KBLab/rixvox huggingface dataset:
Birgitta Ohlsson (L):
I dag är en stor dag. Jemen har som andra arabland i Mellanöstern beslutat att ratificera Romstadgan. Om Jemen kan ratificera Romstadgan torde väl ändå Sverige, demokratin, kunna implementera den. Det är för övrigt sjätte gången som jag diskuterar med en justitieminister oavsett färg i denna fråga. Det har varit väldigt många löften om att Sverige ska implementera Romstadgan men få konkreta politiska resultat.
Man kan för det första fråga sig varför det behövs en ny svensk lag. Som har nämnts bygger ICC på den så kallade principen om komplementaritet, det vill säga ICC ska endast agera om de enskilda staterna varken kan eller vill göra det. Det primära ansvaret för att lagföra personer som är misstänkta för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser vilar alltså på staterna.
Mot bakgrund av denna komplementaritetsprincip är det viktigt att det finns en nationell lagstiftning som gör det möjligt att också i nationella domstolar döma personer som har gjort sig skyldiga till dessa grova brott. Det räcker därför inte att Sverige har ratificerat Romstadgan. Vi måste också implementera den i den nationella lagstiftningen.
För det andra är nuvarande lag som straffbelagt folkrättsbrott inte tillräckligt klar och förutsägbar, vilket gör att domstolar frikänner vid grova förbrytelser. Nuvarande lag är ett så kallat blankettförbud, vilket innebär att den hänvisar till internationella traktat och sedvana. Det finns inga andra sådana exempel i det svenska rättssystemet.
Det här kan anses bryta mot legalitetsprincipen, som är en av grunderna för svensk straffrättskipning. Beatrice Ask hävdar i sitt svar att Jackie Arklöv har blivit dömd för folkrättsbrott och att den nuvarande lagen är av tillräckligt hög kvalitet. Vad man då kan säga är att domen mot Jackie Arklöv faktiskt endast har prövats i underrätt, i svensk tingsrätt. Det är inte säkert att den skulle stå sig i högre instanser.
Den sista och i mitt tycke allvarligaste aspekten av att Sverige inte har implementerat Romstadgan handlar om att denna förhalning från regeringar, oavsett färg, faktiskt skadar svensk utrikespolitik. Sverige har under flera år uppmuntrat andra länder att ansluta sig till olika internationella stadgar och till den internationella brottmålsdomstolen och att anpassa sin lagstiftning därefter. Med vilken tyngd kan Sverige i fortsättningen hävda att andra länder ska lagföra misstänkta förbrytare om vi inte själva anpassar vår lagstiftning?
Jag tycker att Alice Åströms fråga är på sin plats. Det är otroligt viktigt att dessa löften faktiskt också blir verklighet. Nota bene: Jag har ställt skriftliga frågor till Thomas Bodström från 2002 och framåt. Hela tiden har det kommit löften om att stadgan ska implementeras, men mycket lite sker. Det är otroligt viktigt att betona att om Sverige ska vara ett gott föredöme internationellt måste vi också leva upp till detta.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag vill instämma i Alice Åströms förhoppning att justitieminister Beatrice Ask kommer att lyfta upp frågan till en högre nivå och driva på så att Sverige faktiskt också implementerar Romstadgan. Folkmord hör som sagt till de grymmaste barbarier vi sett i världshistorien, alltifrån andra världskrigets judeutrotningar till folkmordet i Rwanda som skördade uppemot en miljon offer på ungefär hundra dagar.
Men det pågår också grymma folkmord i dag, exempelvis i Darfur där uppemot 300 000 människor har blivit dödade - något som förmodligen kommer att komma upp som ett stort fall i den internationella brottmålsdomstolen i Haag. Här har vi ett starkt moraliskt ansvar från svensk sida. Det var i juni 2001 som Sverige ratificerade Romstadgan. Det har gått sex år sedan dess, och det är dags att höja tempot.
Beatrice Ask kan inte ställas till svars för att Thomas Bodström var ovanligt slapp i denna fråga, men det är viktigt att den nya borgerliga regeringen lägger sig i framkant och väljer att lyfta upp frågan.
Andra frågor som rör folkmord och som också bör diskuteras och reflekteras över en dag som denna är exempelvis att vi borde ha en folkmordsenhet vid Rikskrim, något som har lyfts fram tidigare, och att det kanske kan finnas tusentals krigsförbrytare på svensk mark just nu - ett oerhört allvarligt problem. Sverige har alltid haft en hög svansföring när det gäller internationella traktat och internationell rätt.
Därför är det viktigt att man faktiskt lyfter upp den internationella straffrättsutredningen som vi inte har diskuterat i dag. Den kan inte ligga i en frysbox utan måste upp, debatteras och läggas fram. Sist men inte minst: Om ett land som Jemen, som är mycket mindre utvecklat demokratiskt sett än vad Sverige är, kan ratificera Romstadgan borde Sverige kunna implementera den.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag vill tacka utrikesminister Carl Bildt för denna debatt om homo- och bisexuellas och transpersoners rättigheter internationellt sett. Vi som har deltagit i debatten noterar att detta har nämnts i regeringsförklaringen för första gången i svensk historia, och det förpliktar. Då måste vi också leverera och leva upp till de vackra orden. Utrikesministern nämner att detta är en frihetsfråga, och det håller jag med om i allra högsta grad.
Det som är oerhört viktigt när vi diskuterar dessa mera kontroversiella människorättsfrågor är att inte se dem som enskilda specifika ärenden utan faktiskt som en bas i rättighetssystemet. Jag bekymras lite över när utrikesministern återigen nämner att de allmänna konventionerna om mänskliga fri- och rättigheter räcker och duger och att homosexualitet inkluderas.
Det är klart att den grundläggande rättigheten att inte bli mördad, att få tycka och tänka fritt inkluderas i dem, men det finns inte någon konvention eller resolution i dag som specifikt nämner dessa frågor. Det gör att de hela tiden sätts på politiskt undantag som mörkerkrafter kan missbruka och utnyttja. Det är viktigt att betona.
På samma sätt som vi feminister i historien har kämpat för att man ska prata om kvinnors rättigheter och lyfta upp dem specifikt, för att mänskliga rättigheter först bara var männens rättigheter, behöver man här sätta ned foten. Avslutningsvis är det glädjande att utrikesminister Carl Bildt säger att han ämnar lyssna på Brasilien om frågan om en internationell HBT-kommission kommer upp.
Jag hoppas att du inte bara lyssnar utan faktiskt också stöder den. Det har socialdemokratiska regeringar gjort tidigare, dock mycket svagt. Det har krävts många debatter och påtryckningar från kammaren för att det ska hända något i denna fråga. Jag hoppas att Sverige självklart ställer sig på samma sida som de länder som vågar stå upp för dessa rättigheter.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag vill tacka biståndsministern för interpellationsdebatten, och jag hoppas att vi kan återkomma längre fram med flera konkreta förslag på hur vi kan se till att stimulera och utveckla mänskliga fri- och rättigheter.
En fråga som vi inte har snuddat vid under diskussionen men som också framgick i interpellationssvaret var att det inte bara ska vara satsningar på människorättsaktivister, fackföreningsaktivister och andra frihetssträvare i Kuba och Vitryssland utan också i Mellanöstern. Jag tror att det är en oerhört viktig nyckel inte minst för att skapa fred i den såriga Israel-Palestina-konflikten.
För att se till att demokratin får en starkare roll i den regionen bör vi verkligen gå in för att identifiera personer som står för frihetsideal som vi kan stödja finansiellt. Enskilda organisationers roll måste också stärkas. I många diktaturländer, även oerhört stängda sådana, finns det nästan alltid kanaler att jobba utifrån. Det kanske bara är Nordkorea, Burma och ett fåtal länder till där det är svårt att identifiera enskilda organisationer.
Men i de länder där vi kan göra det bör vi oftare nyttja dessa än stater.
Birgitta Ohlsson (L):
Självklart behövs det ett slags cocktail av olika åtgärder för att jobba med miljön globalt. Det handlar mycket om att transportera och exportera miljöteknik. Där är Sverige en spjutspetsnation. Våra företag kan lära andra mycket och också lära sig tillbaka. Det är en sak. Det handlar om att hjälpa till att få fram förnybara energikällor. Det är inte en åtgärd som är det enda.
Samtidigt tror jag att om vi vill bli av med det miljöfarliga oljeberoendet och slippa sitta i knäet på världens oljediktaturer i arabvärlden kan man inte räkna bort kärnkraften år 2009. Jag skulle aldrig vara kärnkraftsentusiast om det fanns andra fullgoda alternativ som kunde täcka upp det energibehov vi har i dag. Men nu ligger vi inte på den nivån.
Därför är det viktigt att se att kärnkraften kommer att vara en stor del av svensk och andra länders energipolitik under lång tid framöver. Man måste också betänka att sedan de första kärnkraftsreaktorerna byggdes har utvecklingen gått framåt på flera olika sätt. Därför är det positivt att man har tagit bort tankeförbudslagen så att man kan hitta bättre och mer effektiva kärnkraftsreaktorer.
Där har alliansregeringen varit klok och tittat på kärnteknikforskningen på bred front. Avslutningsvis tycker jag att man absolut kan ha synpunkter på vilka länder som ska få svenskt bistånd eller vilka länder vi ska samarbeta med, oavsett om det gäller miljöteknik eller vapenexport. Tidigare i debatten hörde vi dock att vi inte ska pådyvla andra länder olika energikällor utan att de själva ska få bestämma.
Om ett demokratiskt land som Sydafrika vill producera kärnkraft, ska vi då motsätta oss det? Är det inte en form av paternalism? Ibland är det på något sätt okej att pådyvla andra länder västerländska värderingar och levnadssätt, men i andra fall är det inte det.
Birgitta Ohlsson (L):
Den sista aspekten är jag inte alls motståndare till. Men jag tror att man får väga in i processen att det i klimatpolitiken oftast är två steg fram och två steg tillbaka. Vill man få med sig så många länder som möjligt och vill man utforma gemensamma ramar kan det vara svårt att ha de allra mest radikala skrivningarna och analyssätten. Jag tror att vi alla ska vara ganska varse om att det är så.
Jag är inte expert på hur detta kommer att behandlas, men det är ett bra initiativ som man definitivt ska titta mer på. Självklart är inte alla länder i världen, geografiskt eller på grund av samhällssystem, lämpade att ha kärnkraft. Det kan vi alla skriva under på. Självklart måste också mycket kärnkraft avvecklas.
Jag är glad över att svenska biståndspengar har gått till att avveckla kärnkraften på många håll i exempelvis forna Sovjetunionen. Det har varit farlig kärnkraft och fruktansvärda katastrofer. Det är bra och effektivt att få bort det. Det innebär inte att man ska räkna ut all kärnkraft. Kärntekniksforskningen går framåt på olika sätt. Det är en viktig komponent i vår energi.
Som liberal är jag för upplysning, information och kunskap så jag tar gärna emot information om Miljöpartiet har någon banbrytande forskning som säger att vi kan ha samma industriproduktion i Sverige samtidigt som vi avskaffar kärnkraften. Jag är villig att lyssna på det. Ni är nog ändå ganska ensamma i debatten. Det intressanta globalt sett är att många internationella miljöexperter och många som har brunnit för en mer miljövänlig värld har ändrat åsikt i kärnkraftsfrågan, bland annat grundaren av Greenpeace.
Diskussionen är inte lika svartvit som tidigare. Det blir fler och fler anhängare av kärnkraft, om än i en modifierad och utvecklad version.
Birgitta Ohlsson (L):
Det kanske inte är så konstigt att oppositionen inte har lyft upp frågan om miljödomstol. Det är bara ett parti som är klokt nog att stödja det, nämligen Miljöpartiet. Varken Vänsterpartiet eller Socialdemokraterna har någonsin motionerat om det. Det här betänkandet bygger ju också på motioner. Det hade naturligtvis varit glädjande om vi i alliansen hade varit eniga. Just nu är det väl två partier som tycker så här. Vi får kämpa vidare och vara positiva.
Jag tror att frågan om en internationell miljödomstol är en ganska ny politisk fråga internationellt. Den är i sin linda. Om Sverige fattar ett positivt beslut är det glädjande, men det gäller också att så frön på olika sätt och se till att FN:s miljöorgan stärks. Det är därifrån inspirationen har kommit. Vi kan konstatera att det svenska biståndet aldrig har varit större än just nu.
Vi har en alliansregering som har prioriterat och lyft upp enprocentsmålet. Socialdemokraterna med tidigare stödpartier, Miljöpartiet och Vänsterpartiet, nådde inte upp till enprocentsmålet under tolv års regerande trots väldigt vackra ord. Man kan se att miljöpolitiken aldrig har varit mer framträdande än nu när det gäller biståndet.
Jag hade hoppats att biståndsministern skulle vara här i dag så att hon hade kunnat redogöra för det spännande arbetet med den grupp som hon leder internationellt. Det har hon redogjort för på interna möten hos oss i utskottet. Det ska bli spännande att se vilket resultat de kommer fram till. Jag tror att vi får vänta på slutrapporten ett tag till. Det kommer att bidra till en spännande debatt. Man kan ha synpunkter på hur stor del av kakan som ska ligga inom eller utöver biståndet.
En del partier har i sina budgetar lagt det utöver den ordinarie biståndsbudgeten, andra har kanske inte riktigt samma uppfattning. Man måste ändå konstatera att det här är enligt Dacreglerna. Man har inte begått något brott mot den internationella biståndspolitiken.
Birgitta Ohlsson (L):
Generella regler och krav när det gäller biståndet är något som vi i Folkpartiet välkomnar. Jag tror att man är intellektuellt ohederlig om man inte för fram att marknadsekonomi är det enda ekonomiska styrsätt som fungerar i världen, om man inte säger att demokrati är det enda styrelsesätt som är värdigt fria medborgare och om man inte säger att mänskliga rättigheter inte går att kompromissas bort. Man ska vara väldigt tydlig vad gäller värderingar.
En aspekt som är viktig att lyfta fram är ju nivån av regleringar av detta. Hur detaljreglerad ska man vara? Man kan ha synpunkter, inte bara på handelsavtalen utan också på hur Världsbanken och ibland IMF agerar. Jag tror att den modell som växer fram just nu ändå har gått i rätt riktning, om vi tittar på de globala institutionerna. Förut var det mer standardiserade paket som såldes in i olika länder. De är viktiga och bra på många sätt.
Man är tydlig när det gäller marknadsekonomi och att staten inte ska äga allting. Man har en stor öppenhet. Det tror jag är bra. Man kan ha enskilda synpunkter på väldigt detaljerade förslag. Jag följde debatten förra veckan då man diskuterade avtalet när det gäller Latinamerika. Jag har följt den debatt som Svalorna och flera biståndsorganisationer har skrivit.
Jag kan tycka att det kan finnas en poäng i att det blir för mycket detaljreglering som kan vara negativ. Man måste ändå vara tydlig med grundregeln när det gäller marknadsekonomi och öppenhet. Tidigare var det en debatt om huruvida privatiseringar är av ondo eller av godo. Jag tror inte på privatiseringar i sig och att det alltid frälser och skapar en bättre tillvaro. Jag tycker inte att man med automatik ska avråda från eller säga nej till privatiseringar.
Ibland kan man också där behöva ett slags cocktail för att få i gång en marknad. Det fanns också många länder, exempelvis vänsterstyrda och kommunistiska, som hade statliga monopol där man varken hade rent vatten eller tillgång till många energislag. Det har funnits bakslag i båda typerna av ekonomier.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag är glad över att både utrikesministern och flera interpellanter har betonat att det är viktigt att stödja progressiva krafter på bägge sidor. Den utvecklingen ser vi nu inte minst i Israel, där Tzipi Livni har varit tydlig med att utesluta en del religiösa partier i samarbeten för att lösa Jerusalems problem. Hon har markerat på ett tydligt sätt.
Det är också notabelt att Tzipi Livni kommer att bli Israels premiärminister, och hon är den andra kvinnan i landet efter Golda Meir som får den posten. Hur många kvinnor har fått leda länder i arabvärlden och Mellanöstern? Noll. De får inte ens rösta i alla länderna där. Vi ser också progressiva krafter på den palestinska sidan.
Jag är glad över att president Mahmud Abbas har sträckt ut sin hand, och jag är positivt inställd till att han ofta, till skillnad från en del riksdagsledamöter i denna kammare, är skarp i att fördöma terrordåd. Han kan visa stark sympati för det israeliska folket när de blir utsatta samtidigt som han lojalt står vid sitt eget folks sida.
Om de progressiva krafterna i regionen ska stödjas måste man faktiskt också markera mot de krafter som står för fundamentalism, religiös och politisk sådan, och de som också sysslar med terroristverksamhet. Därför ska man inte släppa in Hamas i processen. Alla här kan nog villigt och tydligt erkänna att valen i Palestina i januari 2006 var demokratiska.
Det innebär inte att man med pengar eller politik också öppet måste stödja en regering när det finns andra alternativ. Jag är positiv till att både Tzipi Livni och Abu Alaa nyligen lyfte fram inför den internationella kvartetten att man från bägge sidor, från al-Fatahs och Kadimas sida, från den israeliska regeringens sida, vill ha kvar de tre kraven på Hamas, det vill säga att erkänna staten Israel, respektera ingångna fredsavtal och ta avstånd från terror.
Är det så mycket begärt att stå för det? Jag vill avsluta med att nämna vad Indira Gandhi, en klok kvinna, sade. Hon sade en gång att man inte kan skaka hand med knuten näve. Man kan inte heller skaka hand med en part som hälsar med den ena handen och har en kassamraket i den andra. Därför är det viktigt att ha kvar en tuff position mot Hamas.
Birgitta Ohlsson (L):
Jacob Johnson nämner en viktig fråga om implementeringen. Det är alltid en diskussion när Europeiska unionen tar fram olika nya strategier, mål och handlingsplaner om hur vi ska implementera allt detta. En del hävdar att det finns för lite uppstyrning, för lite implementeringsdokument kring EU 2020.
Om många länder struntade helt i dessa mål och tyckte att de egentligen bara var luft skulle man inte heller slåss så mycket emot vissa mål eller vara så för andra mål. Det är klart att när vi sätter upp gemensamma ambitioner tillsammans blir det en uppföljning riktad mot det enskilda landet. En sak som är viktig och strategisk är att vi har färre mål nu än tidigare. Lissabonstrategin innehöll 24 olika mål. Nu är vi nere på fem mål, vilket gör det lättare.
De är också exemplifierade som att 3 procent av bnp ska satsas på forskning. Det vi strider för mycket nu är att minst 75 procent av både kvinnor och män ska arbeta. Det är riktat mot konkreta mål som är lättare att följa upp. Det som också är viktigt med implementering är faktorn öppenhet, att styrningen kommer att baseras mycket på öppenhet och ansvarsutkrävning. Man skulle kunna tala om name, shame and blame.
När Europeiska rådet möts kommer det att finnas uppföljningar. Det kommer att vara en diskussion som pågår hela tiden. Man kommer att ha olika resultatuppföljningar, vilket gör att många länder kommer att akta sig för att strunta i vissa mål eller halka efter. Det är viktigt att det blir ett ansvar på högsta nivå. Då är det mycket upp till Europeiska rådet hur man väljer att utforma konkreta handlingsplaner. Vi ser att kommissionen kan få en starkare roll.
EU blir inte mer än vad medlemsstaterna gör det till. Det är mycket upp till länderna själva nu att se att vi skapar en gemensam stark agenda för tillväxt i Europa. Då sätter vi upp mål tillsammans, och då är det upp till oss att leva upp till dem.
Birgitta Ohlsson (L):
Man kan säga att klimatdiskussionen i världen nu bygger på tre saker. En är att bygga allianser. Vi har ett möte som kommer att ske i Bonn i maj. Sedan har vi förstås det stora klimattoppmötet i Mexiko i november. Då handlar det inte bara om att bygga allianser med utvecklingsländer och önationer, vars existens i många fall vilar på en mer offensiv klimatpolitik, utan också med stora ekonomiska spelare som Kina, Indien och USA.
Alliansen måste byggas på flera nivåer. Det handlar också om att bygga strukturer. Vi har Copenhagen Accord som en bas från Köpenhamnstoppmötet. Det måste vi hålla fast vid och kunna utveckla. Det viktigaste är förstås att bygga förtroende. Det råder en klimattrötthet, inte bara bland medborgare i Europa som är besvikna efter Köpenhamnstoppmötet. Det råder också en klimattrötthet hos många politiker, vilket jag alltför ofta ser när jag reser runt nu som ny EU-minister. Här är det viktigt att Sverige ligger i framkant.
Det gör vi tillsammans med länder som exempelvis Storbritannien som har en offensiv klimatpolitik. Det är komplicerat och svårt. Ska man bygga stora breda allianser, där inte bara länder som är bäst i klassen kan vara med utan också länder som släpper ut mycket och är de stora miljöbovarna, måste man vara strategisk. Sverige har inte lämnat kravet på 30-procentiga utsläppsminskningar. Det är något som vi lyfter fram.
Det kommer att diskuteras i morgon på statsministrarnas möte.
Birgitta Ohlsson (L):
Vi ser i dag en värld som har levt med en lågkonjunktur och en finansiell kris det senaste året. Det har naturligtvis påverkat många länder, och de protektionistiska vindarna växer sig starka i Europa. Det är något som vi förstås från regeringens sida vill bekämpa. Vi har fört in i alla diskussioner om EU 2020 en starkare skrivning för frihandel.
Vi jobbar också med frågan i långtidsbudgeten, som inte ligger i detta dokument EU 2020, med en öppenhet för att minska jordbruksstödet. Vi måste ha en öppenhet mot resten av världen. I EU 2020 betonar man inte bara öppenhet på den interna marknaden. Man tittar också ut mot resten av världen. Vi har en frihandelsvänlig tradition och är som alltid på den sida som går ut på att man ska ha så pass mycket öppenhet och frihandel som möjligt.
Jag är stolt över den svenska välfärden. Vi var i mitt eget parti Folkpartiet intensiva vänner av att bygga ut barnomsorgen på 1970-talet. Det är viktigt att man har barnomsorg, förskola och äldreomsorg som gör det möjligt för både kvinnor och män att arbeta. Vi tycker också att det är viktigt att man inte har ett socialt Europa. Jag tycker inte att byråkrater eller politiker nere i Bryssel ska sitta och bestämma över svensk barnomsorg och föräldraledighetsdirektiv.
Det tycker jag att ni i Sveriges riksdag och politiker här ska ha makten att göra. Där gör vi en åtskillnad. Däremot vet jag att väldigt många länder under de senaste decennierna tittar på hur just Sverige och de skandinaviska länderna har lyckats kombinera en god välfärd med god tillväxt. Man har sett sambanden: Kvinnor kan inte yrkesarbeta på lika villkor som män om man inte har en god och fungerande barn- och äldreomsorg.
Det är många länder som har varit något mer konservativa som tittar på den svenska modellen när det gäller detta, och det ska vi vara stolta över och uppmuntra. Det är därmed inte sagt att Europa och Bryssel ska bestämma över barnomsorgsfrågorna.