Hillevi Engström (M):
Jämställdhet är väldigt viktigt. Vi har kommit en bit på väg i Sverige, men vi har en lång väg kvar att vandra. Makten är också väldigt ojämlikt fördelad. Här i riksdagen är det ganska bra. I regeringen är det fler kvinnor än män. Men att det inte alls ser ut så ute i samhället vet vi mycket väl. Det är därför som vi har strategin, som har funnits under lång tid i regeringens arbete, att jämställdhet ska genomsyra alla förslag som vi lägger fram.
Det är ingenting som är uteslutande jämställdhetsministerns ansvar, utan tvärtom fördelas det på väldigt många olika politikområden. Jämställdhet för mig börjar i hemmet. Det är där vi måste börja med de små barnen. Det är ett långsiktigt påverkansarbete, för barn gör som föräldrarna gör.
I ett samhälle där kvinnorna tar den större delen av det obetalda hemarbetet, är de som jobbar deltid, tar tillfällig föräldrapenning för vård av barn, vårdar sina äldre och så vidare är det antagligen det mönster som våra barn kommer att ärva. Jag är övertygad om att man kan göra ganska mycket med politiska medel. Men man kan inte göra allt, utan mycket handlar också om att vara förebild.
Och det handlar väldigt mycket om att både pojkar och flickor ska pröva på olika delar så att de kan göra individuella val och bli sedda som de personer som de faktiskt är. Jag läste i tidningen häromdagen om ett leksaksföretag som nu har börjat göra reklam som visar att man kan köpa en dockspis till en pojke i julklapp. I Sverige tycker vi att det är alldeles självklart och naturligt, medan man i England tycker att den där reklamen går inte att skicka ut till föräldrarna.
Den inte är bra, för pojkar ska ju vara som pojkar är. Vi har kommit ganska långt men inte tillräckligt långt. Jag skulle vilja ta upp tråden med äldreomsorgen. Där är det vi politiker som ofta sitter och beslutar i våra kommuner. Där kan vi börja på vår egen hemmaplan. Bland annat i alliansstyrda Stockholm men också i socialdemokratiskt styrda kommuner har man erbjudit sina medarbetare rätten till heltid.
Låt oss börja i de 290 kommunerna, där vi själva bestämmer, och i landstingen att ge bättre förutsättningar för anställda. Det är sådana saker som gör att man vill arbeta i de branscherna. Kommuner och landsting kommer att ha ett rekryteringsbehov på fler än 400 000 personer fram till 2020. Där kommer många att kunna få en anställning. Vi kommer att behöva arbetskraft inom vården, och där behövs det framför allt fler män. Jag vill också säga något om jämställdhetsdelegationen.
Något som har varit riktigt roligt i arbetet med att rekrytera deltagare har varit det enormt stora intresset. Till exempel har vi LO:s ordförande där. Jag tänkte för mig själv att han antagligen inte kommer att ha tid och lust att vara med i delegationen när han blir LO-ordförande men jojomensan, han ville gärna vara med. Där kommer SKL:s ordförande, som inte ens var tillfrågad, och säger: Jag vill gärna vara med.
Det är alltså ett stort engagemang i den här gruppen människor från näringsliv, akademi, fack och arbetsgivare. Det är i alla fall ett startskott till att tänka lite nytt. Vi kommer att tvingas bli bättre som arbetsgivare om vi ska kunna rekrytera och behålla anställda inom viktiga välfärdssektorer. Den krismentalitet som nu finns är också positiv på så sätt att den kommer att innebära att arbetsgivare tar ett större ansvar.
Och kvinnor kommer att kräva, och också män, att de ska kunna leva på sin lön, även om de jobbar inom till exempel äldreomsorg och förskola. Jag tycker att vi har kommit en bit på väg. Jag är såklart långt ifrån nöjd, men vi kommer så sakteliga att ta steg framåt om vi vågar och vill.