KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bosse Ringholm (S):
Det finns de som, visserligen lite elakt, har sagt att den nuvarande regeringens företrädare är någon form av falska profeter. Vad menar de med det? Jo, en falsk profet är någon som säger en sak och gör något helt annat, någon som lovar en sak och gör någonting helt annat.
Anders Borg talade väldigt vältaligt och väldigt engagerat för att vi bör kontrollera mer och se till att det inte blir skattefusk. Men Anders Borg kommenterade inte min fråga varför man då minskar resurserna för kontrollen med 150 miljoner kronor.
Man kan inte vara profet ena stunden och säga att det är jättebra med mer kontroll av skattesystemet för att se till att vi minskar skattefusket och i nästa stund säga att man är ledsen för att Skatteverket får lite mindre pengar till sitt förfogande. Varenda sjuåring vet att detta inte går ihop. Det är kanske det första som man lär sig, att det ska finnas något samband mellan det som man säger och det som man gör.
Anders Borg, om ni tror att det kan skapas fler jobb genom att ni sänker socialavgifter på det sätt som ni gör kan du naturligtvis säga att det i prognoserna sägs att så och så många jobb kommer att skapas. Men det är bara prognoser. Vad det blir i verkligheten vet vi ingenting om. Vi vet däremot att när den socialdemokratiska regeringen för ett antal år sedan sänkte de sociala avgifterna för framför allt de små företagen fick vi nya jobb och nya företag. Man såg det som en styrka.
Men det första som Anders Borg gjorde när han kom till Finansdepartementet var att ändra de sociala avgifter som vi hade sänkt för de små företagen. Detta ströks och togs bort omedelbart. Jag förstår inte konsekvenserna när det gäller detta. Först ökar man skattebördan för framför allt ett stort antal mindre företag. Sedan säger man något år senare att det kanske vore bra med lite mindre sociala avgifter. Då säger man att det blir komplikationer i skattesystemet.
Men, säger man: Ni får lite mindre pengar så ska det säkert gå bra ändå. Det hänger inte ihop, Anders Borg.
Bosse Ringholm (S):
Det framgår alldeles tydligt av Mats Odells svar att han har uppfattningen att alla statssekreterare ska ha avgångsvederlag. Det måste i så fall definitivt vara en ny tolkning som Mats Odell gör. Mats Odell är en person, och tillhör ett parti, som ofta brukar ställa stora etiska och moraliska krav på politiken.
Mats Odell tillhör en borgerlig regering som säger att det är viktigt att svenska folket arbetar. Vad tror Mats Odell att det sänder för signaler till svenska folket att en statssekreterare arbetar i ett år och får lön för tre år? Det är säkert någonting som många svenskar skulle drömma om att få göra.
Det är ju den konsekvens som Mats Odell och regeringen nu försvarar; man kan jobba i ett år och få tre års lön därför att regeringen nu gör ett försöka att omdefiniera de bestämmelser som partierna förut har kommit överens om för avgångsvederlag och avgångsersättningar. Det är naturligtvis rimligt med någon form av anpassning till nya förutsättningar när man lämnar ett uppdrag. Men frågan är: Under vilka villkor?
Om partierna hade kommit överens om att det i alla situationer ska utgå avgångsvederlag - även när vederbörande själv har tagit initiativet - hade den diskussion vi för nu inte behövts. Men det är inte den situationen vi befinner oss i. Därför har Mats Odell en hel del att förklara inte bara när det gäller de frågor som Peter Hultqvist har ställt här. Där är det uppenbart att statsrådet inte har ett ordentligt svar. Det gäller framför allt den moraliska, etiska frågan.
Vad är det för signal som den borgerliga regeringen sänder när man låter en av sina statssekreterare jobba i ett år och få tre års lön? Är det detta som ska vara den gängse modellen på arbetsmarknaden i fortsättningen? Då kommer nog det här landet att se lite annorlunda ut efter fyra år.
Bosse Ringholm (S):
Det ska bli intressant att höra om Mats Odell tar möjligheten att komma ur den knepiga situation som Mats Odell har hamnat i genom att göra som Peter Hultqvist rekommenderar och säga att regeringen gör som regeringen vill oavsett regelverket. Det är ett sjyst sätt att ta sig ur diskussionen. Sedan får var och en bedöma konsekvensen av det. Mats Odell undvek att svara på min fråga som handlade om etik och moral.
Det får man väl tolka så att Mats Odell har ett minst sagt sjukt samvete på den punkten också. Jag tror att svenska folket knappast tolkar begreppet etik och moral så att det faktum att man har haft ett uppdrag, ett arbete, som man har misskött under ett år berättigar till tre årslöner. Man får betalt för tre år när man har jobbat ett år.
Jag tror att det är få i Sverige, i alla fall utanför regeringskretsen och Mats Odells kristdemokrater, som tycker att det är så hög nivå på den etiken och moralen att man kan acceptera en sådan ordning.
Min fråga var, Mats Odell: Vad sänder det för signaler ut till svenska folket när den borgerliga regeringen å ena sidan säger till folk att de ska arbeta - ni vill att så många människor som möjligt kommer i arbete - och å andra sidan uppenbarligen bryter mot regelverket så fort ni får tillfälle och gynnar en av era egna genom att se till att ett års arbete ger, lite häpnadsväckande, tre årslöner? Regelverket är ju ett annat.
Det är en fråga om moral och etik, Mats Odell. Det kan kanske vara värt att försöka svara på frågan även om det kan bli ett lika undflyende svar på min fråga som på den fråga som Peter Hultqvist har ställt hela tiden.
Bosse Ringholm (S):
Det finns många hundratusentals människor, inte minst här i Stockholmsområdet, som efterfrågar en bostad och som har en begränsad betalningsförmåga. Mats Odell skänker dem inte ens en tanke. Mats Odell säger: Vi vet inte hur många bostäder som kommer att byggas åren framöver. Det är klart, Mats Odell, att om man inte har någon politik kan man heller inte ha något mål för bostadsbyggandet och bostadspolitiken. Då överlåter man det till marknadskrafterna och säger: Ni får sköta det här. Det blir vad det blir.
Jag summerar i någon tabell efteråt vad det kan bli. Det är faktiskt ganska illa för dem som står i bostadsköer att känna att de har en regering som inte har någon form av engagemang i och intresse av deras möjligheter att få en bostad.
Som Leif Jakobsson pekade på förut säger en av allmännyttans direktörer här i Stockholm med dess moderata och borgerliga ledning i tidningen Stockholm City: Vi kommer att bygga för de redan välbeställda. Vi bygger för de rika. Och regeringen säger: Vi låter marknaden avgöra om någon annan än de redan rika kommer att få bostäder i fortsättningen. Det är därför, fru talman, som det finns en blå linje mellan allt det som Mats Odell företar sig.
Det är misslyckandet med Arlandabanan, det är misslyckandet med de statliga företagen och det är misslyckandet med bostadspolitiken. Det är naturligtvis sorgligt att behöva konstatera att vi har en så kallad bostadsminister som inte ens har en ambition att se till att människor ska kunna få bostäder utan säger: Marknaden får bestämma hur många bostäder det ska bli. Jag vet inte hur många bostäder det kommer att bli innan mandatperioden är slut. Det är att ge upp.
Man kan konstatera att nu har nyliberalismen tagit över hela den borgerliga bostadspolitiken. Och Kristdemokraterna, som en gång var ett parti som hade etik och moral, har numera en nyliberal i förarsätet.
Bosse Ringholm (S):
Nu börjar vi känna igen Mats Odell. Nu börjar han med sin bästa gren, nämligen att skylla ifrån sig. Mats Odell har skyllt ifrån sig på sin statssekreterare som sedan fick lämna. Han har även skyllt ifrån sig på förra ordföranden i rådet. Nu börjar Mats Odell skylla ifrån sig med att säga: Det är inte vi i regeringen som ska bestämma om vi ska offentliggöra rådsledamöternas aktieinnehav: det får rådet självt bestämma. Men det är väl ändå regeringen som har utsett ledamöterna i rådet.
Det är väl regeringen som måste ta ansvar för att ledamöterna i rådet är fria från aktieinnehav som är sådana att det kan bli konflikter. Mats Odell stod för en stund sedan och berättade för alla oss här att ordföranden i rådet har dragit den slutsatsen. Men Mats Odell har själv inte dragit den slutsatsen. Mats Odell hade nämligen inte frågat ordföranden i rådet innan han utsåg honom: Har du aktier som kan leda till konflikt för den fortsatta hanteringen? Den frågan hade Mats Odell inte ställt.
Men ordföranden i rådet hade själv förstått att det inte gick att fortsätta med de här konflikterna. Därför har, enligt Mats Odell här - om det nu är rätt - ordföranden i rådet lämnat sitt aktieinnehav i branscher av typen banker och fastighetsmarknaden där det kan komma att bli konflikter.
Därför ställer jag frågan: Vill Mats Odell nu medverka till att de övriga ledamöterna på liknande sätt rensar i sina aktieinnehav så att det inte blir konflikter, och vill Mats Odell då offentliggöra alla ledamöternas aktieinnehav så att vi kan känna oss trygga? Men då börjar Mats Odell skylla ifrån sig på rådet. Det duger inte, Mats Odell! Ta i stället ansvar! Min första fråga kvarstår: Vill du offentliggöra aktieinnehaven avseende ledamöterna i rådet för utförsäljning av statliga företag?
Min andra fråga var: På vilket sätt kommer vi från denna myndighet, som ju rådet är, att få del av protokoll och andra handlingar just eftersom det är en myndighet, och vad kommer ni att offentliggöra i det avseendet? Min tredje fråga är: På vilket sätt kan man veta att de personer, typ en stor bankchef som sitter i rådet, inte deltar vid beredningen och inte får reda på offentlig eller hemlig information av olika slag vid beredningen av ärendena innan utförsäljning sedan väl sker?
Det går inte att skilja på beredning och beslut i ett sådant läge. Ge oss ett besked också på den punkten, Mats Odell!
Bosse Ringholm (S):
Det kan, Beatrice Ask, straffa sig att säga en sak före valet och göra någonting helt annat efter valet. Före valet, Beatrice Ask, sade Moderaterna att man skulle anställa fler poliser för att se till att de inte skulle behöva ägna sig så mycket åt kontorsarbete. De civilanställda skulle ägna sig åt det i stället. Nu, efter valet, tvingas polisen avskeda civilanställda.
De där poliserna som skulle ägna sig åt polisarbete får i stället bli kontorsarbetare. Det kan straffa sig, Beatrice Ask, att säga en sak före valet och göra någonting helt annat efter valet. Till och med Folkpartiets representant i Polisstyrelsen i Stockholm har reagerat och tyckt att det inte är rätt. Men Beatrice Ask tycker inte att det är något bekymmer över huvud taget. Det är klart att det är så om man som justitieminister inte har någon ambition att ens styra den verksamhet man har ansvar för.
Man fungerar som ett slags hejaklack på läktaren möjligtvis. I bästa fall skulle jag säga diskussionsledare, men jag tror inte ens att Beatrice Ask har ambitionen att vara diskussionsledare. Hon bara följer diskussionen och räknar med att någon annan ska sköta det här. Vi kommer att få höra fler sagor som statsministern berättar. I går hade statsministern en liten sagostund, där han berättade den ena händelsen efter den andra om sådant som han hade hört i det svenska samhället. Det var illavarslande uppgifter.
Många medborgare kände sig kränkta, och polisen gjorde ingenting. Uppenbarligen har statsministern ingen som helst förväntan på att hans justitieminister ska hjälpa till med att lösa problemen. Han verkar uppgiven. Beatrice Ask och statsministern Reinfeldt har någonting gemensamt: De verkar båda rätt uppgivna. Det skulle jag också ha varit om jag haft de opinionssiffrorna.
Bosse Ringholm (S):
När Maud Olofsson känner att hennes argument tryter börjar hon ställa frågor. Det är också ett spännande sätt. När man som statsråd ska svara på frågor börjar man ställa motfrågor, för man har inga svar på de frågor som ställs. Maud Olofsson och de borgerliga lovade under valrörelsen att de skulle förändra hela utnämningspolitiken. Alla tjänster skulle utannonseras. Det har inte skett, och det erkänner Maud Olofsson nu.
Det är väl bra att hon i alla fall har så mycket av vidsyn att hon inser att man inte har klarat av det. Så säger hon att det ska vara insyn från allmänheten i processen för hur man utser generaldirektörer och annat. Det finns väl ingen insyn i den processen!
I det fall som Eva-Lena Jansson nämner, om Svenska kraftnät, fanns det två sökande kvar, och det var alldeles uppenbart att regeringen redan hade bestämt sig för en av de sökande, ett tidigare moderat statsråd. Det är klart - vad hade den andre sökande då för intresse av att genomgå processen? Och framför allt: Vad hade vi som representanter för allmänheten för insyn i processen?
Sanningen är att ni inte på något sätt har ökat allmänhetens insyn i hur man utser folk. Möjligen har ni ökat förvirringen. Framför allt har ni, precis som det har sagts i diskussionen förut, hamnat i en situation där ni genomgående hela tiden har valt utifrån politiska utgångspunkter fast ni själva tidigare har kritiserat detta.
Man kan inte, Maud Olofsson, om man ska ha någon form av rent samvete, gå ut och säga en sak i en valrörelse och sedan göra precis tvärtom efteråt. Det kommer att följa med Maud Olofsson ända in i valrörelsen 2010 att Maud Olofsson och hennes borgerliga kamrater stod och sade en sak på gator och torg och när de kom till makten gjorde något helt annat. Det är inte den enda fråga, Maud Olofsson, där vi ser detta beteende.
Bosse Ringholm (S):
Här står hemliga Maud. Hon vill inte berätta för oss vilka av de kvarvarande 49 statliga företagen som hon tänker privatisera. I den förra debatten ville hon inte berätta för oss om hur allmänheten skulle få någon form av insyn när man utser chefer för statliga myndigheter, landshövdingar och andra.
Hon säger att man gör en genomgång på Näringsdepartementet, men hon vill inte berätta vad den genomgången resulterar i. Hemliga Maud - det var inte riktigt intrycket under valrörelsen, utan då var det glatt. Man berättade för hela svenska folket att nu skulle alla få insyn i statens affärer, i de statliga bolagen, i hur man utser chefer och allt annat. Men nu är det hemlighetsfullt.
Nu kan ingenting berättas för svenska folket och inte ens för kammaren. Maud Olofsson undrar vad svenska folket har för intresse av att framgångsrika företag som Vin & Sprit finns kvar i statens regi. Svenska folket har ett intresse av det företag som år efter år har levererat pengar till statskassan som kan användas till våra pensioner, barnbidrag, skola, vård och omsorg.
Det bortfaller i fortsättningen, Maud Olofsson. Om Maud Olofsson vill krympa basen för finansieringen av vår välfärd håller hon på att bli framgångsrik.
Kan hon sedan sälja ut Apoteket och en stor del av våra apotek till utländska multinationella företag som kan höja priserna och försämra servicen kommer hon att kunna kröna sitt hemlighetsmakeri ytterligare och säga att vi var jätteframgångsrika. Hon berättar inte riktigt hur det var, men nu får vi äntligen se resultaten.
Vi reagerar emot att man inte vill lyfta på locket och berätta vad som pågår i form av nya listor på vad som ska privatiseras av Näringsdepartementet.
Bosse Ringholm (S):
Här står ett statsråd vars främsta uppgift är att avvakta och se. Behöver vi sådana statsråd? Statsråd är till för att uträtta något, inte för att avvakta och se. När jag ställer två enkla frågor talar statsrådet om något annat - Kraftsamling Stockholm. Det är en intressant debatt om trafikpolitiken i Stockholm, men det är inte det jag har frågat om, Åsa Torstensson. Jag har inte pratat om trafiksituationen i sin helhet.
Det kan vi diskutera vid något annat tillfälle i en annan interpellationsdebatt. Jag har ställt två väldigt specifika frågor som jag tycker är viktiga ur miljösynpunkt. Åsa Torstensson tycker tydligen inte att det har någon större betydelse för miljön eftersom hon inte ens bryr sig om att svara på mina två frågor. Jag tycker att det är viktigt att mer än 15 procent av de resor som görs mellan Stockholm och Arlanda sker med Arlandabanan.
Jag har frågat: Vad vill regeringen och Åsa Torstensson göra för att mer än 15 procent ska åka tåg mellan Stockholm och Arlanda? Kraftsamling Stockholm, säger statsrådet och pratar om något helt annat. Det största hindret för att folk ska åka är att det är ett så högt pris. Det är 220 kronor i dag som blir 300 kronor i morgon därför att det privata företaget naturligtvis till varje pris vill få ut sin vinst. Jag har frågat statsrådet om hon kan tänka sig att bryta det privata monopolet.
Det sker en översyn, säger hon. Har statsrådet någon egen uppfattning? Hon kan ju inte vara något slags solitär studiegrupp som bara studerar och ser över. Statsrådet måste ha en uppfattning. Det är därför man är politiker. Jag har inte blivit politiker för att vara en studiegrupp som ser över och studerar saker och ting. Jag har blivit politiker för att jag vill påverka och ändra.
Vill statsrådet att fler ska åka mellan Stockholm och Arlanda borde statsrådet kunna svara på frågan: Vad ska göras och vill statsrådet bryta monopolet? Det vill statsrådet inte ens svara på.
Bosse Ringholm (S):
Interpellationsdebatter är intressanta. De ger oss i oppositionen möjlighet att ställa frågor till statsråden. Sällan får vi väl svar, men vi är ändå envetna och ställer frågor gång på gång för att få en diskussion. Malin Löfsjögård, som tillhör majoriteten i riksdagen och Moderata samlingspartiet, ställde inte en enda fråga till statsrådet. Jag vet inte på vilken grund hon deltar i interpellationsdebatten. Däremot ställde hon många frågor till Socialdemokraterna, men det är kanske inte riktigt det som är meningen med interpellationsdebatterna.
Men jag tycker ändå att det är intressant att Malin Löfsjögård som moderat har en partikamrat som heter Carl Cederschiöld. Han var tidigare finansborgarråd i Stockholm och har utrett Stockholmstrafiken. Han har föreslagit att man ska - hör och häpna, Malin Löfsjögård - riva upp Arlandaavtalet. Han har reagerat mot det privata monopolet och tyckt att det var fel.
Här står ett statsråd som har ärvt - man kan inte skylla Åsa Torstensson för allt - ett privat monopol av Mats Odell, ett annat statsråd som i början av 90-talet lyckades skaffade ett 45-årigt monopol för ett privat företag som tjänar grova pengar. Det gör att folk inte kan använda Arlandabanan. Detta fantastiska verktyg ur miljömässig synpunkt kan inte användas därför att det helt enkelt är för dyrt.
Till och med moderaten Carl Cederschiöld tycker att man ska bryta upp det privata maktmonopolet, men det gör inte Moderaternas riksdagsledamöter i Stockholms stad eller län. De tycker att man kan ha kvar privata maktmonopol. Resenärerna får väl maka på sig ändå. De får väl åka bil, buss eller något annat, och miljön betyder inte mycket.
Jag tycker att det är anmärkningsvärt att man ska ha kvar ett privat monopol, Åsa Torstensson, som gör att folk inte använder det mest miljövänliga sättet att åka mellan Stockholm och Arlanda. Nu har Åsa Torstensson möjlighet att bryta upp det monopolet och se till att det misstag som den borgerliga regeringen och Mats Odell gjorde i början av 90-talet kan rättas till.
Det är roligt att det finns åtminstone en moderat i Stockholmsregionen som inser att man inte ska ha sådana här privata monopol. Men det är synd om miljön i Stockholmsområdet, och det är synd om resenärerna som inte få använda den fina Arlandabanan därför att regeringen envisas med att behålla det privata maktmonopolet. Men det finns en chans till. Ta chansen, Åsa Torstensson!
Det kan kanske till och med vara en och annan moderat som tycker att det förra moderata finansborgarrådet i Stockholm, Carl Cederschiöld, har rätt även om det inte verkar så av det som sägs av moderata riksdagsledamöter från Stockholms län.
Bosse Ringholm (S):
Jag begärde ordet därför att Malin Löfsjögård försvarar det privata monopolet, det som är grunden till att inte fler människor åker tåg mellan Arlanda och Stockholm. Det hjälper inte att Malin Löfsjögård räknar upp ett antal andra kortsiktiga insatser man kan göra. Det kan man alltid diskutera. Min fråga till Malin Löfsjögård berörde hon inte ens, och jag förstår varför hon inte berörde den.
Frågan löd: Varför ska man ha kvar ett privat monopol som leder till höga priser som gör att folk inte kan använda järnvägen? Malin Löfsjögårds partivän Carl Cederschiöld har föreslagit att man ska omförhandla det här avtalet. Det hade Malin Löfsjögård inga som helst synpunkter på. Man kan säga att marknadsekonomi är bra. Åtminstone ibland tycker Löfsjögård det.
När det gäller Arlandabanan är marknadsekonomi definitivt inte bra. Där är privat monopol bra. Det är en märklig moderat uppfattning. Jag är glad över att det finns i varje fall en moderat som inte är monopolist. Det finns en moderat som inte försvarar monopolet till Arlanda. Sedan är det upp till Åsa Torstensson, som ofta följer frågorna. Det kan ju statsråd göra, men det är bättre om statsråd tar initiativ.
Det är bra om statsrådet kan sätta lite kraft bakom orden och se till att avtalet omförhandlas och att vi kan bryta upp det privata monopolet. Det vore bra om fler borgerliga än Carl Cederschiöld hade uppfattningen att privata monopol i trafiken inte är bra - framför allt inte bra för miljön runt Arlanda. Det ligger ett tungt ansvar på Åsa Torstensson för att se om hon kan göra någonting åt det här.
Hon har uppenbarligen inget stöd av en del moderata riksdagsledamöter, men det kan finnas många andra i den här kammaren som vill ha bättre miljöeffekter runt Arlanda. Här har Åsa Torstensson en jättestor uppgift att bryta upp det privata maktmonopolet.
Bosse Ringholm (S):
När statsministern är pressad - och det har han varit ett antal gånger när statsråd som har fifflat har tvingats avgå och när nära medarbetare inte har skött sig på ett sjyst sätt och tvingas avgå - väljer han att tala om andra saker. Nu handlar interpellationen om den ganska enkla fråga som statsministern inte vill prata om.
Den ganska enkla frågan är: När riksdagens kontrollorgan konstitutionsutskottet kallar statsråd, statssekreterare och andra medarbetare till förhör - ska man då inställa sig eller inte inställa sig? Statsråd inställer sig alltid. Men Fredrik Reinfeldts förra nära medarbetare Ulrica Schenström valde att inte inställa sig.
Vi vet inte om hon hade någonting att dölja som gjorde att hon inte ville inställa sig eftersom hon inte kom till utskottet. Det anmärkningsvärda är att statsministern försvarar hennes beteende.
I stället för att underlätta för riksdagens konstitutionsutskott att få svar på frågorna från Ulrica Schenström går statsministern ut och betygsätter konstitutionsutskottets agerande innan utskottet ens har sammanträtt och sagt att det bara kommer att leda till spektakel.
Det är med förlov sagt inte något särskilt stort värn av svensk demokrati att en statsminister på ett så raljant sätt dömer ut den process som inte ens har inletts i riksdagens konstitutionsutskott. Jag har förståelse för att statsministern kanske med tanke på den personliga konsekvensen och sin nära relation till medarbetaren sade ett förfluget ord. Men säg det i stället, då!
Säg: Det där inte var övertänkt; jag borde inte ha sagt det! Men nu väljer statsministern i stället att tala om andra saker. Bättre fly än illa fäkta, är ett gammalt svenskt talesätt. Det passar ganska bra in på statsministern.