Josef Fransson (SD):
I dag debatterar vi betänkande nr 14 om mineralpolitik. Betänkandet behandlar frågeställningar som på olika sätt berör gruvnäringens förutsättningar i Sverige. Jag yrkar inledningsvis bifall till Sverigedemokraternas reservation, nr 3. Herr ålderspresident! Den svenska gruvnäringen har långa anor och är alltjämt en mycket betydelsefull arbetsgivare i vissa regioner.
Med Sveriges rikliga tillgångar på mineraler har också en lång rad andra företag kunnat växa fram som förädlar mineralerna till diverse produkter. Både gruvnäringen och industrin kopplad till mineralråvarorna har under årtionden svarat för ett ansenligt tillskott till statskassan och bidragit till en betydande export till gagn för den svenska ekonomin.
Sverigedemokraterna ser att det finns förutsättningar att utveckla mineralpolitiken på ett för medborgarna gynnsamt sätt. Vi menar att för den långsiktiga tillväxten, inte minst när det gäller just gruvnäringen, är det helt centralt att bygga ut och utveckla infrastrukturen så att människor och varor kan transporteras utanför storstäderna.
På samma sätt är det av central vikt att upprätthålla en stabil energiförsörjning till konkurrenskraftiga priser. Herr ålderspresident! Sverigedemokraternas reservationer i betänkandet innehåller ett antal förslag för att förändra mineralpolitiken. Bland annat föreslår vi en reformering av mineralersättningen så att staten ska ta ut en betydligt större del av mineralernas värde.
Vi föreslår 5 procent i stället för dagens 2 promille. Vi menar att de mineraler som finns i marken är svenska folkets tillgångar. Det är dessutom en resurs som bara kan utnyttjas en enda gång.
Från vår sida handlar det inte om att maximera skatteintäkterna för att sedan se dem slukas av det svarta hålet utan om att använda pengarna för att kunna föra en mer aktiv gruvpolitik och till exempel finansiera viktiga infrastruktursatsningar till gagn för både landsbygd och industri. Vi menar också att det finns en brist i dagens lagstiftning vad gäller efterbehandling av områden som har förorenats eller vanställts på något sätt av gruvindustrin.
I dag kan gruvbolag i vissa specifika fall dumpa en stor del av kostnaden för återställning av mark på skattebetalarna genom att sätta bolag i konkurs. Vi anser därför att gruvbolagen redan innan ett bearbetningstillstånd beviljas ska vara tvungna att deponera tillräckliga resurser så att återställning och sanering kan säkerställas. Herr ålderspresident!
Gruvnäringen är en basnäring i Sverige och, som jag redan varit inne på, en starkt bidragande faktor till att Sverige kunnat gå från ett fattigt jordbrukssamhälle till ett av världens mest framgångsrika industriländer. Under 2000-talet växte exportvärdet av malm, metall och metallprodukter kraftigt. Men under den ekonomiska krisen 2008-09 bröts den positiva trenden av en kraftig nedgång.
Det kan vi fortfarande se spår av i en ganska knagglig återhämtning. Vi ska dock ha klart för oss att sektorn står för väl över 10 procent av den samlade varuexporten och därmed ger ett signifikant bidrag till svensk bnp. Arbetstillfällena utgör också en helt avgörande faktor i många kommuner utanför storstäderna. Oroande är dock att många ledande politiker släppt fokus från upprätthållandet av en stark basindustri.
I mitt förra anförande i denna talarstol citerade jag förre statsministern Fredrik Reinfeldt när han blottade en negligerande syn på svensk industri. Han är dock långt ifrån ensam. Den tidigare näringsministern Maud Olofsson var också en politiker som i stor utsträckning gjorde sig känd för att vilja premiera just tjänstesektorn.
Hon gjorde sig samtidigt känd för att under den ekonomiska krisen gå i verbalt krig med stora delar av tillverkningsindustrin, vilket sände ut signaler om att man från regeringen inte såg industrin som särskilt viktig eller prioriterad. Med Centerpartiet i spetsen förde man också en energipolitik som gick på rak kollisionskurs med industrins intresse och i förlängningen också medborgarnas intresse.
Det var en olycklig paradgren från Centerpartiet som den nytillträdda regeringen nu förvaltar med oförminskad takt. Inte minst gäller det de nya ambitionshöjningarna för subventionerade elproduktionsanläggningar som marknaden inte på något sätt efterfrågar och som på sikt äventyrar både leveranssäkerhet och prisnivåer.
Frågan är om den nya regeringen har vare sig vilja eller förmåga att vända skutan för industrin. Man klär sin politik i industrivänliga ordalag med sin industrikansler och sitt innovationsråd, men i vårpropositionen saknas näringslivsvänliga satsningar i princip helt.
Man ger några tiotals miljoner här och ett par hundra miljoner där, men med andra handen återtar man det mångdubbla i form av höjda skatter med tiotals miljarder kronor. Om man menar allvar med att man vill föra en tillväxtvänlig politik måste man självfallet återföra detta genom andra - och förhoppningsvis bättre - satsningar till gagn för näringslivet.
Summa summarum: Den förra regeringen förde i mångt och mycket en industrifientlig politik och satsade sitt reformutrymme på just tjänstesektorn. Den nya regeringen gör stora återställningar av detta men utan några alternativa satsningar på näringslivet. När det gäller det ensidiga fokuset på tjänstesektorn menar jag dock att dags att tänka om.
Någon gång i historien kom man på att man kunde framställa metaller för att göra starkare och bättre redskap för till exempel jakt och jordbearbetning. Man får förmoda att detta revolutionerade produktiviteten och således friställde många jägare och bönder som kunde ägna sig åt andra arbetsuppgifter i de tidiga samhällena, med ekonomisk tillväxt som följd.
Samhällen har sedan växt fram, och allteftersom teknik och kunskap har förfinats har man kunnat öka sin produktivitet och brutit ny mark i nya yrken till gagn för samhällets medborgare. I dag har vi kommit så långt i utvecklingen att det är väldigt få som jobbar i de ursprungliga yrken som fanns i Sverige för bara 100 år sedan.
Många av de yrken som täcker upp för de första, tidiga stegen på Maslows behovstrappa, som olika former av råvaruframställning och förädling, kan i dag utföras av ett relativt fåtal i och med maskinernas intåg. Detta har således friställt en hel massa människor som kan ägna sig åt andra typer av yrken, inte minst olika tjänster som gör tillvaron trevligare för oss alla. Någonstans här blev det dock kortslutning hos vissa, menar jag.
Man fick för sig att eftersom diagrammen visade att allt fler jobbade i tjänstesektorn och allt färre i industrin var det ett tecken på att den industriella eran var över i Sverige. Men den nya tjänstesektorn är blott glasyren på kakan. Man kan inte ta bort basnäringarna och tro att man kan skapa ett värde genom att bara byta tjänster med varandra.
Det räcker inte att person A flippar några hamburgare till person B, som i sin tur klipper person A. Okej, nu raljerar jag lite, men jag tycker ändå att det är anmärkningsvärt att detta tankemönster har fått ett sådant genomslag i en stolt industrination som Sverige. Både i ord och handling har man inte minst från den förra regeringen visat att man anser att det är tjänstesektorn som är framtiden och att industrin är på väg ut i periferin. Herr ålderspresident!
Från Sverigedemokraternas sida ser vi förutsättningar för en industriell renässans. Med rätt politik kan vi återta delar av bas- och tillverkningsindustrin och styra om investeringarna till Sverige. Jag har i mitt förra anförande i denna talarstol tagit upp just detta. Vi kan inte längre räkna med att vi kan behålla saker som konstruktion, design och produktutveckling när produktionen försvinner till låglöneländer.
I stället ser man hur dessa länder tar över alltmer av denna typ av industrinära tjänster. För att behålla och stärka svensk konkurrenskraft krävs reformvilja på flera områden, inte minst vad gäller utbildning, infrastruktur och energipolitik. Och det är någonting som jag menar att Sverigedemokraterna har.