, och eftersom de flesta av oss inte kan teckenspråk, umgås dessa kvinnor med andra som är döva och teckenspråkiga. De har ofta gått i samma skolor och är aktiva i samma föreningar.
I en värld där alla känner alla kan det vara svårt, särskilt som kvinna, att synliggöra sig och söka hjälp när man är utsatt för våld. Dessutom har omgivningen ibland svårt att ta till sig att någon som de känner faktiskt utövar våld och övergrepp. Och även om man känner på sig att något inte är rätt har man inte riktigt modet att reagera. Det finns i dag ingen permanent verksamhet för döva våldsutsatta kvinnor.
Det finns en texttelefon vid en kvinnojour i Stockholm, men det fungerar inte speciellt bra. Som jag sade tidigare är det inte svenskan som är språket för teckenspråkiga döva kvinnor. För en del, om än inte för alla, är det svårt att förstå och läsa svenska. Att då kommunicera om något så svårt och känsligt som att man är utsatt för våld och övergrepp fungerar inte.
Även för dem som förstår och kan läsa text bra, för det kan många, är det ändå som att tala på ett främmande språk om de känsligaste saker. Ministern hänvisar till att det är kommunernas yttersta ansvar. Självklart är det så, och det är mycket bra.
Även Vänsterpartiet anser att kommunerna ska, inte bara bör, ge skydd och stöd åt våldsutsatta kvinnor och barn. Men jag anser att också staten har ett ansvar. När det gäller döva kvinnor är det inte någon stor grupp i Sverige i dag. Det är inte någon stor grupp i storstäderna, och gruppen är ännu mindre på mindre orter samt mellanstora och små städer.
Frågan är om man kan bygga upp den kompetens som är nödvändig vad gäller teckenspråkigt stöd på alla de ställen där den skulle behövas. Därför vill jag fråga ministern om hon delar uppfattningen att ett gott stöd till våldsutsatta döva kvinnor kräver att de kan få det på sitt eget språk, teckenspråket. Och hur ska vi i så fall nå dit?