KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kajsa Lunderquist (M):
Jag sitter inte själv i regeringen och kan naturligtvis inte tala om när ett förslag kommer att läggas fram. Det kan bara konstateras att det finns tre utredningar och underlag från dem, varav det senaste betänkandet kom i december 2012, för några månader sedan. Naturligtvis är det här så pass viktiga frågor att de måste beredas ordentligt.
Jag är helt säker på att man nu tittar över de här utredningarna, ser hur man kan nyttja de förslag som lagts fram i samtliga utredningar och kommer fram till ett bra resultat. Det tar naturligtvis tid. Men som sagt kom det senaste betänkandet bara för några månader sedan, så jag är övertygad om att ett bra resultat kommer att komma ut av det här.
Ann-Britt Åsebol (M):
Jag kan påtala att det finns ett rättelseblad som är utdelat på bänkarna i kammaren. I konstitutionsutskottets betänkande 30 behandlas en framställning från riksdagsstyrelsen om en ny instruktion för riksdagsförvaltningen.
Det känns bra att i tiden göra det tydligt vilka roller förvaltningen har och klarlägga ansvarsfördelningen mellan riksdagsstyrelsen och riksdagsdirektören. Målet är att styrelsen ska ha den strategiska rollen och direktören det operativa. Dessa roller är numera de gängse i de flesta styrelser, såväl inom företag som i det offentliga livet.
Avsikten med denna nya instruktion är också att den anpassas så att man fattar rätt beslut på rätt nivå. Riksdagsstyrelsen har ansett att även om den gamla instruktionen från år 2000 har förnyats ett antal gånger, så behövde det nu göras en hel omarbetning av den gamla. Fru talman! Vad är då nytt? Riksdagsförvaltningens uppgifter sammanförs under en rubrik.
Det tydliggörs att förvaltningen är underlydande myndighet under riksdagen och har till uppgift att tillhandahålla resurser och service även till talmannen och partikanslierna i riksdagen. Det klargörs också att förvaltningen har till uppgift att vårda och bevara riksdagens byggnader och samlingar.
Riksdagsstyrelsens övergripande ansvar förutsätter en långt gången delegation till riksdagsdirektören. Styrelsen har ansvaret för verksamheten inför riksdagen. En förutsättning för detta ansvar är att instruktionen är tydlig i fråga om arbetsfördelningen. Möjligheten för styrelsen att överlåta till direktören att besluta om föreskrifter tas bort.
Enligt styrelsens mening bör en myndighets föreskrifter beslutas på högsta möjliga nivå, det vill säga i detta fall av riksdagsstyrelsen. Riksdagsdirektören får emellertid ta vissa anställningsbeslut. Det är en uppgift som förs över från styrelsen. Den parlamentariska styrelsen beslutar om lön och anställningsförmåner bara när det gäller riksdagsdirektören.
Vad gäller ledamotsrådet, som är ett rådgivande organ för ärenden av ledamotsnära karaktär, föreslås att varje parti ska få utse den representant man anser ska företräda partiet i rådet och inte som nu att dessa personer ska tas bara ur styrelsekretsen. Fru talman!
I förslaget finns också bestämmelser och förtydliganden beträffande förvaltningens arbetsgivaransvar vad gäller att skapa goda arbetsförhållanden och att ta till vara och utveckla den kompetens som finns bland de anställda. En del följdändringar föreslås vad gäller lagen om ekonomiska villkor för riksdagens ledamöter.
Här har utskottet velat uppmärksamma på att det finns behov av att ändra ytterligare i denna lag, bland annat vad gäller efterlevandepension. Utskottet är mycket positivt till de förändringar som nu föreslås i instruktionen, inte minst att språket moderniseras.
Det är viktigt att målet för förvaltningspolitiken är att den ska vara rättssäker och effektiv och ha väl utvecklad kvalitet, service och tillgänglighet som bidrar till Sveriges utveckling. Fru talman! Jag yrkar bifall till utskottets förslag.
Ann-Britt Åsebol (M):
I val till Sveriges riksdag har samtliga svenska medborgare som bor eller någon gång bott i Sverige och senast på valdagen fyller 18 år rösträtt. Utomlands boende svenska medborgare upptas i röstlängd till tio år efter utflyttandet och ska, om de fortsatt vill rösta, därefter vart tionde år skriftligen meddela sin adress till Skatteverket.
Dock accepteras en röst från en utlandssvensk om den avges senast dagen före valdagen, även om personen tidigare inte är upptagen i röstlängden. Rösträtt till riksdagen regleras i regeringsformen, och det är av stor betydelse för demokratin hur ett valsystem är uppbyggt och hur det fungerar.
Om att på olika sätt förändra det handlar detta betänkande, liksom flera av de 33 motioner som behandlas i betänkandet och som utskottet avstyrker.
Utskottets förslag är, som sagt, att samtliga motioner avslås eftersom en hel del av vad som anförts av motionärerna redan åtgärdats eller är på väg att utredas. Så har till exempel flera av frågorna nyligen avhandlats i Grundlagsutredningen, som lämnade sitt slutbetänkande 2008 och som låg till grund för en ny grundlagsreform, vilken vi antog så sent som förra året.
De övergripande målen för Grundlagsutredningens arbete var att stärka och fördjupa den svenska folkstyrelsen, att öka medborgarnas förtroende för demokratins funktionssätt och att höja valdeltagandet. Utredningen behandlade bland annat frågor om valsystemet, folkomröstningar, förhållandet mellan riksdagen och regeringen samt domstolarnas roll i det konstitutionella systemet.
Grundlagsutredningen slog fast att rösträttsålder och myndighetsålder bör vara densamma, liksom att det finns anledning att ha olika valdagar för riksdags- respektive landstings- och kommunval. Man gjorde bedömningen utifrån tidigare utredningsarbete i frågan. Utskottet har trots det tillsatt en egen grupp för uppföljning av 2010 års val.
Den ska särskilt beakta administrativa och organisatoriska frågor. Det arbetet ska redovisas under hösten. Herr talman! Jag tycker att det i betänkandet finns många kreativa motioner som kan belysas i den parlamentariska kommitté som tillsattes av regeringen i höstas för att just göra en översyn av delar av valsystemet.
Uppdraget i fråga om förslag som rör proportionaliteten i val till riksdagen och val till kommunfullmäktige, offentliga valförberedelser och valkretsindelningen vid val till riksdagen ska redovisas senast den 14 december 2012. Det är mot bakgrund av det ovan redovisade som jag anser att motionärernas idéer i någon form kommer att belysas av de utredningar som nu finns tillsatta.
Jag yrkar därför bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på samtliga motioner.
Ann-Britt Åsebol (M):
Jag säger som flera tidigare har sagt, att jag hade egentligen inte tänkt ge mig in i den här diskussionen.
Men efter att den har flutit ut så pass mycket och inte bara gäller högskolan i Blekinge, som interpellationerna handlar om, känner jag att jag vill komma in och säga någonting utifrån de regionala högskolorna. Det var egentligen Åsa Lindestam som inspirerade mig att med eget vittnesbörd tala lite grann om högskolesituationen.
Jag tror, fru talman, att vi står inför någon form av utmaning när det gäller skolväsendet över huvud taget och speciellt högskolelandskapet. Några av utmaningarna kan bero på att vi måste lägga om politiken så att vi följer utmaningar som gäller de demografiska faktorerna.
Alliansregeringen har faktiskt gjort en hel del för att förbättra för arbetslösa ungdomar, bland annat genom att sänka arbetsgivaravgifterna för ungdomar och införa lärlingsprovanställningar. Det är också viktigt att de högskoleutbildningar som erbjuds har hög kvalitet och ges till ungdomar.
Att ungdomar utbildar sig för att sedan bli arbetslösa är, fru talman, inte alls hållbart. När det gäller just de demografiska utmaningarna för högskolorna vet vi att elevunderlaget kommer att minska drastiskt för högskolorna framöver. Exempelvis kommer antalet 19-24-åringar att minska med en femtedel fram till år 2020, och de största kullarna barn födda på tidigt 1990-tal har lämnat gymnasiet.
Det har resulterat i att flera gymnasieskolor runt om i landet har lagts ned på grund av minskat elevunderlag. Då är det rimligt att skolor oavsett nivå gör anpassningar till rådande förutsättningar. När vi står inför en demografisk utmaning är högskolornas behov av anpassning också uppenbara. Fru talman!
Jag har närmare 40 års erfarenhet från alla skolområden, bland annat högskoleområdet, och jag har sett att det i högskolorna handlar om kvantitet i stället för kvalitet. Kvalitetsfrågor har fått stå tillbaka. Vi vet att den högskola som finns i min region, Högskolan Dalarna, är av stor vikt för Dalarnas län.
Men det gäller också kvalitet, och det är det som man vill fokusera på i den högre utbildningen. Det måste finnas en stark koppling mellan de utbildningar som högskolorna erbjuder och de behov som företagen har.
Att de forskningsanknutna universiteten och de regionala högskolorna i större utsträckning samarbetar för att vi ska kunna behålla en hög kvalitet i undervisningen är något som vi från Alliansen uppmuntrar. Fru talman! Jag tror att vi behöver diskutera den här frågan. Vi behöver se att kvalitetsfrågorna är det viktigaste, att det är det vi ska slå vakt om - inte kvantiteten. Det gäller också att tänka på att utbildningar kan ske på många olika sätt.
Där har högskolorna varit duktiga på att ligga i framkant, så det är inte bara den så kallade katederundervisningen som finns, utan man kan också bedriva högskoleundervisning till exempel via nätet. Där vet jag att man på min Högskolan Dalarna är duktiga och framgångsrika när det gäller att nå resultat. Men dessa resultat måste också utvärderas, så att det är kvalitet vi pratar om - inte kvantitet.
Ann-Britt Åsebol (M):
Vi har hört från de socialdemokratiska företrädarna att det är viktigt med utbildning. Jag kan naturligtvis inte annat än att hålla med om detta. Jag kommer tillbaka lite grann till det jag nämnde förut, det vill säga den demografiska utmaning som vi står inför. Andelen 19-24-åringar kommer att minska med en femtedel fram till år 2020.
Det gör också att vi måste ta de här utmaningarna på allvar när det gäller högskoleplatser. Vi måste anpassa högskolan till att ta emot en femtedel färre studenter, även om studenterna råkar vara över 24 år och kanske vill komma in i en andra andning med sin utbildning. Men vi har högskoleutbildningar i dag som knappast kan betraktas som högskoleutbildningar.
På många lärosäten, oavsett om de är stora eller små, finns det högskoleutbildningar som man starkt kan ifrågasätta. Är det sådana utbildningar vi vill ha på högskolan? Den socialdemokratiska utbildningspolitiken har varit sådan att det är viktigt att kvantitet räknas, inte kvalitet. Utifrån mitt sätt att se är det här nya utmaningar. Det betyder att vi måste lägga om politiken.
Vi måste ha en forskningsstrategi som aktivt kan bidra till att regionens, nationens och Europas utveckling går framåt, i syfte att befrämja tillväxt och utveckling. Därför är det viktigt med starka forskningsmiljöer.
Forskningsmiljöerna kan vara tillsammans med de små högskolorna och tillsammans med de stora, men det är viktigt att vi får en kvalitet i högskolan, så att vi inte utbildar ungdomar till att gå ut i arbetslöshet med en massa konstiga högskoleutbildningar.
Vi ska satsa på kvalitet och satsa på goda forskningsmiljöer, så att vi kan få ungdomar som är konkurrenskraftiga ute i Europa och i världen.
Ann-Britt Åsebol (M):
Tack, Eva-Lena Jansson, för de här frågorna! Det är viktiga frågor. Jag tror att det här berör oss alla på olika sätt. Jag tror att både Eva-Lena Jansson och jag är ute på många olika studiebesök. Vi ser olika saker. Vi ser hur verkligheten ser ut där ute. Jag hade alltså förmånen att förra sommaren vara ute i läger för att se hur de här bärplockarna levde.
Det fanns mycket övrigt att önska på de ställen där de levde. Men det finns också något positivt hos skogsägarna, som vill att de ska komma hit, och bärindustrin, som vill att de ska komma hit.
Är det så att vi kan, vilket vi kan, med arbetsrättsvillkor stävja det här med de dåliga uppköparna löser det sig självt. Det finns alltså i dag redan bestämmelser för hur man köper upp bär. Allt ska förtecknas. Det finns en noggrannhet i det här som gör att man kan komma vidare.
Vad som kan behövas är en uppföljning av de här bäruppköparna. Och det finns en rättslig möjlighet att göra det. Möjligen beror det här på att man inte har tid, att man inte gör det. Men regelverket finns för att stävja det här med de dåliga uppköparna. Regelverket finns när det gäller att jobba med de här frågorna.
Arbetsmiljöverket vill gå ut och hjälpa till för att se till att det är drägliga förhållanden. Det är inte det som saknas. Jag tycker att det är bra att vi hjälps åt att se över det här. Vi behöver den här arbetskraftsinvandringen. Men de som kommer hit ska också ha det bra och ha drägliga villkor när de är här.
Ann-Britt Åsebol (M):
Reglerna finns, och de ska efterlevas. Det är mitt första sätt att övertyga, att säga att reglerna finns. Vi har en information. Vi har ett positivt samhälle, där vi behöver en arbetskraftsinvandring. Som bäruppköpare köper man bär för lika många kronor av mig som svensk som av en arbetskraftsinvandrad.
Bäruppköparna har inte olika villkor beroende på vem det är som de köper bären från. Där är det minsann lika villkor. Problemet är bara att det inte finns så många svenskar som är ute i skogarna och plockar de här bären. Skulle vi vara fler som var där ute och plockade och sålde kanske det skulle hjälpa till att hålla uppe det här på ett bättre sätt. Men det finns ingenting som säger att bäruppköparna köper bär till sämre pris än om det skulle vara en svensk som skulle sälja bären.
Det är viktigt att vi har en arbetskraftsinvandring. Vi har öppna gränser. Låt oss fortsätta att ha de här öppna gränserna, så att folk kommer hit och gör de här jobben, som vi så väl behöver. Det finns många goda exempel på hur vi även inom restaurangbranschen och inom skogsindustrin tar hand om utländska arbetare som kommer hit.
Man kan välja på vilket sätt man vill se det här. Vill man se de dåliga sätten kan man göra det. Men det finns också många bra, roliga och trevliga solskenshistorier om hur det går bra för dem som kommer hit.
Ann-Britt Åsebol (M):
Den här debatten fick en lite annorlunda vändning. När vi startade den fanns bara jag som moderat här inne. Hillevi Larsson var här, och hon reste sig spontant upp och gjorde ett inlägg kring hur förhållandena kunde se ut. Interpellanten kanske inte hade trott att debatten skulle ta denna vändning. Det som först och främst känns lite märkligt är att interpellanten själv inte finns med här.
Det må vara att han har andra saker att göra som han har prioriterat, men det kändes inte väl så prioriterat när vi startade debatten. Hade vi inte haft en paus hade många saker säkert lämnats därhän från den socialdemokratiska sidan. Det är också lite märkligt att man kommer in och tar till så stora ord om vad regeringen gör och inte gör. Man pratar om en arbetsmarknadspolitik med höjda arbetsgivaravgifter för unga.
Hur kan det skapa jobb? Det är min fråga till Socialdemokraterna. Flera av dem som har varit uppe här har inte ens varit i den lilla orten Långshyttan, som ligger i Hedemora kommun i Dalarna. Det är en uppgift för kommunen att ta sig an de 76 miljoner kronor som regeringen har tillfört Region Dalarna. Här har den socialdemokratiska ledningen i Hedemora kommun en viktig uppgift att se till att skapa förutsättningar.
Det är inte regeringen som ska vara där i Långshyttan och se till att driva företag, utan det är kommunen och regionen, som har fått medel, pengar och verktyg för att göra det. Att en liten kommun inte blir helt beroende av ett enda stort företag vad gäller arbetstillfällen är också en viktig fråga från det regionala perspektivet.
Här har den socialdemokratiska regionen, kommunen och landstinget någonting att göra: se till att man överlever i Långshyttan. Det finns vägar att göra det, och det finns en kraft att komma ur det, bara man ser möjligheterna, precis som Katarina Brännström sade.
Ann-Britt Åsebol (M):
Nu är detta ingen reservation i betänkandet; det är ett tillkännagivande. Majoriteten i utskottet har alltså denna uppfattning. Jag tror att det är viktigt att påpeka skillnaden mellan ett tillkännagivande och en reservation.
Om man läser Socialdemokraternas reservation - just reservation - kring det här tillkännagivandet blir man självklart lite mörkrädd. En mer sovjetisk - tyvärr kan jag inte använda något annat ord - anda får man leta efter.
Ni framför där att det här absolut inte går att genomföra och att det är omöjligt. Det är lite konstigt.
Jag kan förstå att frågeställaren vill fråga var de olika partierna står i den här frågan, men jag tycker också att man ska titta på sin egen reservation och vad den skulle innebära för dem som nyttjar och får del av assistansen.
Ann-Britt Åsebol (M):
Det är intressant att höra Mikael Dahlqvists ingång till varför han vill höra de olika inställningarna till valfrihet. I min moderata värld är det, precis som jag sa i mitt huvudanförande, självklart väldigt viktigt att den som är i behov av assistans också får vara med och välja sin egen utförare och utveckla.
I min moderata värld är det en fundamental portal att det är väldigt viktigt med mångfald och valfrihet.
Ann-Britt Åsebol (M):
Sjukvårdsministern har i ett antal sammanhang sagt att vi har för många akutsjukhus i Sverige. Detta uttalande har upprört många som redan i dag har långt till akutsjukvården. I mitt hemlän Dalarna har vi långa avstånd, speciellt i den nordligaste delen av länet som är ett område där det finns många turister under vintersäsongen men även året runt.
Hur långt är det rimligt att man som patient ska behöva åka när man behöver akut vård? Blir detta bättre när vi inför storregioner? Den nya regionen skulle omfatta hela 64 kommuner och geografiskt sträcka sig från Östersjön till norska gränsen och från Grövelsjön ned till Oxelösund. Det är en sträcka på drygt 60 mil som det tar närmare åtta timmar att köra.
Vad kommer att finnas kvar i den regionen vad gäller sjukhusvård? Kan man anta att de stora sjukhusen kommer att ta alla resurser? Landstinget Dalarna har ett gott samarbete med länets kommuner. I ett storlän med 64 kommuner finns det anledning att anta att kommunerna, som har olika intressen och prioriteringar, skulle tappa inflytande.
Erfarenhet från Västra Götaland visar att förankring är oerhört svårt med 49 kommuner, till exempel i fråga om närvård. Vårdbarometern visar att stora landsting är sämre på att erbjuda likvärdig vård i praktiken. Ur den viktiga aspekten, förmågan att ge vård på lika villkor, ligger alla tre stora landsting i botten.
En jämförelse av nationella kvalitetsregister och öppna jämförelser ger också vid handen att det inte finns något samband mellan storleken på sjukvårdshuvudmännen och kvaliteten på sjukvården. Det hörde vi just Lotta Finstorp tala om när det gäller sjukvården i Sörmland. Bäst cancervård finns inte i de tre stora landstingen.
Det gör inte heller lägst dödlighet vid hjärtinfarkt, kortast responstid för ambulans, lägst andel överbeläggningar eller lägst strukturerad kostnad per invånare. Inte i någon av alla tillgängliga jämförelser av svensk sjukvård kommer de tre stora landstingen bäst ut samtidigt. Sjukvårdsministern har också uttalat att det ska vara statlig styrning. Jag skulle vilja veta lite mer om hur sjukvårdsministern ser på den frågan.
Kommer regionformer som inte bygger på ett underifrånperspektiv, att bli bättre? Här är det nog fråga om det motsatta. Regeringen har gett kommittén i uppdrag att rita en karta med storlän. Den bärande tanken bakom idén med storregioner skulle vara att de är resursstarka. Men det finns inte belägg för det.
En sammanslagning av alla sex sjukvårdshuvudmän innebär att hälso och sjukvården behöver enas om en gemensam organisation. En ny region ska ha gemensam personalpolitik, ersättningsmodell, modell för facklig samverkan och kunskapsstyrning etcetera. Mer byråkrati är inte svaret på många frågor. De administrativa vinsterna med Region Svealand beräknas till blott 10 procent, vilket är ca 400 miljoner kronor.
Det kan man jämföra med att Landstinget Dalarna i dag omsätter ca 8 miljarder kronor. Hur skulle det göra sjukvården effektivare? Landstinget Dalarna har ett omfattande och utmärkt samarbete med andra regioner och landsting. Ett ovanifrånperspektiv skulle knappast gagna den enskilde patientens rätt till god sjukvård inom rimliga gränser.
Ann-Britt Åsebol (M):
Tack, ministern, för debatten! Även jag tycker att det är viktigt att debattera just hälso- och sjukvård. Frågorna är viktiga, och det är viktigt att jämlik vård också kommer att vara tillgänglig runt om i hela landet. Det för mig tillbaka till mitt hemlandsting Dalarna. Ministern har varit där på besök, så han vet hur det ser ut där. Det är långa avstånd för dem som bor i till exempel den norra länsdelen.
Vi har i dag sjukvård i Mora, Ludvika, Avesta och Falun. Det är klart att befolkningen blir rädd när man hör någon säga eller läser i medierna att ett akutsjukhus ska läggas ned. Vilket av sjukhusen ska läggas ned? Hur ska det se ut i en större struktur? Jag vill gärna att ministern säger något om detta.
Då kan jag komma hem till Dalarna och säga att det inte finns någon risk att man lägger ned sjukhusen i Ludvika, Avesta, Mora eller Falun så att vi alla måste åka längre. Det jag inte förstår är talet om att bygga reformer ur ett underifrånperspektiv. Här kommer en reform där ett antal landsting själva kan säga att de vill gå samman, och utifrån det kan vi få en bättre hälso- och sjukvård.
Jag förstår inte detta, så ministern får gärna utveckla vad som blir bättre i en storregion än när man som patient känner närheten i det lilla. Patientlagen ska ju trots allt stärka patientens ställning i vården. Man ska ha rätt till trygghet, och patientens behov ska kunna tillgodoses.
Hur gör man detta i en storregion när man inte har sett någon konsekvensanalys eller när man inte har en folklig förankring för hur detta kommer att se ut i ett större perspektiv? Det är därför storregioner och sjukvården hänger så väl ihop. Jag tror att vi alla är överens om att vid sjukdomar där det krävs högspecialiserad vård kan vi åka vart som helst. Det kan vi ju i dag. Vi kan åka ut i hela Europa, och det tycker jag är bra.
Ann-Britt Åsebol (M):
Växande vårdköer är kostsamt såväl för de patienter som står i kön och väntar på den vård de ska få som för huvudmannen, det vill säga landstingen eller regionerna. I mitt hemlandsting Dalarna är det många som lider. Deras sjukdomstillstånd förvärras därför att de får vänta i långa köer på vård.
Statistik ger vid handen att väldigt många får vänta på vård i mer än de 90 dagar som vårdgarantin stipulerar. Av Dalarnas ca 280 000 invånare står i dag 10 325 i kö för att få sin första bedömning av en specialist. Är det rimligt? Gör man jämförelser med andra landsting inser man också att det kan se ännu värre ut.
Inom barn- och ungdomspsykiatrin har landstinget Dalarna endast 27 procents måluppfyllelse i vården av en mycket skör och bräcklig grupp. Det skapar mycket lidande för dessa barn och deras familjer. Jag är lekmannarevisor i mitt hemlandsting och följer genom ett antal granskningsrapporter vad som händer.
Förra året lät vi göra en genomlysning av de samlade väntetiderna för patienterna, och vi har följt Ester genom hennes vård. Vi kan konstatera att Ester har en diffus sjukdomsbild. Hon besökte naturligtvis primärvården först, för det ska man göra. Där väntade hon i 90 dagar på att få rätt vård. Men Ester behövde ytterligare utredning, av en specialist.
Det gick ytterligare 90 dagar. Den första specialisten hittade inget fel på Ester utan gav henne en remiss till specialist nummer två - ytterligare 90 dagars väntetid. Denna specialist fann inte heller något, utan Ester fick en remiss till specialist nummer tre. Ytterligare 90 dagar gick. Nu hade dock Ester tur, för denne specialist hittade felet.
Bedömningen var att hon behövde en operation för åkomman. Nu har 366 dagar gått, och Ester lider. Nu ska hon bara vänta på sin operation. Tycker sjukvårdsministern att detta system är rimligt? Om inte, vad avser ministern att vidta för åtgärder för att förkorta väntetiderna i vården?
Vilket ansvar har hälso- och sjukvården för att identifiera och hjälpa patienter med långa samlade väntetider?