KBLab/rixvox huggingface dataset:
Monica Green (S):
Jag ställde min interpellation till Anders Borg angående den ekonomiska tryggheten eftersom det nu råder en trygghetskris i landet. Det råder en osäkerhet, en otrygghet och en ovisshet som bland annat gör att köpkraften minskar. Hushållen vågar inte satsa, och det fördjupar lågkonjunkturen ytterligare.
Varför råder det en osäkerhet, en otrygghet och en ovisshet i landet i dag? Det beror bland annat på att vi har en lågkonjunktur, men det beror också på alla de åtgärder som regeringen har gjort. Regeringen har sett till att människor är osäkra och otrygga och känner en ovisshet inför framtiden. De känner inte någon trygghet i sin ekonomiska situation. Dessutom är arbetslösheten högre nu än 2006, när vi styrde landet.
Arbetslösheten bland unga är betydligt högre nu än när vi styrde landet. Om man räknar med Moderaternas definition på utanförskapet är också det betydligt större nu än när vi styrde landet. Ni gick till val på fler jobb. Det löftet gällde förmodligen bara i högkonjunktur.
Antagligen skulle väljarna läsa någon finstilt text någonstans om att era vallöfte bara gäller när det går bra för landet och det råder högkonjunktur i resten av världen.
Eller också är det så att den borgerliga regeringen vill ha ökade klyftor och vill se till så att människor känner en oro och en osäkerhet inför att erbjuda sig att ta arbeten som det är betydligt lägre ersättning för.
Dessutom har ni med er politik gjort att både utanförskapet och klyftorna ökar. När klyftorna ökar blir de som har det gott ställt rädda för dem som har det dåligt ställt.
I andra länder bygger man till och med murar runt omkring vissa samhällen för att man inte vill umgås med människor som inte har tillräckligt god ekonomi. Så kan vi inte ha det i Sverige. Vi vill ha ett land som är jämlikt. Vi vill ha ett land där alla är med och där vi ser till att utjämna skillnaderna.
Regeringen gick visserligen till val på att det skulle vara större skillnader och att det skulle löna sig att arbeta, men precis som Patrik Björck sade här i sitt tidigare inlägg går det inte att säga till alla de varslade och alla dem som nu har förlorat arbetet att det lönar sig att arbeta. De har ju inte valt arbetslösheten själva. Det är ganska cyniskt av den moderatledda regeringen att påstå att människor har valt arbetslösheten själva.
Det har de inte, Anders Borg. Jag tycker att det är trist att få höra Anders Borg säga: Jag vet att det var dumt att vi sköt ut de här människorna från a-kassan, och det är synd att de känner oro nu, men jag tänker inte göra någonting åt det. Jag tycker också att det är tråkigt att Anders Borg inte ger något ljus i tunneln.
Han säger att det blir en lång vargavinter och att man inte tänker satsa vare sig på de arbetslösa eller på kommunerna. Detta kommer att fördjupa lågkonjunkturen ytterligare, och det beklagar jag.
Monica Green (S):
Fredrik Schulte tyckte att vi skulle svara på frågan om vi ska hålla oss till budgetreglerna. Sedan orkade han inte stanna kvar eftersom han inte hade möjlighet till ytterligare inlägg. Det är klart att vi ska hålla oss till budgetreglerna. Självfallet ska vi göra det. Det var vi som skapade dem efter det moras vi fick ta över på 90-talet. Det var den krisen som lärde oss i Sverige att hantera ekonomin på ett mycket bättre sätt än i många andra länder.
Vi ser till att vi har en penningpolitik och en finanspolitik som fungerar. Vi byggde upp de stabila reglerna. Självfallet ska vi hålla oss till dem. Anders Borgs retorik om att vi måste sänka a-kasseersättningen eftersom lönerna i nästa högkonjunktur annars ökar är på ett tydligt sätt också ett svar till Fredrik Schulte.
Dessutom förbiser både Anders Borg och andra moderata företrädare - eller vill förbise - den starka tillväxt som var i Sverige när de tog över makten och att det var då som de nya jobben kom till. Jag sade i mitt förra inlägg att det var 153 000 jobb som skapades innan deras politik hade börjat bita.
Det är nu den borgerliga regeringens politik fungerar, och det är nu som vi ser den trygghetskris som människor känner av. Vi skyller inte lågkonjunkturen på den borgerliga regeringen, definitivt inte, men ni har valt väg, Anders Borg. Ni valde att sänka skatterna med 80 miljarder. Nu kommer vi att få ett budgetunderskott på 80 miljarder. Ni valde att göra de reformerna. Vi väljer andra typer av reformer.
Vi följer Konjunkturinstitutets rekommendation att vi kan satsa på reformer framöver. Därför har vi en rad förslag som vi kan lägga fram i vår skuggbudget, och den är vi överens om i hela det socialdemokratiska partiet. Jag tyckte att Fredrik Schulte försökte antyda någonting helt annat.
Monica Green (S):
Jag ska börja med att konstatera att utanförskapet faktiskt ökar i det här landet om man räknar på det sätt Moderaterna gjorde före valet. Man har visserligen ändrat sitt sätt att räkna efter valet. Precis som Mikaela Valtersson sade räknar man på ett helt annat sätt nu. Dessutom har utanförskapet ökat. Jag beklagar det.
Det riktiga utanförskapet har ökat. Det vill säga de människor som står utan ersättning över huvud taget, de som kanske inte har fått något arbete på grund av diskriminering hur många jobb de än har sökt och som står längst bort från arbetsmarknaden. De får inga jobb nu heller.
De blir utförsäkrade och får ingen ersättning alls, vad det lider. Detta utanförskap är betydligt värre för ett samhälle. Då drivs människor till kriminalitet. När de inte har något att göra på dagarna drivs de till upplopp och kravaller, som vi har sett i andra delar av världen. Vi har sett det i Frankrike och Grekland.
Den stora skillnad som det innebär om inte alla får känna en gemenskap och ha ekonomisk trygghet är mycket oroande för ett samhälle. Det var faktiskt därför jag skrev interpellationen. Jag kan inte annat än hålla med Mikaela Valtersson i diskussionen om utanförskapet.
Jag vet hur tufft det är för många löntagare att få tiden att gå ihop, att hinna med att lämna och hämta barn, att handla och släpa hem kassarna och att också se till att ekonomin fungerar. De som har ett arbete i dag, de löntagare som bygger upp vårt land, har en tuff situation, men de som står utanför har det ännu tuffare för att de inte kommer in på arbetsmarknaden.
Sedan den borgerliga regeringen tog över har arbetslösheten ökat i det här landet. Det är högre arbetslöshet i dag än 2006, när vi styrde landet. Dessutom har ungdomsarbetslösheten ökat ännu mer, och utanförskapet har ökat, som jag sade. Det är inte bra för tryggheten i ett samhälle om klyftorna ökar så. Oron ökar.
Den ekonomiska tryggheten minskar, och oron ute i förorterna ökar. Socialkontor beskriver nu att de inte hinner med att ta hand om alla som behöver en ersättning. De har minskat tiden för att ta emot människorna ute på socialkontoren, och de har skrivit bort möjligheten för människorna att bland annat få ett SL-kort.
Om man inte får något SL-kort har man inte möjlighet att flytta sig utanför förorten på hela dagen, vilket också ökar risken för att det kan bli oroligt i de här förorterna. Misstro sprider sig. Dessutom finns den här oron. Man känner det inte som att man är inne i samhället.
Det känns som att det inte är någon som bryr sig. De som nu står längst från arbetsmarknaden står nämligen ännu längre bort. Jag vet att den borgerliga regeringen gick till val på att det är bra med ökade klyftor. Det stärker incitamentet. Blir de bara fattiga så hittar de ett jobb. Jag känner till den retoriken. Ändå blir jag orolig för vad som kan inträffa på många håll i landet när de här klyftorna ökar, som de gör i dag.
Monica Green (S):
Det var ytterligare ett besked vi fick här. Det är fortfarande för liten skillnad. Det är det jag ska säga till de arbetslösa hemma i Skövde: Nej, du har valt att vara arbetslös, så du får skylla dig själv. Det är fortfarande för liten skillnad, säger Anders Borg i dag. Jag häpnar.
Han visar visserligen ärligt högerns rätta ansikte, men jag är ändå förvånad över att man inte ens vill minska skillnaderna, att man inte ens vill se oron och ta oron på allvar.
SCB:s siffror visar alltså att under de här 30 åren har gapet mellan dem som har det svårast och dem som har det bäst inte varit större än vad det är nu. Ni valde vägen att sänka skatterna mest för dem som har det bäst och dem som har mest. De fick mest i skattesänkning.
De som äger mest och männen och de som tjänar mest har fått de stora skattesänkningarna, för ni vill ha det så. Ni vill ha ökade klyftor. Det var naturligtvis klargörande att få höra att det fortfarande inte är tillräckligt stor skillnad. Dessutom står Anders Borg och säger: Vi vill jobba för att fler ska komma i arbete.
Retoriken är det väl inget fel på, om han menar att han ska jobba för det. Men i praktiken blir det tvärtom. I praktiken ökar arbetslösheten i dag. Jag undrar om ni gick till val på det här: Vi ska se till att det blir fler jobb bara de soliga dagarna. Bara när det är högkonjunktur ska det vara fler i arbete. Då ska vi se till att folk kommer i jobb.
Det var väl inte det ni gick till val på? Ni gick väl till val på att skapa fler jobb och se till att det blev en långsiktig lösning? Praktiken visar något helt annat än det Anders Borg säger. Att surfa på högkonjunkturen är en sak, men att sedan se till att de som står längst från arbetsmarknaden också kommer in på arbetsmarknaden är en helt annan sak.
Det handlar om de människor som av olika skäl har diskriminerats under en lång tid. På grund av att de har ett konstigt efternamn eller för att de inte talar språket helt perfekt diskriminerar andra människor dessa människor, och de kommer inte in på arbetsmarknaden.
Det är dem som vi måste underlätta för, så att de kommer in, så att vi ser till att det blir en trygghet ute i förorterna, så att det inte blir som i Frankrike eller i Grekland med upplopp och kravaller. Höginkomsttagarna drar ifrån nu. Sedan kan Anders Borg säga att klyftorna ökade även under socialdemokratisk tid. Ja, vi gjorde inte allting rätt. Det vet vi.
Vi vet också att marknaden alltid ser till att klyftorna är stora. Vi försöker med vår politik att minska dem. Vi vill använda skatteinstrumentet som ett sätt att minska skillnaderna. Det vill inte Anders Borg. Han vill inte använda skatteinstrumentet till det. Han vill i stället öka skillnaderna, och det oroar mig.
Jag förstår att jag fick ett tydligt besked från Anders Borg om att det fortfarande inte är tillräckligt stor skillnad - blir de arbetslösa bara fattigare kommer de säkert att hitta ett jobb. Även om jag förstår det har jag svårt att ta till mig det, för det är inte det som vi har byggt den svenska modellen på. Den svenska och den nordiska modellen har byggt på en trygghet för alla och på att vi ska se till att människor snabbt kommer i arbete.
Monica Green (S):
Anders Borg kan försöka att med sin retorik påstå att han står för något slags jobblinje, men i praktiken är det precis tvärtom. Ni kan försöka trumma in det budskapet. Jag hörde Schlingmann säga i morse att ni hela tiden ska säga att ni står för arbetslinjen, för då kanske folk tror det även om jobben försvinner. Ni ska alltså prata er ur detta och få folk att tro att de har ett jobb fastän de inte har det.
Det var år 2006 som 153 000 nya jobb kom till, innan er politik hade börjat verka. År 2007 kom det nästan hälften så många, 80 000, nya jobb. Då hade er politik börjat bita lite grann. År 2008 när er politik blommar ut för fullt, vad händer då? Jo, det blir ett mycket svart år. Sedan kan Anders Borg stå här och säga: Vi står för en jobbpolitik.
Det håller inte i praktiken. Inkomstskillnaderna har ökat. Menar Anders Borg och Carl B Hamilton att SCB ljuger? Inkomstskillnaderna är de största sedan SCB började mäta. Om ni börjar ifrågasätta SCB:s mätningar är det väl okej, och det får ni reda ut med dem. Men det är SCB som vi hittills har lutat oss mot.
Det är uppgifter från SCB som vi har tittat på när vi försökt se till att få en utjämning i samhället. Den svenska modellen är att se till att vi har en försäkringsmodell och att människor har en god kompetens. Vi har byggt upp det här landet på det sättet. Vi har sett att det har fungerat. Den socialdemokratiska linjen är att vi ska ha fler människor i arbete.
Det var därför som det tillkom så många arbeten 2006 innan ni tog över makten i det här landet.
Monica Green (S):
Det handlar om välfärdens kärna. Det handlar om att våra barn ska ha en bra förskoleplats, att våra barn ska ha en bra skola, att det ska finnas lärare i skolan som kan ge en bra undervisning, att det ska finnas människor som kan ta hand om de äldre och att det ska finnas personal i vården som kan ta hand om sjuka människor. Det är välfärdens kärna det handlar om.
Ska vi sätta välfärdens kärna på ruinens brant för att Mats Odell vägrar att ge besked till kommunerna? Det är tragiskt att höra en kommunminister som inte står upp för välfärdens kärna och att höra att det är viktigare med de skattesänkningar som man redan har valt att göra, som är 80 miljarder.
Nu står Mats Odell här och säger: Ja, men det är så synd om staten, för vi drabbas värst i den internationella lågkonjunkturen och finanskrisen. Vi får minskade skatteintäkter. Ja, men ni har ju själva valt att sänka skatterna med 80 miljarder, att sänka inkomsterna till staten med 80 miljarder. Det är ert eget val.
Det är inte regeringens fel att det är internationell finanskris, men ni har valt att dra ned på välfärdens kärna på det här sättet eftersom ni har låtit människor försvinna från a-kassan, låtit bli att avsätta extra stöd till att bygga, låtit bli att satsa på komvux och låtit bli att satsa på kommuner och landsting.
Därför blir det nu neddragningar i välfärdens kärna. Det säger Sveriges Kommuner och Landsting. Det säger kommunalråd. Det säger de människor som är i behov av den service som de får. Det säger också de anställda - de vill inte bli av med sina jobb. Det gäller att ställa upp för kommuner och landsting nu, kommunministern.
Monica Green (S):
Tack för svaret! Jag skrev interpellationen mitt under det fruktansvärda krig vi fick uppleva under juldagarna och i januari, ett krig som på alla sätt måste förhindras, fördömas och förbannas.
Naturligtvis är det övervåldet från den israeliska armén som vi måste rikta in oss på, men självfallet är det så att även raketbeskjutningar från södra Israel har krävt människoliv och inte kan accepteras. Båda sidor måste acceptera fredsförhandlingar och respektera människorätten. Jag skrev om barnen. Självfallet är det inte rätt att döda någon.
När män, kvinnor, gamla, unga och barn får sätta livet till och lemlästas i krig är det bara fruktansvärt. Ingen kan försvara detta övervåld. Jag siktade in mig på barnen därför att de på något sätt ändå är hoppet och framtiden. De är också så värnlösa.
Redan före kriget levde barnen både på Gazaremsan och på Västbanken under mycket svåra situationer med sjukdom och svält. Att få arbeta på soptippar till svältlön i stället för att gå i skolan var realiteten för de palestinska barnen.
De blev utsatta för att ta sig förbi checkpoints under förnedrande former för att också jobba åt israeler och sedan ta sig tillbaka till sina familjer förbi muren, den förbannade mur som skiljer folket i Palestina och Israel åt. Detta måste fördömas. Vi måste jobba på många olika fronter.
Vi kan här i Sveriges riksdag förstås visa vår avsky, kräva fred och se till att fredsförhandlingar sätts i gång och respekteras. Men vi måste också jobba med humanitärt stöd och se till att det kommer fram.
Det får inte blir så som vi har hört rapporter om, att Röda Korsets bussar beskjuts och att hjälpen inte kommer fram till de nödlidande. Det måste också respekteras att hjälpen ska nå dem som behöver den. På andra fronter när det gäller freden, och en hållbar fred, måste EU ta sitt ansvar. FN:s roll måste återupprättas.
Vi måste se till att FN får det mandat som man behöver så att alla parter respekterar de fredssträvanden som FN gör.
Vi kan inte fortsätta, 41 år efter ockupationen, att bara konstatera att allt det stöd som vi ger bombas sönder, att människoliv slås sönder och att människor lemlästas. Vi måste se till att detta får ett slut. Vi kan inte acceptera det fortsatta våldet.
Även om det för närvarande är något slags vapenstillestånd är det så outhärdligt för dessa barn på Gazaremsan och Västbanken att de måste ha mycket mer stöd än vad de hittills har fått och måste få möjlighet att växa upp i fred, gå i skolan och inte jobba.
Monica Green (S):
Tack, statsrådet, också för dessa svar! Jag hoppas att utrikesministern inte menade det som ett slags förklaring att det inte med den typen av vapen går att undvika att barn träffas utan snarare menade att vi över huvud taget fördömer att man förgriper sig, använder våld och dessa vapen.
Att försätta Gazaremsan i krig på det sätt som Israel gjorde är något som vi alla måste fördöma och förbanna. Israel har som den starkare parten i konflikten ett särskilt ansvar för att få i gång fredsprocessen. Det ligger ett mycket stort ansvar på dem.
Framför allt måste de upphöra med det folkrättsstridiga byggandet av muren på ockuperad mark, liksom med bosättningspolitiken, innehållande av tullmedel, utomrättsliga avrättningar och användandet av övervåld.
Givetvis ska självmordsbombningar och andra terrordåd fördömas av andra, men det finns ett mycket starkt ansvar hos Israel här, och det måste vi på alla sätt visa i alla sammanhang - här i riksdagen, i EU, i FN och i alla länder - och driva en opinion så att Israel förstår vad det är man har gjort.
Omvärlden måste faktiskt samarbeta för fred och utveckling även med den valda palestinska regeringen, och den svenska regeringen bör agera för att häva bojkotten. Det är en mycket bräcklig vapenvila i Gaza. Freden verkar ganska långt borta. Det är mycket dystert.
Vi måste se till att blockaden av Gazaremsan hävs, så att mat, vatten, sjukvård och andra förnödenheter kan komma fram, att vi startar återuppbyggandet och att Israel tar sitt ekonomiska ansvar för det som militären har förstört. Vi måste ha en långsiktig lösning på konflikten som bygger på den tvåstatliga lösningen.
Carl Bildt beskriver hur många barn som finns på Gazaremsan och att undervisning i FN-skolorna inte kan bedrivas. Vi fick rapporter om att även en av FN:s flickskolor blev beskjuten under kriget.
På alla sätt har det förstörts en möjlighet att leva på ett normalt sätt på Gazaremsan - ett normalt liv där barn har rätt att gå i skolan, kan ta till sig kunskap och kan äta sig mätta så att de kan tillgodogöra sig kunskapen och inte få sjukdomar på grund av näringsbrist.
Barn har också rätt att inte behöva jobba i barnarbete för att dra in pengar till sina föräldrar. Barn måste få möjlighet att i fred och frihet växa under normala förhållanden. Så är det inte i dag. Så är det inte på Gazaremsan, som är totalt sönderbombad, och inte heller på Västbanken.
Det är ett apartheidsystem som Israel har byggt upp i Palestina och Israel. Det palestinska folket är förtryckt. Det palestinska folket betraktas som andra klassens medborgare och förnedras på alla sätt varje dag.
Varje dag bryter Israel mot FN:s barnkonvention och bryter mot andra överenskommelser som gäller folkrätten.
Monica Green (S):
Den som startar ett krig har enligt mitt sätt att se det ingen god vilja alls. Jag hoppas verkligen att Carl Bildt har rätt i att det finns någon slags god vilja någonstans där och ett hopp om att vi ska hitta fredliga lösningar. Men man blir väldigt frustrerad över att få se det övervåld som Israel har tagit till. Ingen kan på något sätt förklara bort eller försvara det.
Det är ett övervåld som måste fördömas på alla sätt. När det gäller den terrorstämplade, fundamentalistiska och religiösa organisationen, som Carl Bildt säger, är det klart att det var en svår situation för omvärlden att inse att de vann ett demokratiskt val. Det var ändå fel väg att gå att frysa och stoppa biståndet.
Det hjälper inte att inte tala med dem. Även de måste respekteras nu. Det leder bara till värre och värre våldskonflikter att isolera palestinierna och den regering som palestinska folket trots allt har valt. Till barnen igen: Deras framtid har spolierats.
Vi måste hjälpa barnen nu, givetvis omedelbart men också för i morgon, och se till att det finns en fredlig lösning för framtiden. Barnen måste få ett hopp, måste tro på framtiden igen och måste tro på varandra. De måste lära sig att respektera varandra. Vi strävar ju efter att det ska bli en tvåstatslösning, att barnen där ska leva sida vid sida i framtiden.
De måste få tro och hopp om framtiden, de måste få mat för dagen och de måste kunna gå i skolan.
Monica Green (S):
Tack för svaret! Det var ett långt och gediget svar där Björklund räknade upp alla möjliga åtgärder som regeringen har kommit på att vidta allteftersom, trots att ni från början var väldigt nöjda med allt ni hade gjort. Återigen är svaret: Vi har gjort det man ska göra, och vi är nöjda med utvecklingen.
Jag kommer till och med att tänka på Anders Lundin när han för några år sedan i barn-tv sjöng: Denna man är nöjd. Han är nöjd för han är glad. Han är glad för han är nöjd. Riktigt så nöjd tror jag egentligen inte att Jan Björklund är, för jag tror att Jan Björklund är uppriktigt och allvarligt oroad. Jag är ganska övertygad om att hela regeringen känner en oro över den utveckling som nu sker.
Anledningen till att jag ställde interpellationen var bland annat det som Skaraborg och Skövde har drabbats av, alla varsel och arbetslöshet som vi fick möta under hösten. När Volvoarbetarna i Skövde kom tillbaka till sina arbeten i januari efter juluppehållet möttes de av ytterligare ett varsel.
Jag har god kontakt med både dem som arbetar där och fackförbundet IF Metall, och de säger: Vad som behövs är utbildning, utbildning, utbildning. Vi behöver möjlighet att utbildas under tiden som Volvo går på lågvarv för att kunna möta den nya tiden när högkonjunkturen kommer.
De ber mig: Kräv utbildning, för det är det som behövs! Eftersom den borgerliga regeringen började med att skära ned på utbildningarna på komvux och på arbetsmarknadsutbildningarna - man skar ned komvux med en tredjedel - är det en berättigad fråga hur man ska göra nu.
Nu har ni tillskjutit lite medel för att kunna återställa lite av komvuxmöjligheterna, bland annat i Skövde, men det är ändå inte tillräckligt. Ni sade under hela hösten att ni hade lagt fram ett superpaket och en budget som räcker. Ni sade det trots att det var överspelade siffror.
Vid varje tillfälle som någon sade att det kommer att behövas mer, att det behövs utbildning och trygghet för dem som nu är utsatta, var regeringen ändå nöjd. Ändå pressades ni sedan till att lägga fram paket med ytterligare förslag på hur ni skulle möta krisen. Före jul fick vi ett besked och i går fick vi ytterligare ett besked.
Det kan väl vara den borgerliga regeringens strategi att säga att de är nöjda, att allting är jättebra och att sedan slänga fram ytterligare ett litet paket för att möta det allvarliga krisläge som är.
Jag ska bara citera Jan Björklund i ett replikskifte med Mona Sahlin i partiledardebatten: "Visst är det bra med Amsåtgärder, och jag utesluter inte att det kommer ytterligare sådana."
Det är ett ganska unikt besked från Jan Björklund, tycker jag, för jag har uppfattat både Jan Björklund och hela den moderatledda regeringen som en attack på arbetsmarknadsutbildningar, på Amsutbildningar och över huvud taget på allting som gör att människor får en chans till och ytterligare en chans till. Men sedan står Jan Björklund här och biter huvudet av skammen och säger: Vi tycker också om Amspolitik numera, vi vet att det behövs i lågkonjunkturer.
Jag är glad över det, men det tog ganska lång tid innan den borgerliga regeringen insåg att man behöver ha sådana här åtgärder i kristider.