KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Qarlsson (C):
Det är lite spännande att försöka dra fram var någonstans i allt detta det finns satsningar på kvinnors företagande. Det är fråga om allmänna generella satsningar som rör välfärden, som inte på något sätt blir en utsträckt hand för att starta och driva ett företag.
Det vi ser av strukturer i samhället är att stöd, insatser och åtgärder ofta rör sig mot branscher där traditionellt sett många män arbetar. Alliansregeringen riktade ett antal sådana insatser och åtgärder för att underlätta i branscher där fler kvinnor arbetar, inte för att det måste vara så utan för att det är där vi befinner oss i dag.
Alla dessa insatser och åtgärder har ändå visat ett positivt resultat, men det finns en stor osäkerhet om vad som kommer att hända med denna regering. Kommer möjligheterna för kvinnors företagande att försämras i de branscher där de under ett antal år har kunnat starta och driva verksamhet? Det handlar om välfärdsjobb, och det handlar om RUT-företag.
Det handlar vidare om olika typer av stöd och incitament för att få en annan fördelning av det statliga riskkapitalet än att 8 procent går till kvinnorna och 92 procent går till männen. Det handlar om grundläggande strukturer. Inte någonstans i regeringens budgetproposition, eller i Ann-Christin Ahlbergs anförande, nämns dessa frågor.
Är man blind? Ser regeringen över huvud taget dessa frågor, eller bryr sig regeringen inte? Det är också ett svar i så fall. Just nu lägger regeringen krokben för kvinnor som vill starta och driva företag. Jag skulle hellre se utsträckta händer.
Annika Qarlsson (C):
Låt mig börja med en reflektion. Om man har en feministisk politik behöver man inte stå i talarstolen och berätta att man är en feministisk regering. Det är ett litet tips på vägen, Annika Hirvonen Falk. Den fråga jag tänker ställa till Annika Hirvonen Falk är lite annorlunda än den jag ställde till Socialdemokraterna, för Miljöpartiet hade en lite annan ingång i valrörelsen för drygt ett och ett halvt år sedan.
RUT-företagandet och möjligheten att utöka RUT var en viktig fråga för Miljöpartiet. Jag hade många diskussioner och debatter om det och frågade hur ni skulle ställa er om ni satt i en regering med ett parti som vill förändra, förminska och ta bort. Ni svarade att ni minsann skulle stå upp för det viktiga RUT-avdraget och att ni hade ambitionen att utöka det. Det finns en sak som är intressant för hela branschen just nu.
Regeringen bromsar ju ned rätt ordentligt i sin budget efter att i många år ha pratat ned denna sektor. Men i migrationsöverenskommelsen, där båda våra partier ingår, har man bestämt sig för att gasa, fast i en annan del. Det är inte i den delen som redan är utbyggd och som hade kunnat växa och växla upp betydligt mer.
Hur kommer det sig att Miljöpartiet har ställt sig bakom förändringen och försämringen för RUT-företagandet?
Annika Qarlsson (C):
Det är intressant att vi av det nyaste regeringspartiet får lära oss lite om hur det går till vid förhandlingar. Annika Hirvonen Falk beskrev inte på något sätt vilka saker Miljöpartiet har tagit strid för utan gömde sig bakom förhandlingsteknik. Hon valde ett intressant sätt att inte besvara en fråga. Om vi tittar på kvinnors företagande i ett större perspektiv ser vi att RUT har varit en del.
Men om vi tittar på lagen om valfrihet, som har möjliggjort för många fler kvinnor att starta och driva företag, ser vi att regeringens politik har skapat en stor osäkerhet. Det innebär att många tvekar, många väljer att inte starta och många backar hem och känner osäkerhet om vad som händer framöver.
Regeringen säger sig vara feministisk och behöver tydligen uttrycka att den är det. Då är det intressant att konstatera att det som händer just nu är att kvinnors företagande minskar alldeles för fort för att jag ska känna mig trygg och bekväm med det.
Man kan fundera på olika sätt att tänka kring kvinnors företagande. Antingen kan man finnas där och ge en hjälpande hand för att starta, och man kan öppna inom sektorer där man ser att det traditionellt sett har jobbat många kvinnor och där finns en stor möjlighet att det är kvinnor som kommer att starta och driva företag. Eller också kan man välja att lägga krokben.
Det kan konstateras utifrån både retorik och politik så här långt att regeringen inte är speciellt feministisk på företagarsidan. I stället lägger den krokben och ser till att det blir så få företag som möjligt. Jag bara undrar: Var det detta som var ambitionen när den feministiska regeringen bildades?
Annika Qarlsson (C):
Jag vill förtydliga vissa saker för dem som sitter och lyssnar, för det kan ibland bli svårt när vi går ned på detaljnivå. Det finns en enighet om att stå bakom att aktiva åtgärder ska gälla för alla diskrimineringsgrunder. Vi ställer oss alla bakom samma krav om att inte diskriminera. Det vi inte är överens om gäller lagkrav på dokumentation.
Det finns fortfarande full frihet att arbeta med detta i företagen varje år, varje månad eller hur man nu vill lägga upp arbetet. Men det är i fråga om lagkraven som det skiljer sig åt mellan oss och regeringspartierna. När det gäller lönekartläggningarna gjorde vi en förändring 2009 från varje år till vart tredje år och från företag med fler än 10 anställda till företag med fler än 25 anställda.
Medlingsinstitutet, som följer detta, kan konstatera att utjämningen av löneskillnaderna inte har bromsats under de år som gått sedan 2009, vilket en del trodde skulle ske med den förändringen. Utvecklingen har i stället fortsatt åt rätt håll i samma takt. Därför blir detta lite svårt att förstå.
Jag har läst i både utredningen och utskottets ställningstagande, men jag hittar inte argumenten. På vilket sätt tror man att det här kommer att ske? Vilken effekt kommer de här förslagen att få? Enligt IFAU:s kritik visar inte utredningen att man kommer att nå de effekter som man förespeglar när man genomför de här lagändringarna.
Argumenten finns heller inte att hämta i det svar som majoriteten i utskottet gett på motionen från oss, Kristdemokraterna och Moderaterna, där vi skriver att vi fortfarande vill att lönekartläggningar ska göras vart tredje år. Vad är det ni vill uppnå?
Annika Qarlsson (C):
Eva-Lena Jansson hade två minuter på sig, men jag fick inget svar. Men du har två minuter till, Eva-Lena. Beskriv för mig hur ni ska uppnå det här! Det finns ingen skillnad - före 2009 och efter 2009 har det varit samma tempo och samma utveckling. Både du och jag är jättefrustrerade över att det inte går fortare, men gapet minskar. Vad är det som visar att det skulle hända någonting annat den här gången än det som skedde förra gången?
Jämför med tiden före 2009 - det är samma tempo. Det förändras i samma takt. Det har inte bromsats upp. Vilket är argumentet för att det här kommer att leda till någonting annat denna gång? Jag menar inte den politiska viljan, utan det sakliga och logiska argumentet.
Annika Qarlsson (C):
Alliansregeringen beslutade den 14 februari 2013 att ge en särskild utredare i uppdrag att se över skyddet för arbetstagare som slår larm om olika former av missförhållanden, oegentligheter eller brott och föreslå åtgärder som syftar till att stärka skyddet och skapa ett tydligare regelverk. Förslaget överlämnades till regeringen i maj 2014 och har nu remissbehandlats och är framme till beslut.
Det är viktigt att missförhållanden inom företag, organisationer och myndigheter kommer fram. Det är viktigt för dem som arbetar där, men det är också viktigt i ett allmänintresse. Flera anmälningar har lett till nya lagar genom åren. Boforsaffären är ett exempel som ledde till lex Bratt - en lag som tillåter anställda att röja företagshemligheter som avslöjar brottslighet. Lex Sarah innebär att den som får kännedom om missförhållanden i vården måste anmäla dem.
Förslaget till ny lag ska öka skyddet för den som anmäler allvarliga missförhållanden på sin arbetsplats. Den nya lagen föreslås gälla även bemanningsanställda. Normalt ska man slå larm internt först. För att sedan kunna gå vidare och även slå larm externt ställs det högre krav på visselblåsaren. Arbetsgivaren ska ha getts möjlighet att återkoppla.
Om arbetsgivaren inte har gjort det, eller om den som man ska anmäla till är den som har orsakat olägenheten, kan man larma externt direkt. Kravet för att visselblåsaren ska kunna få det förstärkta skyddet är att det rör sig om ett allvarligt missförhållande. Det måste röra sig om ett brott som har fängelse på straffskalan eller jämförligt. Brottet måste också ha skett i arbetsgivarens verksamhet.
Visselblåsaren kan dock inte med stöd av den nya lagen samtidigt begå brott mot till exempel tystnadsplikten. Lagen förslås träda i kraft den 1 januari 2017.
Rätten till skadestånd som nu föreslås, om arbetstagaren utsätts för repressalier av sin arbetsgivare på grund av att man larmat om allvarliga missförhållanden i verksamheten, är ett viktigt och välkommet komplement till det skydd som arbetstagare i övrigt har mot repressalier med anledning av en larmhandling. Det finns i dag i svensk rätt ingen särskild skyddslagstiftning för arbetstagare som slår larm om missförhållanden. Vid arbetstagares larm tillämpas därför en rad olika rättsregler från olika rättsområden.
De områden inom svensk rätt som har särskild betydelse för frågan om vilket skydd arbetstagare som slår larm har är gällande regler om yttrandefrihet och meddelarskydd respektive de många olika regler inom arbetsrätten som kan innebära skydd för arbetstagare som slår larm. Grundlagarna tillförsäkrar var och en tryck- och yttrandefrihet som kan inskränkas endast på det sätt som framgår av grundlagarna.
Det skydd som grundlagarna ger en arbetstagare som slår larm om missförhållanden hos arbetsgivaren skiljer sig åt beroende på om det är en privat eller en offentlig arbetsgivare. Men i denna lag likställer vi detta, så att det gäller oavsett arbetsgivare. Fru talman! Jag yrkar bifall till förslaget i arbetsmarknadsutskottet betänkande 11.
Annika Qarlsson (C):
Det finns mycket som man skulle kunna ägna repliktid åt efter att ha lyssnat på Raimo Pärssinens anförande. Jag kan göra ett litet inspel och säga att visst är det intressant att Sveriges ekonomi går som tåget. Tror sjutton det med nio alliansbudgetar! Men det var inte därför jag begärde replik, utan jag vill lyfta upp en fråga som Raimo Pärssinen inte lyfte upp i sitt anförande.
Tittar vi på budgeten i dess helhet kan vi se att regeringen höjer kostnaderna på jobb och företag med 29 miljarder. Jag vill veta på vilket sätt det påverkar det ansvarsområde som vi i arbetsmarknadsutskottet har att hantera. Vad säger ordföranden om det?
Annika Qarlsson (C):
Jag tackar för svaret. För att förtydliga för den som lyssnade vill jag säga att det Socialdemokraterna menar är att man höjer skatterna på jobb och företagande med 29 miljarder och sedan använder en del av de pengarna för att i stället för riktiga jobb se till att de som inte har fått jobb ska få sysselsättning i en arbetsmarknadsåtgärd.
Vi tycker att det är en sorglig utveckling som innebär att i stället för att skapa möjligheter och förutsättningar för riktiga jobb, som det faktiskt behövs mer av i Sverige, blir det åtgärder.
I tidigare debatter har man sagt, och Raimo Pärssinen kan ta avstånd från det om han känner att det inte alls stämmer, att det inte påverkar antalet jobb i företagen att man höjer kostnaderna på jobb och företagande.
Men i samma budget lägger man in kompensation till kommuner och landsting för till exempel höjningen av arbetsgivaravgiften för unga. Man är alltså inte riktigt konsekvent. Min fråga är: Anser Raimo Pärssinen att högre kostnader på jobb och företagande innebär färre jobb eller att det inte gör det?
Annika Qarlsson (C):
Jag vill ställa samma fråga till Marco Venegas som jag ställde till Raimo Pärssinen tidigare. Han blev mig svaret skyldig. Jag fick aldrig veta hur han ser på höjningen, på att regeringen höjer skatterna på jobb och företag med 29 miljarder i budgeten. I den andra delen av budgeten kompenserar man kommuner och landsting trots att det inte ska bli färre jobb. Men man ger ingen kompensation till företag.
Hur ser Marco Venegas på höjningen? Kommer den att leda till fler eller färre jobb i företagen?
Annika Qarlsson (C):
Även i det här replikskiftet får jag inget svar. Med 29 miljarder i ökade skatter på jobb och företag, blir det fler eller färre jobb tillgängliga för ungdomar som precis har gått ut skolan och söker jobb, för nyanlända och för alla andra?
Jag har ett citat av Per Bolund som är kopplat till en tidigare debatt om arbetsgivaravgifter för unga. Han sa: Att höja arbetsgivaravgifterna för unga riskerar ju att riva upp en reform, och det kommer att innebära att många unga förlorar sina jobb.
Jag vill fortfarande ha svar på frågan: Hur kan man från regeringen - när man har målsättningen EU:s lägsta arbetslöshet 2020 - öka skattebördan för företagen med över 29 miljarder kronor? Vem ska uppnå den målsättning som regeringen sätter upp? Är det genom utbildningsinsatser och arbetsmarknadsåtgärder? Eller är det genom riktiga jobb?
Annika Qarlsson (C):
Det är oerhört värdefullt att arbetsmarknadsministern deltar i budgetdebatten. Det jag tänkte fokusera på i replikskiftet är kopplat till Arbetsförmedlingen, som är den myndighet i vars knä ansvaret för matchningsfrågor landar.
Precis som arbetsmarknadsministern beskrev är matchningen ett bekymmer när det gäller att både den kunskap som efterfrågas och de jobb man skulle kunna ta saknas. Det finns också en brist i Arbetsförmedlingens funktionssätt som vi har påtalat från Centerpartiet.
Vi skulle gärna se att man testar ett förslag som man haft i Australien och andra länder, men det är en långsiktig förändring. I det arbete som nu pågår inom Arbetsförmedlingen handlar det mycket om en omdaning där man inom de ramar och strukturer som finns försöker förbättra verksamheten.
Vi i Centerpartiet kan ställa oss bakom den delen, för det är oerhört viktigt att den modell vi har fungerar väl till dess att man eventuellt prövar en annan. Det har återigen kommit en mätning som visar ett väldigt lågt förtroende för myndigheten och hur den fungerar. När man frågar dem som fått nytt jobb under föregående år är det bara var tjugonde som uppger att de har fått stöd och hjälp via Arbetsförmedlingen.
Om man tittar på hur många som har fått anvisning till jobb ser man att inte ens hälften av dem som finns inom Arbetsförmedlingens hägn har fått det. Detta drabbar de svagaste på arbetsmarknaden allra mest - de som inte har kontakter eller nätverk över huvud taget. Jag har därför en fråga till arbetsmarknadsministern.
Den utredning som lades ned för ett år sedan och som hade till uppgift och syfte att se på djupet hur Arbetsförmedlingen fungerar och skulle kunna fungera ska ersättas med en ny. Hur långt har arbetsmarknadsministern kommit i det arbetet?
Annika Qarlsson (C):
Jag kan instämma i ministerns konstaterande att det inte är synd att människor får arbete utanför Arbetsförmedlingen. Bekymret är att så många inte får hjälp hos Arbetsförmedlingen. De som drabbas allra mest är de som inte har nätverk, inte har ett cv, inte har kontakter in på arbetet utan är beroende av att ha någon som för deras talan.
Det utvecklingen visar är att samtidigt som vår arbetsmarknad är stark är det de grupper som har haft svårt att komma in på arbetsmarknaden som har det än svårare. Någonstans i detta finns det ett jättestort bekymmer när den myndighet som har ansvaret inte riktigt klarar av att leva upp till det. Det är inte bara under alliansregeringen som förtroendet för Arbetsförmedlingen har minskat, utan det ligger längre tillbaka i tiden.
Det som andra länder före oss har konstaterat är att med den förändrade arbetsmarknad som vi har i dag jämfört med för några decennier sedan är det helt andra krav och helt andra arbetssätt och metoder som behövs. Där har andra länder valt att ändra systemen för att möta den förändrade arbetsmarknaden på ett helt annat sätt. Jag kan tycka att det är bra att direktiven är på gång och kommer snart. Men det är olyckligt att det har slarvats bort ett helt år.
Utredningen behöver inte sättas emot det förändringsarbete som sker på Arbetsförmedlingen, utan det hade mycket väl kunnat fungera samtidigt. När vi hade generaldirektör Mikael Sjöberg i arbetsmarknadsutskottet var hans linje att det är bra med utredningen, eftersom det finns mycket att lära och hämta även i det förändringsarbete som sker här och nu.
I tidigare diskussioner som jag har haft med arbetsmarknadsministern har jag belyst att det är bekymmersamt att man stänger många kontor. Det finns en plan på att stänga en tredjedel, och för det mesta är det landsbygd och glesbygd, de mindre kommunerna, som berörs. Jag skulle gärna vilja höra hur Ylva ser på stängningen av arbetsförmedlingskontor.
Annika Qarlsson (C):
Ja, det var batteriet av åtgärder som låg till grund för det förslag som man har drivit i jag vet inte hur många år. Någonstans har man också drivit det här utifrån att försöka göra det till en konflikt, till att någon annan vill någonting annat. Det är just det jag allra mest vänder mig mot. Det står en självgodhet i talarstolen och beskriver att "det fanns de som bara fördärvade - de som bara vill illa, de som vill människor ont!
Men det finns också en godhet, och den står just nu i talarstolen." Den där biten som är kopplad till det här, att man för in den i den politiska diskussionen och inte kan se att vi har olika ingångar i samma fråga och kanske vill lösa saker och ting på olika sätt, gör mig emellanåt riktigt förbannad. Jag vet inte om det känns eller märks, men lite så är det.
Nollvision har man sagt i talarstolen i jag vet inte hur många år. Att då inte ens ha en tanke vad det skulle innebära i nästa steg utan att för den skull gå ifrån den svenska modellen, det blir ju bara tramsigt. Du beskrev att du satt i samtal i går, Magnus Manhammar, med inspektörer från Arbetsmiljöverket. Det måste ju finnas en tanke och en idé. Vad fyller vi det här med? Hur kommer vi åt det?
Det finns inte någon i denna kammare som inte vill komma åt det, som inte vill att varenda en av de 44 som inte kom hem från jobbet förra året hade fått komma hem. Beskriv för mig de tankar och idéer som finns utan att frångå den svenska modellen! Vad ska vi fylla det här med för innehåll så att vi så småningom uppnår att alla kan komma hem från jobbet och att ingen ska behöva avlida på jobbet?
Annika Qarlsson (C):
Tack för ett spännande inledningstal. Du gav verkligen svar på tal. Det som är lite intressant när man tittar på Riksrevisionens granskning är att den görs i efterhand. Granskningar brukar ha en viss förmåga att vara på det viset. Det är också lite intressant att beroende på var man befann sig när satsningarna gjordes läser man in lite olika saker.
Ann-Christin Ahlberg konstaterar det inte var mycket som var rätt i de satsningar som Alliansen gjorde 2006-2014. När jag lyssnar kan jag konstatera vi gjorde väldigt många saker, till exempel satsningar under handlingsplanen mot mäns våld mot kvinnor. Där såg vi till att utveckla utbildningar för yrkesverksamma.
Vi har äntligen, äntligen lyckats få domstolsväsendet att sätta sig på skolbänken för att fortbilda sig. Vi har även utbildningar som vänder sig till lärare, socialtjänst och många olika redan yrkesverksamma för att öka på kunskapen. När jag ser på dem och många andra satsningar kan jag se att det finns en kontinuitet och hållbarhet i alla de satsningarna.
Det tror jag att Ann-Christin Ahlberg egentligen håller med mig om. Det som Riksrevisionen konstaterar gäller styrningen. När man tittar på departementens och myndigheternas arbete finns det mer att önska. Ann-Christin Ahlberg lägger hela skulden på en alliansregering som tydligen inte skulle veta vad den ville göra när den satsade så stora pengar på att öka jämställheten. Jag ser att det inte fanns någon liknande satsning innan.
Man hade över huvud taget inte jobbat på det viset med jämställdhetsfrågorna innan. Min fråga till Ann-Christin Ahlberg är: Hade det varit bättre om man struntat i detta? Eller ser du värdet i att vi gjorde en sådan gigantisk satsning, där vissa saker blev bra men vi framför allt lärde oss mer?
Annika Qarlsson (C):
Det var 400 miljoner per år. I den statliga budgeten är inte det jättestora summor. Det är lite intressant. Vi gick från 20 miljoner, tror jag det var, som regeringen Persson satsade på jämställdhet. Det var väldigt små summor. Någonstans blir det slöseri med skattepengar. I detta fanns det en mängd olika insatser och åtgärder som gjordes.
Jag är den första att se att det finns saker som vi kan göra mycket bättre, framför allt när det gäller planering, styrning, uppföljning och utvärdering. Det är lite grann det som jag tycker är de viktigaste slutsatserna. Riksrevisionen går inte in på enskilda satsningar och åtgärder. Tittar vi till exempel på NCK:s verksamhet finns en fantastisk utveckling med de resurser och medel som vi satte in under dessa år.
Man har ökat kunskapen och skapat förutsättningar och möjligheter för vården att möta patienter på ett annat sätt men också förutsättningar för den som varit utsatt för våldtäkt att få ett bra bemötande som skapar underlag för att kunna ställa krav på polisen i nästa steg så att det också blir någonting av en anmälan. I sak finns det många saker som kommer att leva vidare över lång tid.
Det handlar om hur man arbetar inne i departementet. Om vi tittar på den uppräkning av saker som Ann-Christin Ahlberg inledde sitt anförande med handlar inte det om hur man arbetar i departementet. Det enda som berör det som egentligen hör till Riksrevisionens granskning är i så fall det arbete som man gör med myndigheterna där allt fler myndigheter nu är involverade i att integrera verksamheterna.
Det är någonting som vi också ställer oss bakom och tycker är väldigt bra.
Annika Qarlsson (C):
Statsrådet Sven-Erik Bucht står här och skryter om att regeringen arbetar brett, och jag måste ge honom rätt i det. Varje insats som har inneburit satsningar på att kvinnors företagande ska öka har regeringen konsekvent sett till att plocka bort, bit för bit.
Det kan handla om kvinnors ambassadörskap, Styrelsekraft och Winnet, men det handlar också om att ge sig på förutsättningar för företagande i branscher där kvinnor generellt sett är mer verksamma. Ja, regeringen jobbar tyvärr brett - på att ta bort varje del som faktiskt stöder kvinnor i deras företagande.
Det är också intressant att konstatera att ministern i svaret utgår ifrån att det finns en ändamålsenlig struktur för arbetet med jämställdhetsintegrering. Det är ju ingen ny struktur som sätts på plats och ges 36 miljoner, utan det är redan existerande strukturer. De har funnits länge och haft ansvaret ett bra tag - och visat sig inte vara vuxna ansvaret när det gäller jämställdhetsfrågorna. Det är just därför Winnets ansvar och område har utökats under tidens lopp.
Man har fått riktade insatser som har blivit en kraft som faktiskt har sett till att man måste ta även den delen i sitt uppdrag på allvar. Resurserna man nu ger de instanser som redan tidigare hade uppdraget finansieras med de pengar som har kommit 80 föreningar med 8 000 medlemmar till del.
Det är föreningar som har varit en viktig del i att se till att de som har uppdraget faktiskt tar med kvinnors företagande i arbetet. Jag tycker att det är dåligt hanterat.
Jag tycker att det är illa hanterat, och jag tycker att det vore en skam om regeringen fick komma undan med den här typen av insatser med så kort varsel för de ändrade förutsättningarna. Dessa 80 föreningar står just nu inför att behöva säga upp både personal och lokaler, för det som inte har kommunicerats är att det är stora förändringar på gång.
Jag tycker att detta är oerhört illa hanterat och oerhört illa skött. Det gäller en organisation som under lång tid har jobbat mycket konsekvent och strukturerat med viktiga frågor, och den har fortfarande ett uppdrag att göra. Jag tycker att detta är skamligt.