Carin Jämtin (S):
Tack för att ni tycker att svaret var långt och uttömmande och i stora delar bra. Hiv/aids-frågan är som sådan som tur är, hur viktig den än är på dagordningen, inte en partiskiljande fråga. Det är en fråga om just 42 eller 46 miljoner människors liv och förhoppningsvis inte så hemskt många fler, även om vi vet att smittspridningen går alldeles för fort just nu. Jag vill börja med att kommentera det Ewa Björling sade. Jag håller helt med om att hiv/aids inte får bli en kvinnofråga.
Hiv/aids är inte en kvinnofråga. Det är en fråga för hela samhället: män, kvinnor, barn, flickor, pojkar och äldre människor. Hela samhället berörs på olika sätt. Människor blir smittade eller berörs för att de förlorar sina föräldrar eller förlorar sina barn. Därför måste vi på olika sätt göra mycket mer i olika sammanhang. Vad hiv/aids-ambassadörens arbete har uppnått på den konkreta nivå som Ewa Björling frågar efter kan jag inte redovisa.
Jag kan inte redovisa hur en person som är smittad i Tanzania har påverkats av att vi har en hiv/aids-ambassadör. Det som dock är väldigt tydligt i de internationella kontakterna är att det har blivit ännu tydligare att vi sätter hiv/aids-bekämpning kopplat till sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter högt upp på dagordningen inte bara ekonomiskt utan också policymässigt.
Det tycker jag mig ha kunnat uppleva under det här året när jag har varit ute i olika multilaterala sammanhang och träffat andra länders biståndsgivare. Det kommer att ta flera år innan man på den nivån kommer att kunna utvärdera hiv/aids-ambassadörens arbete. Men han gör ett mycket gott arbete. I Namibia såväl som i Sydafrika har vi binationella kommissioner på regeringsnivå mellan regeringarna i våra respektive länder.
Det är självklart lite olika sammansättningar av personer. Det kan inte vara samma personer i alla kommissioner. Men en av frågorna i båda kommissionerna är hälsofrågor. I det ligger självklart hiv/aids-frågorna. De diskussionerna förs därmed i de binationella kommissionerna på olika sätt men förutbestämt och regelbundet.
Det viktiga är att man tänker på att vi i alla samtal - och då menar jag alla samtal - med inte bara de afrikanska länderna utan också en hel del andra länder runtomkring i världen tar upp hiv/aids-frågorna. Vi ska koppla det till jämställdhetsfrågorna, rätten för barn - för flickor och pojkar - att gå i skolan och rätten för kvinnor till säkra och reglerade aborter. Det ska kopplas till rätten till sexualundervisning.
I många andra delar av världen är det en oerhört kontroversiell fråga. Man behöver inte komma så långt ifrån Sverige för att det är en fråga som man knappt inte kan tala om. Det gäller även rätten att ha den alldeles egna sexuella läggningen och få vara homosexuell i olika länder runtomkring i världen. I de allra flesta av våra samarbetsländer är det faktiskt förbjudet, olagligt. I många av våra samarbetsländer kan det leda till dödsstraff att vara homosexuell.
Alla dessa frågor måste tas in i samtalen med våra samarbetsländer men också med biståndsgivare runtomkring i världen. I Sverige har vi ett system att statsministern är generellt ansvarig och att det sedan finns sakministrar. Jag känner att Göran Persson litar på att jag tar upp de här frågorna i mina dialoger på mitt ansvarsområde. På hans nivåer och i hans kontakter tar han upp de frågorna. Det är likadant med Laila Freivalds, och så vidare.
Alla vi ministrar tar upp de frågor som är relevanta i våra kontakter med olika länder vid våra samtal. Jag kan bara svara att vi tar upp frågorna i de sammanhang där det är relevant och när jag är ute och talar med olika biståndsgivare såväl som med våra samarbetsländer.