KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Arnholm (L):
Jag känner verkligen att jag har en tuff och viktig uppgift, och jag tar mig an den med stor energi och gott hopp om att kunna vara med och föra jämställdheten i Sverige ett litet steg framåt. Monica Green tar upp skattesänkningarna och upprepar att vi ger pengar till de rika.
Motivet och ambitionen med regeringens skattepolitik är att det ska löna sig för fler människor att arbeta och att man ska få ut fler människor i arbete. Den kvinnliga förvärvsfrekvensen har ökat från 80 till 82 procent. Sysselsättningsgraden har, såvitt jag vet, ökat, men Monica Green säger att den har minskat.
Vi får väl fortsätta träta om det. Det är ofrånkomligt när man gör skattesänkningar att de som har högst inkomster tjänar mest på det. Det motsatta resonemanget skulle vara att om man tog alla pengar i skatt skulle man ha råd till vad som helst. Jag tycker som Monica Greens före detta partiledare att det är häftigt att betala skatt.
Det är häftigt att leva i ett samhälle där vi gemensamt hjälps åt att investera, satsa på utbildning och ta hand om dem som har det svårast. Det måste dock vara på ett sätt och på en nivå som också gynnar arbete. Att kvinnor ska få mer i plånboken måste handla om att de får högre löner och inte att vi tar ut högre skatter.
Maria Arnholm (L):
Amineh Kakabaveh har frågat mig om jag avser att skärpa kraven på lönekartläggningar så att de sker oftare, förslagsvis varje år och om jag avser att ge Delegationen för jämställdhet i arbetslivet i uppdrag att dels klarlägga de mekanismer som skapar könsdiskriminering och ojämställda löner, dels ge förslag på hur könsdiskriminering ska kunna motverkas.
Amineh Kakabaveh har också frågat om jag avser att vidta åtgärder för att stimulera ett jämställt uttag av föräldraledigheten så att kvinnors och mäns ansvar för hem och familj delas lika. Slutligen har hon frågat mig om jag avser att som en del i arbetet med att nedmontera de strukturer som medför bristande jämställdhet verka för att kvinnor och män ska ha samma rätt till heltidsarbete.
Vad gäller kraven på lönekartläggningar vill jag framhålla, vilket Amineh Kakabaveh också nämner, att regeringen så sent som i februari i år gett ett uppdrag till Diskrimineringsombudsmannen om en större och mer sammanhållen tillsyn över tillämpningen av bestämmelserna om lönekartläggning.
Uppdraget till Diskrimineringsombudsmannen löper under perioden 2013-2014 och totalt avsätts 9 miljoner kronor. Vidare har regeringen i juli 2012 beslutat att tillsätta en utredning som förutsättningslöst ska se över frågor om aktiva åtgärder.
Det är viktigt att kraven på främjande åtgärder också i praktiken blir ett effektivt medel för att nå lika rättigheter och möjligheter för alla, oavsett till exempel kön. Det gäller därför att hitta metoder som främjar en utveckling i riktning mot ett samhälle där alla har lika rättigheter och möjligheter.
Vad gäller frågan om att ge Delegationen för jämställdhet i arbetslivet nya uppdrag vill jag påpeka att delegationen redan har i uppdrag att bland annat analysera vad regeringen och arbetsmarknadsparterna kan bidra med inom ramen för den svenska arbetsmarknadsmodellen för att nå jämställdhet i arbetslivet. Delegationen ska också lämna förslag på insatser som kan främja jämställdhet i arbetslivet och minska lönegapet mellan kvinnor och män.
Många kvinnor i offentlig sektor arbetar mindre än de skulle vilja. Åtgärder mot ofrivilligt deltidsarbete i denna del av arbetsmarknaden är ett ansvar för huvudmännen. Det är en fråga vi bör ta upp med våra partikamrater i kommuner och landsting. Jag håller med Amineh Kakabaveh om att det är viktigt att främja kvinnors heltidsarbete och en jämställd fördelning av föräldraförsäkringen.
Forskning visar tydligt att frånvaro från arbetsmarknaden har en negativ effekt på lönen oavsett om den beror på deltidsarbete, sjukfrånvaro eller föräldraledighet. Kvinnors högre grad av deltidsarbete och frånvaro från arbetet har stor betydelse för den ekonomiska ojämställdheten.
Ett mer jämställt vardagsliv där omsorgen om nära och kära, det obetalda arbetet i hemmet och föräldraledigheten delas mera lika har betydelse för, och kan minska, lönegapet. Det är min förhoppning att den förenkling av jämställdhetsbonusen som införts ska främja ett jämnare uttag av föräldraförsäkringen och ett mer jämställt föräldraskap.
Maria Arnholm (L):
15.52-rörelsen har tagit sitt namn av att det nu är från åtta minuter i fyra som kvinnor jobbar gratis räknat på en heltid, då kvinnornas genomsnittliga löner är 86 procent av männens.
Ett annat sätt att uttrycka det - som Amineh Kakabaveh också använde - är att det skiljer 3,6 miljoner i livsinkomst mellan en genomsnittlig man och en genomsnittlig kvinna. 3,6 miljoner är så mycket trygghet, frihet och makt att det är självklart att det är en fråga som behöver diskuteras och belysas.
I likhet med Carl B Hamilton tycker jag att vi också ska honorera de steg som tagits. Det var 15.51 förra året. För några år sedan var det ännu lite längre tid som kvinnor jobbade gratis. Men som ansvarig jämställdhetsminister vill jag titta framåt och se vad vi kan göra för att det inte ska behövas någon 15- eller 16-någonting-rörelse i framtiden.
Tyvärr är det inte så enkelt som att det skulle vara vare sig Moderaternas, företagens eller en enskild parts fel, utan den här löneskillnaden har funnits sedan urminnes tider och finns i hela världen.
Man skulle verkligen ha kunnat hoppas att vi i Sverige, som har kommit långt när det gäller förskola, föräldraförsäkring och en del annat, också hade lyckats knäcka koden till jämställda löner. Men där ligger vi i princip lika illa till som de flesta andra länder. Vi behöver Moderaterna och företagen, men också hela näringslivet, hela den offentliga sektorn, alla partier och alla fackförbund.
Tillsammans bär vi ett ansvar för att detta ska förändras och utvecklas. Det håller inte att säga att det inte är vi politiker som ska hålla på med det här utan att det är arbetsmarknadens parter. Vi är en av de viktigaste parterna på arbetsmarknaden. Vi anställer miljontals män och kvinnor i kommuner, stat och landsting, och där behöver vi ta ett större och mer uttalat ansvar.
När 15.52-rörelsen hade en panel på kvinnodagen var Anders Knape, som är ordförande i Sveriges Kommuner och Landsting, med där. Han klev fram och sade, precis som jag sade, att vi politiker inte längre ska gömma oss utan säga att vi ska vara med och ta ansvar för det här.
Han pekade på den kvarts miljard som kommuner och landsting har fått i bidrag från riksdagen till så kallade HÅJ-projekt. I 70 av landets kommuner har man sedan 2008 jobbat med konkreta, tydliga jämställdhetsglasögon på sig och har kunnat jobba konkret och aktivt.
Anders Knape berättade att ledande företrädare bland politiker och tjänstemän i våra kommuner plötsligt ser detta på ett nytt sätt: Plötsligt ser vi det egna ansvaret. Nu ska vi i den kommande lönerörelsen också ta ansvar för det. Jag har höga förhoppningar om att detta ska bli ett av många viktiga bidrag till mer jämställda löner, att vi som politiker i vår roll som arbetsgivare tar ansvar för rätt till heltid och mer jämställda löner.
Maria Arnholm (L):
Jag är uppfylld av engagemang för att göra Sverige mer jämställt och av en hel del ilska över att det ser ut som det gör. Men jag tar bestämt avstånd från påståendet att denna regering är eller har varit kvinnofientlig. Det är en nidbild som jag tänker motarbeta varje gång jag får tillfälle.
Min företrädare Nyamko Sabuni satte i gång en historiskt stor satsning för att få bukt med mäns våld mot kvinnor. Långt över en miljard kronor har satsats på detta. Det har utbildats, det har förändrats, det har samordnats och det utreds. Vi har fortfarande ett långt reformarbete framför oss. Men det var ingen kvinnofientlig regering som gjorde detta.
Regeringen har nyligen föreslagit riksdagen att satsa nästan en miljard om året på karriärlöner för lärare. Lärare är ett typiskt underbetalt kvinnoyrke. Här går vi, lite mot hur vi jobbar mellan stat och kommun, in och lägger nästan en miljard om året för att höja lönerna för tiotusentals kvinnor. Det är ingen kvinnofientlig regering som har gjort det.
Jag var med och genomförde den första pappamånaden när jag jobbade med Bengt Westerberg, och sedan har vi genomfört ytterligare en. Nu prövar alliansregeringen en jämställdhetsbonus som vi ska utvärdera och se hur den fungerar. Det är inte någon kvinnofientlig regering som har gjort det heller. Vi har satsat på jämställdhetsintegrering. Det kallades mainstreaming när jag var i politiken för 20 år sedan och var ganska nytt då.
I går ledde jag för första gången en stor jämställdhetskonferens där det var fler män än kvinnor i publiken. Det var fler män än kvinnor, som aktivt har arbetat med jämställdhet i 70 av landets kommuner. I dag har jag precis träffat 18 generaldirektörer för 18 myndigheter som nu ska ta över stafettpinnen och fortsätta jobba med mainstreaming, jämställdhet och integrering för särskilda medel som har avsatts för detta.
Det är inte heller någon kvinnofientlig regering. Vi oroas över att pojkar kommer efter i skolan. Det är en annan viktig jämställdhetsfråga. Pojkar trillar efter, och pojkar får inte någon ordentlig utbildning. Det leder till att de inte får några jobb och att de inte bildar familj. Vi har en tragedi framför oss om vi inte gör något åt detta.
Vi vet att flickor klarar en skola utan så mycket krav och utan så tydliga normer. När vi nu återinför krav och normer är jag övertygad om att det kommer att innebära att pojkar lättare kan hänga med. Avslutningsvis kan jag berätta att jag träffade EU-kommissionären Cecilia Malmström i helgen.
Hon berättade om och gav bilder av hur det ser ut i den ekonomiska krisens Europa. Särskilt berörande var hon när hon berättade om Grekland och om hur många kvinnor där tvingas lämna ifrån sig sina barn därför att de inte har råd att försörja dem. Många barn får sitt enda mål mat om dagen i skolan.
Att leva i ett land där det förs en ansvarig ekonomisk politik som gör att välfärden håller samman också under en av de djupaste lågkonjunkturerna i Europa är att leva i ett land som inte har en kvinnofientlig regering.
Maria Arnholm (L):
Såvitt jag vet - och jag är ganska säker på detta - infördes för första gången ett departement som hade ordet jämställdhet i sitt namn 2006. Det hette Jämställdhets- och integrationsdepartementet. Tidigare hade det aldrig funnits. Nyamko Sabuni hade också en lång rad andra frågor när ministeriet innehöll ordet jämställdhet i sitt namn.
Jag vill nog säga att jag nu förvaltar en lång svensk tradition av en minister som vid sidan av sitt ansvar för jämställdheten har en del annat i sin portfölj. Jag menar att det på inget sätt innebär att man inte kan driva jämställdhetsfrågor på ett radikalt och progressivt sätt.
Jag hade nöjet och stoltheten att representera Sverige på FN:s kvinnokommission för bara två veckor sedan. Det som händer nu i världen är att det finns mörkerkrafter långt bortom de debatter som vi för här i Sverige och bortom det som de flesta av partierna i denna kammare, med något litet undantag, är överens om.
De segrar som vanns i Peking 1994 får vi nu kämpa med näbbar och klor för att behålla. I detta avseende tror jag att jag talar både för interpellanten och för de flesta andra; och det gör jag med stolthet. Vi får se vad jämställdhetsbonusen kan innebära. Om den inte visar tecken på att sätta fart på utvecklingen mer än vad den har gjort hittills får vi överväga andra sätt att utveckla föräldraförsäkringen.
Detsamma gäller lönekartläggningen. Ska det vara vart tredje år, ska det vara varje år eller är det kanske något annat som gör att vi kan utveckla lönekartläggningen till ett ännu bättre verktyg? Det lämnar utredningen besked om i november. Tack för en viktig och spännande debatt! Jag ser fram mot att fortsätta att föra detta samtal.
Maria Arnholm (L):
Jag håller verkligen med Meeri Wasberg om att det är skamligt att 17 kvinnor om året mördas av män som de har varit nära och att tiotusentals kvinnor misshandlas av män som de lever med eller har varit nära.
Jag håller också med om att det är skamligt att män i Sverige gifter sig med kvinnor, tar hit dem och misshandlar dem i ett och ett halvt år för att sedan sparka ut dem och ta hit nästa. Det är skamligt - det vidgår jag gärna - att vi inte alltid i vårt samhälle kan ge kvinnorna det skydd och den rättssäkerhet som de har rätt till.
Just därför har denna regering tagit fram handlingsplaner för att motarbeta mäns våld mot kvinnor och satt upp som ett mål med utropstecken: Mäns våld mot kvinnor ska upphöra! Därför har vi satsat över 1 miljard kronor på olika typer av insatser för att bekämpa mäns våld mot kvinnor.
Därför har vi också tillsatt en rad utredningar, där den utredning vi talar om nu är en. Vi följer detta noga. Migrationsverket rapporterar varje månad till Justitiedepartementet hur det går med de överklaganden som sker enligt undantagsregeln i lagstiftningen.
Vi bereder också hur vi ska gå vidare med de förslag som utredaren Eva Eriksson har lämnat till oss. Ett av dem har vi redan tagit fasta på genom att i regleringsbrevet för i år till Migrationsverket inspirera dem att jobba bättre med informationen till kvinnor i förekommande länder.
När jag reser runt och besöker kvinnojourer, senast i Göteborg och Helsingborg, tar de alla upp denna fråga och berättar om vidrigheten och misären och om saker som jag inte kände till.
Det är till exempel det faktum att man i Danmark har en mer restriktiv utlänningslagstiftning än vad vi har i Sverige vilket har lett till att danska män i rätt betydande omfattning bosätter sig på andra sidan Sundet och importerar fruar. Eftersom de är danskar är det inte två år utan fem år som gäller.
En viktig sak att fundera över är hur vår lagstiftning när det gäller just undantagsregeln till tvåårsregeln ser ut. Men det finns också många andra frågor. Det är inte denna enskilda fråga som ensam löser detta, utan vi har ett mycket stort problem.
Det som Meeri Wasberg understryker om behovet av samordning är kanske en av de allra viktigaste åtgärderna. Hur mycket resurser man än satsar på detta hjälper inte det om inte våra olika myndigheter, alltifrån polisen till socialtjänsten och sjukvården, kan samverka på ett bra sätt.
Regeringen har tillsatt en särskild samordnare för dessa frågor, Carin Götblad, som nu jobbar för högtryck med att åka runt i landet och skaffa sig kunskap.
Jag har tillsammans med henne och statsrådet Larsson och statsrådet Ask träffat generaldirektörerna för samtliga de verk som är berörda för att inledningsvis få med dem på den här vagnen.
Jag känner att jag gör så mycket jag kan. Säkert kunde jag göra ännu mer, men att bekämpa denna skamliga förekomst är jag också besjälad av.
Maria Arnholm (L):
Vi folkpartister och vi i alliansregeringen är också otåliga. Vi har tillsatt en utredning och tagit emot den.
Nu diskuterar vi, och jag hoppas att vi också skyndsamt från och med i dag ska återkomma med besked om hur vi ska arbeta vidare med de frågor som utredaren tar upp och med frågor som inte ens ryms där eller inom diskussionen om den uppskjutna prövningen och regeln om undantag från den.
I diskussioner som jag har haft med utredaren i efterhand pekar hon också på det ökande fenomenet att anhöriginvandrare kommer hit. Det kommer människor från andra länder som har rätt att komma hit och som utsätts för precis samma kränkande behandling. De låses in eller göms undan, och samhället har väldigt små möjligheter att komma i kontakt med dem eller att hitta dem.
Att jobba i ett brett perspektiv med de här frågorna kräver en väl fungerande utlänningslagstiftning och en väl fungerande regel om undantag från den uppskjutna prövningen, men det kräver också mycket mer.
Jag ser med stor tillförsikt på det arbete som Carin Götblad bedriver och tror att vi också av hennes arbete ska få fler exempel på hur man kan arbeta på ett bra sätt och också förslag som vi kan genomföra.
Detta hindrar inte att jag också tycker att det är angeläget att vi, till den dag vi har fri invandring i Sverige, också har en möjlighet till uppskjuten prövning. Det goda får inte bli det bästas fiende.
Jag menar att det är en stor frihet och ett väldigt bra regelverk att man på ett enkelt sätt kan få leva tillsammans med den man älskar. Därför vill jag jobba vidare längs linjen att vi ska ha den typen av lagstiftning.
Maria Arnholm (L):
Man kan ha två känslor i detta. Man kan känna vanmakt, och man kan känna frustration över att samverkan ska vara så svårt, att vi har så mycket stuprörstänkande och att regelverket ska vara så svårgenomträngligt att de kvinnor som faktiskt skulle kunna få hjälp av lagen inte får det besked de skulle kunna få för att det finns sådan osäkerhet och otydlighet om vad som gäller.
Den frustrationen är säkert drivkraften för oss bägge när vi håller på med detta. Man kan dock ibland också hugsvalas av det faktum att det finns många goda krafter som jobbar och sliter med detta. Jag tänker på kvinnojourer runt om i landet som har kunskapen och möter de kvinnor som knackar på deras dörrar och säger att de måste göra något åt detta.
Jag tänker på de generaldirektörer som vi tre statsråd samlade tillsammans med Carin Götblad, som alla har en ökande förståelse för de här problemens tyngd och en stark vilja att, var och en på sitt håll, gå till botten med vad de kan göra och hur de kan jobba bättre tillsammans.
Sedan tänker jag på alla de runt om i Sverige inom sjukvården, polisen och socialtjänsten som var och en på sin kant jobbar hårt och bra med detta. Det är en förhoppning att vi ska kunna få de här krafterna att samverka, så att de blir riktigt effektiva och så att vi kan nå målet att mäns våld mot kvinnor ska upphöra.
Maria Arnholm (L):
Jag försökte ge ett så fylligt svar som tiden medgav eftersom jag liksom Isak From tycker att det här är ett angeläget område ur många olika aspekter. Det handlar om utbildning, sysselsättning, bostäder och många andra frågor.
Jag beklagar att den ungdomspolitiska propositionen inte kommer att hinna bli färdig under våren. Vi får väl trösta oss med att de många och viktiga frågorna redan hanteras inom utbildningspolitiken, sysselsättningspolitiken, bostadspolitiken.
Jag lyssnade också på Stefan Attefall och delar inte riktigt interpellantens bedömning att ingenting sker. Stefan Attefall pekar liksom jag på ett antal åtgärder som vidtas. Arbetet med den ungdomspolitiska propositionen har bland annat byggt på dialog med hundratals icke-organiserade ungdomar runt om i Sverige.
Det har skett parallellt med att diskussioner förts med LSU, Ungdomsstyrelsen och andra organiserade ungdomar. Ur det har vuxit fram en bild som delvis pekar på de frågor som Isak From och jag diskuterar i dag, men där vägs också in sådant som kommunikationer, miljöfrågor och psykisk ohälsa. Det är alltså många saker som ska lyftas fram i den propositionen.
Jag vill gärna återkomma till det allvarliga faktum att så många inte fullföljer sina gymnasiestudier. Jag tror att det är en av de viktigaste orsakerna till den höga ungdomsarbetslösheten. Det finns en bristande koppling mellan gymnasieskolan och arbetsmarknaden. Den behöver bli bättre. Det finns brister i studie- och yrkesvägledningen, som behöver förbättras.
Och det finns höga trösklar på arbetsmarknaden, vilket regeringen delvis gjort någonting åt. Resultaten av den mycket omgripande gymnasiereform som genomfördes för två år sedan kommer tyvärr att dröja ett tag till.
Jag hyser goda förhoppningar om att den ska lämna ett viktigt bidrag till att öka matchningen och kopplingen mellan gymnasieskolan och arbetsmarknaden. Det kommunala informationsansvaret har funnits sedan 2005. Det fick verka några år, och sedan såg man i en studie 2011 att det inte fungerade så bra som man hade hoppats.
Endast fyra av tio kommuner ansåg att de hade tillräckligt med kunskaper om hur det såg ut. Det är så vi brukar jobba i Sverige. Jag tycker att det är en bra modell. Nu har vi en utredare som redan lämnat ett delbetänkande. Det är på remiss och remisserna ska vara inne i juni 2013, alltså i år.
Jag ser fram emot att vi ska kunna lägga fram förslag för att ytterligare förstärka informationsansvaret samt göra det lättare att söka upp ungdomarna och kunna erbjuda dem relevanta åtgärder.
Maria Arnholm (L):
Jag vill upprepa att av dem som började sin gymnasieutbildning 2009 var det bara 69 procent som tre år senare hade fullgjort utbildningen. Avhoppen från den svenska gymnasieskolan är ett problem som vi nu försöker lösa med en ny gymnasiereform.
Statistiken över antalet sökande till yrkesprogrammen är inte riktigt så illa som Isak From gör gällande. Det har gällt vissa program, till exempel vård- och omsorgsprogrammet, och där har vi nu satt in speciella åtgärder.
Vi försöker även vara så tydliga som det bara är möjligt om att var och en som vill gå ett yrkesprogram men också säkerställa högskolebehörighet har rätt och möjlighet att göra det. Det är viktig information som vi alla kan hjälpas åt att sprida.
Ytterligare ett skäl till att statistiken ser ut som den gör är att vi har infört ett fjärde år på tekniskt gymnasium, vilket har attraherat en hel del sökande. Det finns två länder som både socialdemokrater och vi i alliansregeringen tittar lite avundsjukt på när det gäller arbetslöshet och sysselsättning bland ungdomar: Tyskland och Österrike.
Dessa länder har historiskt sett under lång tid jobbat med välutvecklade yrkesutbildningar i flera olika steg, redan under högstadiet i vissa fall, från gymnasiet i andra fall, hela tiden i nära samarbete med näringslivet.
Att försöka ta oss i Sverige till den positionen är en väg som regeringen nu har slagit in på. Man skulle kunna önska att Socialdemokraterna också hälsade detta med tillfredsställelse.
Ska vi nå de siffror som länder i vår närhet har nått när det gäller ungdomsarbetslösheten är jag helt övertygad om att det är den vägen vi måste anträda, utveckla och förbättra. Det är imponerande att garantera alla sysselsättning eller utbildning efter 90 dagar på ett papper, men det är ännu mer imponerande när man talar om hur det ska gå till.
Jag kan inte låta bli att ställa samma fråga som min statsrådskollega Hillevi Engström just ställde: Hur ska ni klara av att erbjuda dessa arbetsmöjligheter när ni samtidigt höjer skatterna med 30 miljarder?
Ni ska avskaffa de två tröskelsänkare som jag ändå tror har varit avgörande för att inte ungdomsarbetslösheten blivit ännu högre. Om man fördubblar arbetsgivaravgifterna för ungdomar under 26 år och höjer restaurangmomsen är det svårt att förstå hur det ska vara möjligt att infria löftet om sysselsättning eller utbildning efter 90 dagar för alla.
Men det ser fint ut på papperet, Isak From.
Maria Arnholm (L):
Jag har ett stort ansvar, men många av mina kolleger har också det. Jag har i den här debatten försökt redogöra för hur vi jobbar aktivt på alla dessa områden. För att inte bli svaret skyldig: Vad vill jag göra redan i år? I vårpropositionen kom ytterligare 7 000 nya utbildningsplatser.
Trots att vi gjorde en stor satsning på 8 miljarder redan i budgetpropositionen för året har vi i vårpropositionen lagt till extra mycket pengar. Även om mycket kräver långsiktiga förändringar är vi också beredda att tillföra pengar i det korta perspektivet.
Ungdomspolitiken innehåller ett antal olika förslag och utgångspunkter ur ett ungdomsperspektiv. Vi i den nuvarande regeringen jobbar vidare på den ungdomspolitik som tidigare regering lagt grunden för. Jag har hört få exempel på saker där Isak From tycker att vi har gjort fel. Nu ska vi inom en inte alltför avlägsen framtid lägga fram nya förslag på hur det ska utvecklas vidare.
Jag ser med glädje fram emot att presentera dem och diskutera vidare med Isak From.