KBLab/rixvox huggingface dataset:
Aron Modig (KD):
Tack, utbildningsministern, för svaret! Undersökningar och granskningar av den typ som publicerades i DN i mitten av januari stämmer förstås till eftertanke. Vi påminns om en värld som varit långt ifrån rättvis, och det är lätt att bli upprörd över detta.
Men det här är verkligen ett område där vi som är politiker måste gå väldigt varsamt fram. Det gläder mig förstås om utbildningsministern och läromedelsförlagen kommit någorlunda överens om hur man ska hantera relationen sinsemellan även framöver. Men trots detta måste jag problematisera de resonemang som förs i denna fråga.
I sitt svar på min interpellation citerar utbildningsministern skollagen, som säger att jämställdhet är en grundläggande demokratisk värdering som undervisningen i skolan ska utformas i överensstämmelse med. Visst är det så. Skolan ska aktivt och medvetet främja kvinnors och mäns lika rätt och möjligheter. Pojkar och flickor ska bemötas på samma sätt och bedömas på samma grunder.
Lika självklart är det att de ska ha lika stort inflytande över och utrymme i undervisningen. Problemet är att utbildningsministern översätter detta till att representationen av namngivna kvinnor respektive män i skolans historieböcker ska vara på vissa nivåer för att leva upp till kraven och i någon mån vara godtagbara.
Fokus förflyttas från att i historieböckerna beskriva historien som den sett ut till att beskriva den som vi önskade att den varit. I DN den 15 januari citerades utbildningsministern: "Jag vill höra vilka planer de har för att förbättra situationen." De är i det här fallet läromedelsförlagen. "Finns det inte läromedel som lever upp till kraven är det svårt att skapa en bra lärosituation."
I interpellationssvaret som lästes upp alldeles nyss framfördes det även att "det underlättar för lärare och rektorer att fullfölja sitt uppdrag enligt skollag och läroplan om det finns läromedel att tillgå som motsvarar statens krav på undervisningen och dess innehåll".
Upprepade gånger - också här och nu - påtalar alltså utbildningsministern att det visst finns en relation mellan andelen namngivna kvinnor i en historiebok å ena sidan och hur väl den aktuella boken motsvarar statens krav å andra sidan. Då får jag ställa min fråga igen. I DN:s granskning från januari gick man alltså igenom historieböcker från landets fyra största förlag för läromedel.
Det är böcker som med andra ord kan antas användas av väldigt många högstadieelever i Sverige. Vad ska till för att dessa läromedel ska anses motsvara det som utbildningsministern kallar för "statens krav på undervisningen och dess innehåll"? Vilken procentandel kvinnor av de namngivna personerna i de här böckerna utgör en för regeringen acceptabel nivå?
Aron Modig (KD):
Tack, utbildningsministern, för de klargörandena! Jag tror så här: Ett statsråd går ut och uttalar sig i en fråga. I det här fallet handlar det om att de läromedel som en väldigt stor andel av landets högstadieelever använder sig av inte uppfyller kraven. Då är det klart att de som producerar läromedlen tar till sig av detta.
På något sätt använder man sig av den makt, formell eller informell, som man har i egenskap av statsråd. Jag är absolut en anhängare av att vi som är politiker vid sidan av själva lagstiftningsverktyget också använder oss av opinionsbildningen som ett sätt att påverka, inte minst värderingsmässigt.
Som ledande politiker har vi ett ansvar att också vara ledare i samhället. Men samtidigt finns det tillfällen då vi måste vara varsamma med vilka signaler vi sänder ut. Författandet av historieböcker är definitivt ett sådant, oavsett om grunden enbart är den undersökning som publicerades i DN eller om det finns fler saker bakom.
Men, fru talman, jag vill lyfta ett annat perspektiv vad gäller detta. Det gäller att utbildningsministern i och med att han lägger sig i frågan på det här sättet, och på en rätt detaljerad nivå, indirekt lägger sig i lärarkårens arbete.
Enligt min mening ska inte utbildningsministern lägga sig i detaljerna kring hur lärarna lägger upp sin undervisning. Låt oss säga att en lärare gör bedömningen att den lärobok han eller hon har till sitt förfogande för undervisningen inte är heltäckande med utgångspunkt, naturligtvis, i läroplanens övergripande mål och riktlinjer.
Vi måste kunna räkna med att en skicklig lärare då på ett lämpligt sätt kan komplettera läromedlet med annat undervisningsmaterial, kanske en separat artikel eller en film eller kanske ett utdrag från en annan bok som bedöms täcka in ett visst område på ett bättre sätt.
En duktig lärare kan till och med göra en poäng av den skeva könsfördelningen i historieböckerna: Precis så här skevt har det varit genom historien.
Men att utbildningsministern på egen hand ska gå in och i detalj lösa varje problem som finns i skolan tycker jag inte är vare sig realistiskt eller önskvärt.
Visst ska vi riksdagspolitiker och regeringspolitiker sätta ramarna för skolan, men sedan måste vi ge en betydande frihet och, förstås, ett lika betydande ansvar till just lärarkåren, skolledarna och huvudmännen att utforma den dagliga skolverksamheten. Fru talman!
Jag menar att utbildningsministerns engagemang i denna fråga är fel, och jag har svårt att se att det skulle leda till att jämställdheten i skolan eller i samhället blir bättre. Dessutom måste jag säga att det sannolikt är kontraproduktivt vad gäller att öka kvaliteten och kunskapsresultaten i skolan på det generella planet. Det vore intressant att höra hur utbildningsministern ser på detta.
Aron Modig (KD):
Jag var inte med på själva mötet, så när det gäller hur diskussionen gick där litar jag naturligtvis på det som utbildningsministern framför här i dag.
Det jag kan konstatera är dock, och det står jag verkligen fast vid, att utbildningsministern sänder en viss signal när han i samband med att en sådan här väldigt grund undersökning eller granskning presenteras i en dagstidning går ut så hårt och i ett så högt tonläge påtalar att nu blir det ett möte.
Det kanske inte handlar om att kalla till ett möte, men han bjuder i alla fall in till ett möte för att diskutera hur vi gör den här situationen bättre. Hur ska vi få läroböckerna att i högre utsträckning uppfylla de krav som finns med i skollag och läroplaner?
Jag tycker också att det är en rätt väsentlig skillnad på att diskutera hur man kan formulera problem i en mattebok för att fler elever ska känna sig delaktiga och sedda i undervisningen och att diskutera i termer av vilket kön det är på de personer som nämns i en historiebok. Det är väldigt stor skillnad.
Det utbildningsministern ger uttryck för när han påtalar att andelen namngivna kvinnor i historieböckerna är väldigt låg är indirekt att vi behöver öka den andelen och på något sätt - fel uttryck möjligtvis - kvotera in kvinnor från världshistorien i historieböckerna.
Avslutningsvis kan jag konstatera att världen inte är jämställd och inte rättvis. Jag och utbildningsministern har definitivt olika medel för att minska på dessa ojämlikheter, det är jag fullt medveten om. Men vi varken kan eller ska ändra på det som har varit, och det är väl i alla fall en insikt som vi borde dela.
Aron Modig (KD):
Tack, kultur- och demokratiministern, för svaret! Jag har ställt ganska många frågor om Kulturdepartementets annonserade samarbete med Rättviseförmedlingen i en och samma interpellation, och jag har till viss del förståelse för att det inte går att besvara dem alla utförligt.
Däremot tycker jag att det är överraskande otydliga svar från statsrådet, och jag vill därför göra några nedslag i några av frågorna i förhoppning om att få tydligare svar på var regeringen egentligen står. Jag vill börja med det som nog är kärnfrågan i diskussionen, nämligen vad som är kultur- och demokratiministerns definition av kompetens.
Mångfald är naturligtvis något väldigt positivt. Lika självklart är det att det inte får vara så att en människas kompetens nedvärderas till följd av att man har ett visst kön, en viss etnicitet eller bekänner sig till en viss religion. Ingen ska missgynnas till följd av sådana attribut. Samtidigt menar jag att ingen heller ska premieras av samma anledningar.
Vid tillsättningen av poster till viktiga statliga organ inom Kulturdepartementets myndigheter såväl som inom andra institutioner ska det vara förtjänst, skicklighet och meriter som avgör och ingenting annat. Detta framgår också av regeringsformen som säger: Vid beslut om statliga anställningar ska avseende fästas endast vid sakliga grunder, såsom förtjänst och skicklighet.
Utnämningar av exempelvis ett insynsråd är naturligtvis ingen statlig anställning, men rimligtvis borde samma princip gälla även där. Nu är det så att även kultur- och demokratiministern använder uttrycket "förtjänst och skicklighet" i sitt interpellationssvar, och det är gott så.
Vilken är denna nya och andra kompetens som inte är allmänt vedertagen? I och med att resonemangen presenteras tillsammans med det nya samarbetet med Rättviseförmedlingen är det inte konstigt om det väcks frågor om ett visst kön, en viss etnicitet eller en viss religionstillhörighet enligt regeringen skulle utgöra just den kompetensen.
Just den tanken har vi sett hos andra delar av regeringen. Exempelvis har jämställdhetsminister Åsa Regnér utfärdat någon form av kvoteringshot. Hon säger att om inte andelen kvinnor i styrelserna för börsnoterade bolag är minst 40 procent vid slutet av 2016 kommer en kvoteringslag att införas året därpå. Herr ålderspresident! Som kristdemokrat tror jag inte på kollektivisering. Jag tycker därför att den av regeringen förda politiken är felaktig.
Men jag tror också att kvoteringstendenserna är direkt kontraproduktiva om man vill se en ökad jämställdhet och mångfald i samhället - helt enkelt att det blir fokus på fel saker och att man börjar i fel ände. Jag har en fråga till statsrådet, och statsrådet får gärna specificera sitt svar: Vilken är egentligen denna nya och andra kompetens som inte är allmänt vedertagen?
Aron Modig (KD):
Tack, statsrådet, för svaret! För några veckor sedan debatterade jag med statsrådets regeringskollega och partikollega utbildningsminister Gustav Fridolin. Han lyfte då fram ett liknande samband, som han såg det, mellan skolflickors intresse för historia och andelen av personerna som lyfts upp i historieböcker som är kvinnor.
Han menade att det fanns ett tydligt samband däremellan. Det är ungefär på samma sätt som kultur- och demokratiministern i dag menar att det finns ett samband mellan hur väl vi kan uppnå de kulturpolitiska målen som har satts samman av riksdagen och hur sammansättningen egentligen ser ut i insynsråd och styrelser i myndigheter som ligger under Kulturdepartementet.
Statsrådet får gärna utveckla tydligare och förklara hur sambandet ser ut, om det nu finns ett samband, vilket ministern menar, och vad det baseras på. Herr ålderspresident! Jag är glad att ministern lyfter upp det arbete som alliansregeringen lade ned på att avpolitisera utnämningspolitiken.
Precis som statsrådet skrev i debattartikeln införde alliansregeringen en nyordning där kompetens skulle gå före lång och trogen partitjänstgöring vid utnämningar. Det har varit positivt att vi har kommit framåt. Även om det naturligtvis inte är perfekt har det gått i rätt riktning.
I och med att regeringen annonserar samarbetet med Rättviseförmedlingen tar vi steg i fel riktning - i motsatt riktning. Jag har full förståelse för att regeringen behöver ta hjälp av externa rekryteringsföretag för att hitta bra personer till positionerna. Det är självklart begränsande om det är i enbart ministerns och stabens kontaktnät som alla kandidater ska hittas.
Jag hyser även respekt för Rättviseförmedlingen som en duktig opinionsbildare och en konstruktiv aktör i det civila samhället - vars åsikter jag dock sällan delar.
Poängen är att Rättviseförmedlingen är en tydligt politisk organisation vars företrädare upprepade gånger har uttalat lika tydliga politiska åsikter, inte minst på jämställdhetsområdet.
Inte nog med att Rättviseförmedlingen är en politisk organisation och att regeringen väljer att anlita den politiserade organisationen, kultur- och demokratiministern gör dessutom politik av själva presentationen av samarbetet med Rättviseförmedlingen.
Hur ser statsrådet på att man så tydligt går i fel riktning och åter politiserar utnämningspolitiken?
Aron Modig (KD):
Tack igen, kultur- och demokratiministern, för svaret! Jag delar absolut uppfattningen att det behövs olika typer av kompetens för olika typer av uppdrag i olika typer av myndigheter. Däremot menar jag att regeringen i och med det här samarbetet visar att man börjar i helt fel ände.
Man börjar inte med kompetensen, utan man börjar med att se var man kan hitta personer med det man betraktar som rätt kön, rätt etnicitet och rätt religionstillhörighet. Jag menar att det är att börja i fel ände. Jag tycker att de svar och besked vi får från statsrådet här i dag föranleder en ganska stor oro. Det här handlar i bästa fall om någon form av symbolpolitik.
I värsta fall tror jag att det kan driva både jämställdhetsarbetet och utnämningspolitiken i fel riktning. Jag tänker då på den otydlighet som verkar finnas i regeringen i fråga om dels vad som egentligen menas med "förtjänst och skicklighet" som det står i regeringsformen, dels de kvoteringstendenser som presenteras från flera håll i regeringen.
Jag tycker att vi nu ser tendenser hos kultur- och demokratiministern som inte bara är fel utan också kommer att vara kontraproduktiva, tror jag, för jämställdhetsarbetet och för mångfalden i samhället i stort. Jag ser det också som problematiskt med den återpolitisering av utnämningsmakten som Kulturdepartementet nu går i bräschen för. Herr ålderspresident!
Hittills verkar det bara vara Kulturdepartementet som har inlett denna typ av politiserat samarbete. Det är väl bara att hoppas att det inte är fler delar av regeringen som hakar på.
Aron Modig (KD):
Jag vill börja med att tacka finansministern för svaret. Även jag känner förstås till slutsatsen i IFAU:s rapport från 2013. Men den säger inte att sänkningen av arbetsgivaravgifterna för unga inte har haft någon effekt. Den har, enligt rapporten, skapat 6 000-10 000 nya jobb.
Jag vet också att Finanspolitiska rådet hänvisar till den studien i den rapport som de presenterade häromveckan, i vilken rådet alltså inte väljer att avråda regeringen från att genomföra höjningen. Av detta kan man dock inte, som finansministern gör i sitt svar, dra slutsatsen att sänkningen inte har fått avsedd effekt. Den har definitivt bidragit och lett till fler jobb, som har kommit vissa unga till del.
Och den förhindrade med största sannolikhet att andra unga blev av med sina jobb då Sverige och övriga världen gick igenom en djup lågkonjunktur. Det är dock inte det som jag frågar efter i min interpellation.
Jag är nyfiken på hur den kraftiga skattehöjning som regeringen vill genomföra dels förbättrar möjligheten för företag att växa och anställa, dels underlättar just ungas möjlighet att få in en fot och få fäste på arbetsmarknaden. Herr talman! Regeringen höjer skatten på jobb och företagande med 18 miljarder.
Även om finansministern menar att sänkningen ska ses som en ineffektiv åtgärd har den ändå haft en positiv effekt i en svår ekonomisk tid. Nu ska reformen tas bort. Då lär den i hederlighetens namn få åtminstone motsvarande negativa effekt.
Mycket talar för att den negativa effekten nu snarare kommer att bli större än den positiva effekten var då man gjorde nedsättningen. Det beror helt enkelt på att näringslivet, på grund av den hårda internationella konkurrensen och digitaliseringen, inte kan kompensera kostnadsökningarna med prishöjningar. Samtidigt är det inte heller möjligt att sänka lönerna när de sammantagna lönekostnaderna ökar.
Svenskt Näringsliv har räknat på att så många som drygt 18 000 helårsarbeten kan vara i fara om regeringen driver igenom sin plan. Svensk Handel räknar samtidigt med kostnadsökningar för handeln på omkring 3 1⁄2 miljard kronor. Det motsvarar kostnaden för drygt 11 000 heltidsjobb, enbart inom handeln. Herr talman! Det blir mycket siffror, men det är viktigt att komma ihåg att det här inte bara är siffror.
Bakom var och en av dem finns det en ung människa som strax står utan jobb. Hur förbättrar regeringens förslag om höjda arbetsgivaravgifter möjligheten för företag att växa och anställa? Och hur stärker det ungas ställning på arbetsmarknaden?
Aron Modig (KD):
Naturligtvis är det, som finansministern påtalar, inte enbart skatteförändringar som har effekt. Det spelar roll även vad man lägger resurserna på i statsbudgeten, så det kan väl vara värt att titta lite närmare på det. När den helt slagit igenom 2017 beräknas regeringens föreslagna höjning, eller dubblering, av arbetsgivaravgifterna för unga innebära högre intäkter till staten på ungefär 18 miljarder kronor.
Det har vi konstaterat är mycket pengar, som det alltså i stor utsträckning är företagen som ska stå för - 18 miljarder kronor i högre kostnader för att anställa unga till riktiga jobb. Precis som finansministern lyfte fram vill regeringen lägga de här pengarna på andra saker. I sitt svar lyfter statsrådet fram ett antal områden.
Det är införande av rätt tveksamma satsningar på traineejobb och utbildningskontrakt, och det är i och för sig hyfsat lovvärda satsningar på skola och utbildning.
Men, herr talman, även med den breda definition av jobbsatsning som finansministern använder är summan av de här satsningarna bara 6 miljarder kronor, alltså ungefär en tredjedel av de pengar som regeringen tar in på höjningen av arbetsgivaravgifterna. Resten av pengarna, de övriga 12 miljarderna, går till vad då?
Jo, en del går till olika välfärdssatsningar. Men en annan del går till olika typer av bidragshöjningar, till exempel av a-kassan. Angående detta kan finansministern förstås återigen lyfta fram Finanspolitiska rådet, som i sin senaste rapport skrev att det finns goda argument för att höja arbetslöshetsersättningen. Den åsikten kan man förstås ha.
Men rådet skriver samtidigt att en sådan höjning av a-kassan ökar arbetslösheten med uppemot 27 000 personer. De ska då adderas till de tusentals unga som kommer att förlora jobbet till följd av höjningen av arbetsgivaravgifterna. Även om jag personligen tycker att det här är dåliga förslag må det väl vara att en regering av en annan politisk kulör vill driva igenom dem.
Men jag tycker att man då ska vara uppriktig med konsekvenserna av den förda politiken och stå för dem, inte försöka skönmåla de skadliga reformer som föreslås och genomförs. Herr talman! Finansministerns parti gick till val på att få ned arbetslösheten till den lägsta nivån i EU senast år 2020. Efter vad arbetsmarknadsministern sagt i veckan är det lite oklart om detta fortfarande är ett skarpt mål.
Oavsett vilket är det ju ingenting som regeringen genom sina reformförslag tar sikte på. Även detta påpekas av Finanspolitiska rådet. För att sammanfatta: Regeringen höjer skatten kraftigt på ungas jobb. Man lägger ungefär en tredjedel av pengarna man får in på det som måste betraktas som låtsasjobb och ytterligare lite på skolan.
Men en ganska stor satsning görs även på höjda bidrag till människor som inte arbetar. Jag väljer därför att upprepa min fråga: Hur leder detta till att förutsättningarna för företag att anställa och växa stärks, och hur stärker detta ungas förutsättningar att komma in på arbetsmarknaden?
Aron Modig (KD):
För några år sedan, innan jag blev invald i Sveriges riksdag, var jag engagerad som ungdomspolitiker. En av de frågor som jag och vi drev allra hårdast var den om ungas jobb, om den alltför höga ungdomsarbetslösheten, som var och fortfarande är en skamfläck på Sverige och svensk arbetsmarknad.
Vi var väldigt kritiska mot den dåvarande alliansregeringen, mot att den gjorde för lite och ofta för sent. Men problemet är nu inte längre att regeringen gör för lite och för sent utan att den genomför rakt kontraproduktiva åtgärder, som kommer att öka den redan för höga arbetslösheten bland unga.
Ingenting tyder nämligen på att ungas ställning på arbetsmarknaden i Sverige stärks när regeringen höjer arbetsgivaravgifterna kraftigt. Tvärtom. Vi behöver göra mer för att fler unga ska få ett jobb att gå till, men de nedsatta arbetsgivaravgifterna måste vara en grund i detta arbete, som sedan kompletteras med ytterligare jobbskapande åtgärder och absolut utbildning. Jag håller med finansministern om att för få unga i Sverige har jobb.
Men vi ska göra mer åt detta, inte mindre. Jag kan bara beklaga att regeringen ser ut att stirra sig blind på det senare alternativet.
Aron Modig (KD):
Tack för svaret, finansministern! Det finns flera saker att anmärka på och diskutera i svaret, men jag vill börja i det som jag ser som det allra viktigaste. Det är att regeringens föreslagna höjningar av marginalskatterna urholkar arbetslinjen. Med de föreslagna skattehöjningarna kommer fler att välja fritid framför arbete, och antalet arbetade timmar i ekonomin kommer att bli färre.
Sammantaget är det osäkert vilken effekten blir på ekonomins och skatteintäkternas utveckling. Det är inte bara jag och vi företrädare för allianspartierna som säger detta. Det finns en stor bredd av instanser som uttalar sig i den riktningen.
Jag vill påtala att regeringen själv i sin budget anger att de skatteförslag som lämnas och aviseras i budgetpropositionen kommer att bidra till att sysselsättningen och bnp dämpas något. Det är skatteförslagen i sin helhet som kommenteras där, men höjningen av marginalskatterna spelar en stor roll.
Den senaste långtidsutredningen kommenterade att den högsta marginalskatten i Sverige svårligen kan motiveras eftersom skatter som har så snedvridande effekter att de inte genererar några intäkter alls innebär en samhällsekonomisk förlust enligt alla rimliga värderingar av fördelningspolitiska aspekter. Inom akademin finns det också flera personer som uttalat sig i liknande riktningar.
Professor Lennart Flood vid Göteborgs universitet kommenterade i våras det som då var regeringens förslag inför valet. Han påpekade: Oppositionen vill tillföra mer resurser till skolan genom höjd marginalskatt för höga inkomster. Vår analys visar att en sådan höjning ger mycket begränsade eller inga extra pengar till offentlig sektor. Också från näringslivet hörs liknande åsikter.
Krister Andersson, som är chef för skatteavdelningen vid Svenskt Näringsliv, har kommenterat regeringens förslag: Om regeringens föreslagna skattehöjningar genomförs blir det så allvarliga skadeverkningar för ekonomin att det knappt skulle ge några ökade skatteinkomster alls. I stället riskerar skatteinkomsterna till och med att minska.
Trots denna breda samsyn framhärdar regeringen med dessa ogenomtänkta skattehöjningar. Jag vill därför fråga finansministern: Är dessa instanser och ni själva inte värda att lyssna till?