KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anders Borg (M):
Peter Persson vet naturligtvis att arbetslinjen är det centrala för att arbetsmarknaden ska fungera väl och att faran ligger i om vi backar från den. Peter Persson vet att det är anställningsviljan som gör att företag är beredda att anställa, och han vet att det är starka offentliga finanser och prisstabilitet som är grunden för den politik vi har för att skapa sysselsättning i Sverige.
Det är därför det enligt min uppfattning är så farligt om vi inte utnyttjar de möjligheter vi nu ser framför oss. Med 115 000 i stigande sysselsättning och 80 000 fast anställda ser vi för första gången på decennier en svensk arbetsmarknad som skapar sysselsättning i privat sektor, vilket gör att vi kan lägga grunden för både välfärd och trygghet för människor.
Möjligheten är att sysselsättningen stiger, att vi samtidigt har bra produktivitet - vilket vi nu kan se i näringslivet - och en måttfull lönebildning som gör att sysselsättningen gradvis kan stiga genom åren och att vi därigenom tar oss tillbaka till full sysselsättning.
Det är det vi nu kan blicka fram över om vi tittar på de prognoser som regeringen presenterade i den ekonomiska vårpropositionen: ett par år av relativt starkt stigande sysselsättning och ett antal år där arbetslösheten minskar och det samlade utanförskapet pressas tillbaka. Det är naturligtvis detta som också kommer att vara den diskussion vi ska föra med varandra när vi närmar oss valet 2014: Har vi kommit närmare eller längre ifrån full sysselsättning? Gör vi det med Alliansens politik, eller ska vi byta väg?
Min uppfattning och bedömning är att vi här har en mycket stark utveckling framför oss, och här har vi förutsättningar att komma tillbaka till full sysselsättning.
Anders Borg (M):
Monica Green har frågat mig vad jag avser att göra för att säkerställa träffsäkerheten i åtgärder för att sänka ungdomsarbetslösheten. Hon har också frågat mig vad jag avser att göra för att den nedsatta arbetsgivaravgiften inte bara blir ett bidrag till arbetsgivarna. Arbetslösheten är kostsam för de ungdomar som drabbas, men även för samhället. Arbetslösheten bland unga är en utmaning som regeringen tar på stort allvar, och regeringen har därför antagit en bred jobbstrategi för att bekämpa ungdomsarbetslösheten.
Erfarenheten visar att ungdomar med ofullständiga betyg från grund- och gymnasieskolan löper en betydande risk att få bestående arbetsmarknadsrelaterade problem. På sikt bedömer regeringen därför att en väl fungerande grund- och gymnasieskola är en central åtgärd för att förbättra arbetsmarknadssituationen för unga. Utbildningssystemet har därför reformerats i flera avseenden, och hösten 2011 startar den nya gymnasieskolan som bland annat innebär en tydligare uppdelning mellan studieförberedande och yrkesförberedande program.
Regeringen har också lagt om arbetsmarknadspolitiken för ungdomar och introducerat den så kallade jobbgarantin för unga. Dessutom kan unga få så kallade nystartsjobb efter sex månader utan arbete. Regeringen har också under de senaste åren genomfört krisåtgärder som kommit ungdomar till del. Dessa tillfälliga insatser omfattar bland annat ökade utbildningsvolymer inom det reguljära utbildningssystemet och folkhögskolan, fler praktikplatser och förstärkta förmedlingsinsatser.
En del av regeringens jobbstrategi har varit att sänka trösklarna in på arbetsmarknaden genom att halvera arbetsgivaravgiften för alla under 26 år. Det går inte att, som Monica Green gör, bedöma resultatet av denna åtgärd genom att enbart se till sysselsättningens utveckling sedan reformen infördes. Vi har haft en finanskris med fallande sysselsättning. En stor del av ungdomarna har tillfälligt lämnat arbetsmarknaden för att utbilda sig, vilket gör att de står bättre rustade att möta arbetsmarknaden när konjunkturen vänder.
De sänkta arbetsgivaravgifterna har minskat kostnaderna för att anställa ungdomar, vilket sannolikt bidragit till att sysselsättningen bland ungdomarna - trots krisen - ändå inte sjunkit mer än vad den faktiskt har gjort. Jag känner inte till några belägg för att reformen är verkningslös och att nedsättningen endast blir ett bidrag till arbetsgivarna. Regeringen har därför inga planer på att avskaffa nedsättningen och därmed göra det dyrare att anställa unga.
Arbetslösheten bland unga sjunker nu, och antalet sysselsatta ungdomar uppgick till 461 000 i februari 2011, vilket är en ökning med 32 000 sedan februari 2010. Det är positivt, men det räcker inte. Jag kan försäkra att vårt arbete för att förbättra situationen för unga kommer att fortsätta.
Anders Borg (M):
Vi diskuterar nedsättningen av arbetsgivaravgiften för unga människor. Alternativet är att de borde höjas från 15 procent till 33 procent. Det är vad diskussionen handlar om: Är det lämpligt eller inte att genomföra den höjningen? Låt oss konstatera att om man har 10 eller 20 ungdomar anställda innebär genomförandet av den höjningen en kostnadsökning på mellan 100 000 och 400 000 kronor, eller ännu mer.
Det är alltså väldigt stora skattehöjningar för enskilda företag. Det måste tas någonstans, antingen genom höjda priser, minskad vinst eller genom ett minskat antal anställda. Vi vet att det blir en kombination av detta. Man drar ned på kostnaderna. I personalintensiva företag innebär det uppsägningar. Det är uppenbart att det sker en övervältring.
Från fackligt håll brukar man säga att man har fått avstå från lönehöjningsutrymme när man har höjt arbetsgivaravgifterna. Om man vill höja arbetsgivaravgifterna för unga människor med mer än 15 procent kan det bara innebära att unga människor ska avstå från framtida lönehöjningsutrymme.
Om omfattningen av det är så stor att det motsvarar den ungefärliga kostnaden för en hel avtalsrörelse är det självklart att det kommer att leda till färre sysselsatta ungdomar och att det kommer att äta upp möjligheten att höja lönerna för unga människor. Det blir alltså lägre sysselsättning och högre arbetslöshet. Nu kommer plötsligt en argumentation om räntor och högre inflation in i diskussionen.
Då är det verkligen intressant att förstå logiken. Om man höjer arbetsgivaravgifterna med lika mycket som en hel avtalsrörelse kostar, med flera hundra tusen för enskilda företag inom till exempel detaljhandeln och de inte kan ta ut det genom uppsägningar är det bara höjda priser som gäller.
Om något är inflationsdrivande är det just detta, att i en återhämtning när sysselsättningen ökar och det finns utrymme för lönehöjningar slå på kraftigt höjda arbetsgivaravgifter. Den enda konklusionen är att man får ännu högre räntor, ännu sämre sysselsättning och ännu högre arbetslöshet. Vi måste diskutera detta ordentligt.
Om man förordar en massiv höjning av arbetsgivaravgifterna för unga människor måste konsekvensen belysas. Ingen kan tro att några riktade hundra miljoner i lättnader på ett sätt som i princip fungerar som de nystartsjobb vi redan har kan kompensera för det. Det är en massiv höjning av kostnaderna, och det är en politik som leder till lägre sysselsättning, högre inflation och högre arbetslöshet.
Mot det står regeringens huvudlinje full sysselsättning - full sysselsättning för trygghet och full sysselsättning för välfärd. Det hänger ihop. Om vi fortsätter att förstärka arbetsviljan och anställningsviljan får vi högre sysselsättning, lägre arbetslöshet och minskat utanförskap. Då har vi råd med större trygghet för människor. Det är just genom eget arbete som människor finner den trygghet de behöver i vardagen.
Anders Borg (M):
Låt mig påtala att det inte har skett några förändringar av systemet att fastställa löneavgifterna, vare sig den allmänna löneavgiften eller arbetsgivaravgifterna, under de senaste åren. De beräknas och fastställs på exakt samma sätt som har gjorts sedan, såvitt jag förstår, vi gemensamt med Socialdemokraterna lade fast reglerna för detta i pensionsuppgörelsen. Frågeställningen här rör hur vi fastställer socialavgifterna och den allmänna löneavgiften.
Svaret är att de fastställs på samma sätt som de har fastställts tidigare. Det har alltså inte skett någon förändring på det området. Såvitt jag förstår finns det inte heller från Socialdemokraternas sida någon vilja att bryta upp systemet som vi lade fast gemensamt i pensionsuppgörelsen, utan regelverket för detta kommer att stå fast även i framtiden, under den tid som kan överblickas.
Med åren varierar skatteinslaget i socialavgifterna uppåt och nedåt. De varierar nedåt när socialutgifterna stiger, eftersom det här är skattedelen av det, och vice versa. Jag måste säga att jag har lite svårt att förstå vad som ligger i frågeställningen. Det är väl bekant att det är på det här sättet.
Jag är också lite förvånad över att en socialdemokratisk riksdagsman ställer frågorna, därför att Socialdemokraterna har som grundläggande idé att höja socialavgifterna - inte hur de beräknas utan hur de tas ut. Den största skattehöjning som Socialdemokraterna föreslår är höjningen av arbetsgivaravgifterna för unga.
Det är i dag en arbetsgivaravgiftshöjning på över 15 procentenheter för alla under åldersgränsen som motsvarar en ökning av skatteinbetalningen i storleksordningen 10-15 miljarder, om jag inte missminner mig. Därtill vill Socialdemokraterna återställa sjukförsäkringsreformerna till det de var innan.
Och vi vet ju att om vi inte har den utveckling som vi nu har i korten kommer det att kosta tiotals miljarder, och då kommer naturligtvis avgifterna till sjukförsäkringen och förtidspensionen att stiga. Jag har lite svårt att förstå hela resonemanget i den här interpellationen. Men, som sagt, hur vi fastställer de här avgifterna har inte ändrats och kommer inte att ändras. Vi är överens brett över blockgränsen om grunderna i detta system, och det antar jag att vi också kommer att vara framöver.
Anders Borg (M):
Låt mig påtala att interpellationen inte rör förändringar av sjukförsäkringen utan nivåförändringar inom de avgifter som vi har på löntagarna. Det är så interpellationen är ställd. Det som tas som exempel är att sjukförsäkringsavgifterna har halverats. Inom ramen för det har löneskatten höjts. Nu har vi fått en redogörelse för hur stora de förskjutningarna är. Detta är en fråga som avhandlas i varje budgetproposition och vårproposition.
Den är av högeligen teknisk karaktär och har mycket begränsat politiskt innehåll. Då och då försöker inte minst våra arbetsgivarorganisationer föra upp detta som om det var en politisk frågeställning, att omfördelningen av avgifterna mellan de olika delavgifterna är en förändring som betyder något. Jag brukar alltid värja mig från den diskussionen av det enkla skälet att vi har en pensionsuppgörelse och ett regelverk och att det inte är någon under- eller överfinansiering.
Vi har klarlagt exakt hur det ska vara. Man betalar en löneavgift på lönesumman, och den fastställs sedan så att vi har statsinkomster. Fördelningen mellan de olika löneavgifterna görs som en rent teknisk diskussion. Jag delar interpellantens utgångspunkt i inläggen att detta är en fråga som skulle ha kunnat ställas till vilken jurist eller ekonom som helst på Regeringskansliet. Det redogörs för detta i rent tekniska termer i budgetpropositionen.
Jag har ingenting att tillägga till det. Vi gör de beräkningarna, och sedan fastställer vi löneavgiften. Det är svaret på den fråga som har ställts till mig. Jag har inte fått frågor om sjukförsäkringen. Jag har inte fått frågor om Socialdemokraternas idéer om höjda arbetsgivaravgifter för unga eller hur mycket det kostar att återställa den socialdemokratiska sjukförsäkringen. Jag har fått frågor om nivåförändringar inom delavgifterna på löneavgifterna. Den frågeställningen har jag svarat på. Det är en högeligen teknisk fråga med mycket begränsat, nära nog obefintligt politiskt innehåll.
Anders Borg (M):
Detta är en interpellation som på många sätt är besvärlig att hantera. Det normala är att frågeställningar om förändringar av de avgifter vi har kommer från olika näringslivsorganisationer. Svenskt Näringsliv och Företagarna tar ofta upp det, med antydningar om att det faktum att sjukförsäkringsavgiften och socialavgifterna innehåller ett skatteelement skulle vara ett skäl att sänka socialavgifterna.
Det brukar jag möta varje år när vi diskuterar. De menar att det finns ett stort utrymme för att sänka skatterna. Jag brukar varje gång avstå från den diskussionen, eftersom den är så märklig. Vi har ett system som är fastlagt och där lagstiftningen är glasklar. Vi har en arbetsgivaravgift. Den betalas, och sedan fördelas den på olika avgifter.
Det finns inget över- eller underskott i det sammanhanget, utan det är en arbetsgivaravgift, och den används som en av våra skattebaser. Vad som är än märkligare med denna interpellation är att den ställs från en utgångspunkt där man inte vill sänka de avgifterna utan i stället höja dem kraftigt. Det har inte skett någon förändring av lagstiftningen. Vi är överens om den lagstiftning som ligger på plats. Tillämpningen av den har inte ändrats.
Följaktligen har jag inget att tillägga i svaret på interpellationen.
Anders Borg (M):
Eva-Lena Jansson har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder angående skattepolitiken så att den får en jämställd fördelningsprofil. Skattepolitiken är utjämnande i den meningen att den som har högre inkomster betalar mer skatt. Däremot finns det inga särskilda skatteregler för män och kvinnor. Kvinnor och män som har samma lön betalar lika mycket i skatt.
Problemet med den bristande ekonomiska jämställdheten beror därför inte på skattesystemet utan på att kvinnor har lägre lön och på att de förvärvsarbetar mindre än män. Det finns ett betydande samförstånd kring att ansvaret för lönebildningen ligger hos arbetsmarknadens parter och att frågan om lönerna inte är en fråga som ska underställas riksdagen. Samtidigt är lagen tydlig om att skillnader i lön som beror på kön är förbjudna.
När det gäller skillnader i arbetstid har regeringen genomfört flera reformer som syftar till att göra det mer lönsamt att arbeta och att öka sysselsättningen. Den viktigaste av dessa reformer är jobbskatteavdraget. Detta medför en jämnare inkomstfördelning och ökad sysselsättning, framför allt för kvinnor. Det framgår av såväl våra egna som Konjunkturinstitutets beräkningar. Det är viktigt för mig att alla här i landet har en bra lön och en god löneutveckling. Detta gäller alla delar av ekonomin och givetvis i lika hög grad för kvinnor som för män.
Anders Borg (M):
Eva-Lena Jansson upprepar resonemanget om att regeringens politik skulle ha som grund att pressa tillbaka lönerna, det vill säga leda till sänkta löner. Låt mig igen konstatera att på lång sikt består en lön av två komponenter, inflation och produktivitet. Löner som avviker från vad produktiviteten tillåter leder till inflation, och det föranleder räntehöjningar som pressar tillbaka efterfrågan och lönerna till vad som är förenligt med inflationsmålet.
Uppgiften för politiker är att på olika sätt öka produktiviteten så att vi kan pressa upp lönerna. Jag upprepar: Målet för regeringens ekonomiska politik är att pressa upp lönerna på ett sätt som är förenligt med låg inflation och samhällsekonomisk stabilitet. Min personliga uppfattning är att vi ska pressa upp lönerna så långt det över huvud taget går genom produktivitetsstigande reformer.
Det som är märkligt i diskussionen är att nästan alla reformer som EU-kommission, OECD, IMF, SNS eller Finanspolitiska rådet föreslår att vi ska genomföra för att höja produktiviteten motsätter sig Eva-Lena Jansson. När vi pratar om att förstärka drivkrafterna genom att höja brytpunkten, så att det lönar sig bättre att utbilda sig och ta ansvar, säger Eva-Lena Jansson nej.
När vi vill förstärka utbildningsinnehållet i skolan genom större satsningar på lärare, betyg, ordning och prov säger man nej. När vi vill förstärka förutsättningarna för företagen, om det sedan är förmögenhetsskatter eller något annat, säger man nej. Det är reformer som höjer produktiviteten och löneutrymmet. Drivkrafter spelar roll.
Det är därför de flesta landar i slutsatsen att den dominerande åtgärden vid sidan av förändringarna i a-kassa och sjukförsäkring som regeringen har genomfört är jobbskatteavdraget. Att det spelar en särskild roll för kvinnor vet vi från mycket omfattande ekonomisk forskning. Det är därför sambeskattnings- och barnomsorgsreformer och föräldraförsäkring har stärkt drivkrafterna för kvinnor att arbeta, och då arbetar de mer. På samma sätt spelar ett jobbskatteavdrag den rollen i dag.
Anders Borg (M):
Jens Holm har frågat mig om jag har gjort några överväganden i frågan om att den privata konsumtionen riskerar att öka utsläppen av växthusgaser. Enligt Jens Holm leder regeringens skattesänkningar till ökad privat konsumtion och därmed till större utsläpp. Jag anser inte att det är hushållens konsumtion som är problemet utan snarare utsläppen av koldioxid. En koldioxidskatt är därför ett effektivt styrmedel för att komma åt de problemen. Sverige har en ambitiös klimatpolitik, vilket exemplifieras av att vi har världens högsta koldioxidskatter.
Sverige har under perioden 2006-2009 minskat koldioxidutsläppen med ca 10 procent. Det är mer än dubbelt så mycket som under motsvarande fyraårsperiod dessförinnan. Det är bekymmersamt att vår konsumtion indirekt kan leda till ökade utsläpp någon annanstans i världen. Sverige har en ledande roll i klimatförhandlingarna och arbetar aktivt för lösningar som minskar de globala utsläppen.
Vi är dock helt beroende av handel - en handel som leder till tillväxt och välfärd, inte bara för oss utan även för de länder vi handlar med. Jag vill också understryka att regeringen står bakom FN:s klimatkonvention och Kyotoprotokollet och deras principer om ansvar för utsläpp. Sverige ansvarar fullt ut för utsläppen från svensk industri även om en del av produktionen går på export. Däremot räknas inte utsläpp utanför Sveriges gränser som orsakas av vår konsumtion till de svenska utsläppen.
Detta beror på att svenska staten inte har möjlighet att genom lagstiftning ställa miljökrav på anläggningar i utlandet. Det är en fullt rimlig modell att man ansvarar för de utsläpp man har en möjlighet att påverka genom sin lagstiftning. Jens Holm frågar också om jag avser att ta fram modeller för beräkning av risker för ökade utsläpp med anledning av ekonomiska inriktningsbeslut i framtiden. Konjunkturinstitutet har modeller som bland annat visar hur utsläppen av växthusgaser påverkas av förändringar i ekonomin.
Jag kan också nämna att regeringen nyligen har gett KI ett särskilt uppdrag i vilket de ska belysa effekten av ekonomisk politik på miljömål.
Anders Borg (M):
Självklart ska vi vara stolta över den CO2-skatt som Carl Bildts regering införde. Självklart ska vi vara stolta, för det är det mest samhällsekonomiska instrument vi har för att minska CO2-utsläppen.
Självklart ska vi vara stolta över att Sverige är pådrivande för att EU nu kommer fram med ett energiskattedirektiv som innehåller en koldioxidskatt - visserligen på en nivå som kommer att ligga kanske på 10-20 procent av den svenska, men det är ett väldigt stort steg framåt. Självklart ska vi vara stolta för att de dieselskattenedsättningar som Vänsterpartiet så hårt slogs för har tagits bort.
Det är den mest effektiva klimatåtgärd vi kunde göra och som vi gjorde under förra mandatperioden. Vänsterpartiets dieselnedsättningar kanske vi fortsätter att ta ned bortom 2015, för det är där vi har lagt kontrollstationen. Men de vänsterpartistiska dieselnedsättningarna som innebär att man undkommer CO2-skatt är naturligtvis bekymmersamma, och då är det bra att vi hittar en lösning på dem. Flexibla mekanismer är för mig en självklarhet.
Jag vill påpeka, och det vet jag att Jens Holm väl vet, att det finns många människor i både Indien och Kina som trots höga tillväxttal lider under en mycket hård fattigdom. Det är väl självklart att Indien, Kina och Indonesien har rätt till en hög tillväxt som gör att de kan föra upp sina människor till en levnadsstandard som motsvarar den vi har.
Kan flexibla mekanismer både innebära en global solidaritet där vi bidrar till ren energi och där Kina tillgodogör sig både tillväxt och välstånd utan att det påverkar miljön i samma utsträckning är det väl en självklart bra sak vi gemensamt ska kämpa för i Sveriges riksdag.
Anders Borg (M):
Efter att ha tillbringat en dag i kammaren sedan klockan nio i morse kan man känna att man kan bli något övermätt på riksdagsdebatter. Men det är naturligtvis upplivande, i brist på syre härinne, att vi får prata om koldioxid. Herr talman! Det centrala här är naturligtvis att alla transportslag rimligen ska bära sina koldioxidkostnader.
Jag har naturligtvis inte förordat något sådant som att vi skulle ha in hela transportsektorn i EU:s handelssystem, utan vi har en CO2-skatt i Sverige. Men antingen ska man ha en CO2-skatt eller så ska man vara en del av handelssystemet. Endera av detta är för mig tillfredsställande. Själv tror jag att handelssystemet på sikt måste leda till att priserna på koldioxid gradvis höjs och att vi får en större effekt av handelssystemet. Det är ett bra sätt att hantera det här på.
Det är lite märkligt att det är Jens Holm och Vänsterpartiet som för upp den här frågan som så hårt kämpade för dieselnedsättningen under tidigare regeringsperiod när jordbruket skulle befrias från CO2-skatt. Det var vänsterrabatten i CO2-skatten som vi började avskaffa under förra mandatperioden när vi tog ned de här nedsättningarna, och det ska vi naturligtvis fortsätta att göra. Politik är att vilja, säger debattörerna.
Ja, men låt oss åtminstone vilja någonting som finns på kartan av existerande verklighet. Att uppnå förändringar i konventioner och i open skies-avtal är givet de positioner som länderna har. Jag har mycket svårt att se hur det över huvud taget ska vara möjligt. Jag har företrätt Europa i G20-förhandlingar med finansministrar.
Jag har suttit med Kinas, Brasiliens och Indiens finansministrar för att diskutera de här sakerna, och jag har hört vad andra av G20-länderna säger, till exempel våra vänner i Kanada och andra länder. Att de skulle öppna för att vi får en förändring av de här avtalen, så att vi kan få en CO2-beskattning den vägen, tror jag inte är realistiskt.
Den realistiska vägen är att EU går framåt via handelssystem och via CO2-skatt, där vi får en större beskattning av alla transportslagen. Däremot har Jonas Sjöstedt en retorisk fråga som det bara kan finnas ett svar på. Skulle jag, om jag fick bestämma, vilja ha skatt eller handelssystem för flyget? Ja, självklart. Självklart vore det bättre att både sjöfart, lastbil, bil och alla andra tänkbara transportslag beskattades lika.
Det måste vara den rimliga utgångspunkten. Men är det möjligt i den värld vi lever i? Nej. Låt oss då i stället koncentrera energin på det som är möjligt, det vill säga EU:s energiskattesystem, EU:s utvidgning av handelssystemet, EU:s skärpningar av handelssystemet och våra egna skärpningar av dessa. Det är bra och vettiga åtgärder, och det ska vi sträva efter. Jag vill passa på att önska alla en glad midsommar.
Anders Borg (M):
Möjligtvis var det bristen på syre och överskottet av koldioxid som gjorde att jag blandade ihop inlägg och slutanförande. Jag tackar interpellanten med flera för interpellationen och diskussionen. Det är självklart att jag som finansminister inte kan göra det Jens Holm säger. Jag kan inte annullera och fatta beslut om miljardbelopp på eget bevåg. Det måste tas i sedvanlig budgetordning med sedvanliga strukturer och beredningsprocesser.
Det som skiljer mig från en vänsterpartist är att jag inte bränner av miljardbelopp utan att ha grund för det. Jag vill understryka att jag aldrig någonsin fört en diskussion med Polens finansminister med den inriktning som Jens Holm återgav. Det har aldrig inträffat och kommer aldrig att inträffa. Det är viktigt att vi står för en hållbar tillväxt tillsammans. Det är självklart att även flyget bör bära sin CO2-belastning.
Det är en uppenbar sak. Det gäller naturligtvis också sjöfarten. Där finns det alltför ofta krafter på vänstersidan som vill lätta skattebelastningen ytterligare och förvärra underbeskattningsproblematiken på sjöfartssidan. Jag önskar talmannen, den fantastiska personalen och mina meddebattörer en glad midsommar och sommar.