KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karin Åström (S):
Jag gör bara tolkningen igen att det tydligen finns många olikheter när vi diskuterar betänkandet i näringsutskottet. Det är intressant att observera. Den här gången handlar det om uranfrågan för Centerpartiet. Jag kan konstatera att Centern säger att kärnkraft är en parentes, men det finns tydligen ingen bortre gräns när det gäller kärnkraft för detta parti.
Jag tänker gå över till det som jag tycker är viktigt i betänkandet. Det handlar om mineralstrategin och om er reservation nr 7, där ni skriver att ni vill lyfta fram och belysa fungerande transporter, kompetensförsörjning, tillståndsprocesser samt kommunens viktiga roll och ansvar att möta behovet - och så vidare.
Inte någonstans har jag i detta betänkande kunnat läsa vad politiken är och vilken roll och vilket ansvar regeringen har för de viktiga näringsfrågor som vi pratar om. Det finns inte en enda mening om vad som är regeringens ansvar.
Av alla de områden som ni vill belysa vill jag särskilt ta upp kompetensförsörjningen till näringen. Jag skulle vilja veta hur Centerpartiet ser på detta. Vi vet att det är gigantiskt mycket arbetskraft som ska till. Vi pratar om 5 000 enbart i Västerbotten. När vi lägger till alla områden i hela Sverige rör det sig säkert om det dubbla.
Om vi ska multiplicera detta med kringnäringarna handlar det kanske om 20 000 jobb som måste till i slutändan, och det ganska snabbt. Hur tänker Centerpartiet när det gäller kompetensförsörjningen?
Karin Åström (S):
Det känns säkert bra för dig att du litar på dina kolleger på Näringsdepartementet, Helena Lindahl. Men jag måste säga att näringen länge har efterlyst rätt utbildad arbetskraft. Utbildad arbetskraft är en av de frågor som alltid tas upp när vi åker omkring och möter hela mineralnäringen.
I det här läget kan jag definitivt inte lita på den regering vi nu har. Vad är gjort? Som vi kunde höra i ett inlägg under frågestunden har inte näringsministern lagt fram ett enda förslag och inte en enda proposition.
Det finns inte något förslag i näringsutskottet på åtgärder för hur man ska se till att näringen får försörjning. Arbetsmarknadsministern stod här för en stund sedan och berättade att hon hade besökt bland annat Kiruna. Hon talade om det enormt stora arbetskraftsbehov man har där uppe. Det har man också i resten av landets mineralnäringskommuner.
Men var är ansvaret? Förlåt, men Helena Lindahl måste ju som centerpartist veta om att dessa näringar befinner sig i ganska små och svaga kommuner med svaga budgetar som över huvud taget inte själva har möjlighet att se till att ordna kompetensförsörjningen till den näring som växer i kommunerna.
Var finns ansvaret och initiativet för att se till att rätt utbildad arbetskraft kommer? Vi får rapporter, senast i dag, om att allt fler ungdomar trycks in i fas 3, vilket aldrig någonsin var meningen. Och detta ökar. Var finns ert ansvar för att utbilda den arbetskraft som näringen behöver?
Karin Åström (S):
Vi noterade tidigare i replikskiftena att det trots allt finns en oenighet i vissa frågor då det gäller mineralbetänkandet. Det kan vi konstatera igen. Jag kan tycka att det är lite bekymmersamt med de rykten som kommer ut om att vi har en försenad forsknings- och innovationsproposition framför oss, alltså att den inte kommer att komma ut till hösten.
Just forskning och innovation är ett oerhört viktigt område för hela den här näringen. Vi pratar om gruvor och mindre kommuner där man har lägre sysselsättning.
Det vi vill göra med den här näringen i och med det mineralstrategiska programmet är att gå vidare och gå lite längre. Vi pratar om satsningar på att vidareförädla.
Vi pratar om mineralindustrin, och då kommer det plötsligt att omfatta hela Sverige, för mineralindustrin finns i Småland, Skåne, Västra Götaland, Stockholm och lite varstans. Det är det steget vi vill ta. I den diskussionen är innovationsfrågan oerhört viktig.
Men, Mats Odell, när man läser vår utskottsmajoritetstext och jämför den med er reservation 7 kan man tycka att vi pratar väldigt mycket om samma saker.
Du nickar och håller med, men jag vill fråga: Vad var det egentligen som gjorde att vi faktiskt inte kunde få ett enigt utskott i den här så viktiga frågan?
Karin Åström (S):
Slängiga skrivningar, säger Mats Odell. Vi tycker också att det hade varit bra om vi i utskottet hade kunnat få ett gemensamt ställningstagande just när det gäller de mineralstrategiska programmen.
Jag vet inte om du menar att de slängiga skrivningarna är de där vi skriver att vi tycker att det ska vara en aktiv politisk medverkan. Det är ungefär det som skiljer texterna åt.
Vi skriver att en aktiv politisk medverkan också innebär att politiken måste gå in och ta ansvar för en mängd frågor som faktiskt behöver lösas för att vi ska få fart på tillväxten inom det här området.
Jag tycker att det är bekymmersamt när borgerliga ministrar och företrädare åker ut i landet och besöker kommuner och ger en klapp på axeln och säger: Ni jobbar jättebra, men det blir inget stöd, för marknaden ska sköta det.
Det är så man har sagt i de kommuner som har besökts, och det tycker jag är bekymmersamt. Då tar inte politiken ansvar, utan då tycker jag att hela regeringen sätter sig på läktaren och tittar på. Det är inte vad vi menar med att ha en aktiv mineralstrategi för framtiden. Vi vill betydligt mycket mer.
Karin Åström (S):
Tack för svaret, statsrådet! Staden Murmansk i nordvästra Ryssland ligger endast 10 mil från norska gränsen och ca 50 mil från svenska gränsen fågelvägen. Den atomubåt som eldhärjades var inne för en översyn och reparation i en torrdocka. Branden som uppstod där varade under mer än ett dygn.
Den här typen av atomubåtar som ryssarna nu använder i Barents hav drivs av kärnreaktorer. De första rapporterna som kom via medierna sade att det inte var någon fara för det radioaktiva innehållet på ubåten. Båda kärnreaktorerna skulle ha varit avstängda, och några kärnvapenmissiler ombord nämndes inte i de tidiga rapporterna.
Ytterligare en månad senare får vi via medierna nya uppgifter som inte stämmer överens med de första rapporterna. Enligt ryska medier var ubåten när den började brinna inte tömd på kärnvapen utan enligt medieuppgifterna fullt utrustad med 16 kärnvapenbestyckade missiler ombord.
Jag hade vid den här tidpunkten många kontakter med människor från norr som mejlade till mig, varav en har stora kunskaper på området.
Han beskrev det så här i ett av mejlen: Om atomubåten hade samtliga 16 kärnvapenrobotar ombord, vilket ryska medier uppgav och som den ska ha, var det 64 kärnvapen inuti dessa.
16 robotar med tillhopa fyra laddningar eller i klartext: fyra atombomber motsvarande den atomkraft som låg i mer än fem Hiroshimaatombomber. Det är klart att det blev väldigt laddat, och det är väldigt stark sprängkraft i detta som vissa personer som kan området talar om.
Det finns en rädsla för att det här radioaktiva materialet skulle kunna ha spritt sig oändligt mycket längre än om vi bara talar om de nordliga delarna. Det är också extremt svårt att föreställa sig vad som kunde ha skett vid ett läckage av radioaktivt material.
Nu var det så att den ryska flottan först dementerade uppgifterna, men de medgav senare att det faktiskt fanns flera kärnvapen. Hur många ville man dock inte uppge. Därmed fanns en uppenbar risk för en allvarlig olycka vid den här incidenten.
Nu tycker inte jag att man ska oroa eller skrämma upp människor i bygderna, men givetvis är det många som är oroade av det här. Den oron måste vi ta på allvar. Jag tycker att ministern borde ha insett och bedömt hur pass allvarligt läget faktiskt var.
Hela Barentsregionen med 5,4 miljoner invånare och hela Norden inberäknat Norge, Sverige, Finland etcetera kunde ha drabbats av en oerhört svår och mycket allvarlig katastrof.
Jag tycker att denna händelse är oerhört illa skött, framför allt av den ryska regeringen, men jag är även kritisk till utrikesministerns låga, i det närmaste obefintliga, engagemang i frågan när det här blev mer och mer känt via medierna och uppgifterna sedermera verifierades av ryska flottan.
Ministern och den svenska regeringen borde omgående ha krävt information av ryssarna om läget. Varför kunde inte ministern kräva svar från Ryssland? Varför saknades information från statsministern?
Karin Åström (S):
Statsrådet säger att vi inte ska överdramatisera den här händelsen. Det kanske vi inte ska göra, men vi ska ta människors oro på allvar. Det är den biten som är oerhört viktig, att faktiskt lyssna in den oro som finns. Det är exakt som ministern beskriver: Vi vet allihop vad som finns i Barentsområdet.
Och vi vet att det krävs insatser för att göra någonting åt det. Vi vet också, som Wallmark var inne på, att det inte alla gånger är så lätt att komma överens. För att återgå till ministerns svar på min interpellation tycker jag att det är bra att Strålsäkerhetsmyndigheten nu säger att det inträffade ger skäl till en översyn av de rådande avtal som finns och att detta bör göras i samarbete med de andra nordiska länderna.
Det är jätteviktigt, precis som Wallmark också tar upp.
Det refereras till ett avtal från 1988, och jag blir väldigt fundersam, måste jag säga, för jag har ett avtal i min hand som svenska staten har tecknat med Ryska federationen och som trädde i kraft den 20 januari 2006. Det finns icke refererat till i ministerns svar.
I det avtalet beskriver man hur parterna, Sverige och Ryssland, i samarbete ska utbyta information, erfarenheter, utbildningar etcetera på en mängd olika områden, framför allt när det gäller kärntekniska olyckor eller ett nödläge med radioaktiva ämnen.
Det skrivs också i artikel 7 att för tillämpningen av denna överenskommelse kommer parterna, alltså Sverige och Ryssland, att tillsätta en gemensam kommission för samarbete på området, förebyggande av, beredskap för och insatser vid olyckshändelser etcetera. Jag funderar. Var är den kommissionen? Var är det avtalet?
Känner ministern till att det här avtalet finns, och vad har gjorts för att så att säga initiera detta? Med ett sådant avtal i botten handlar det i allra högsta grad om, som jag uppfattar det, att om det händer olyckor i Ryssland borde man ha kommit så långt att det finns en informationsskyldighet.
Kravet på ministern borde ha varit större att faktiskt ställa krav på att ett sådant här avtal ska gälla och att de har skyldighet att informera oss. Jag vill bara ställa frågan om ministern känner till det här avtalet.
Jag tyckte att det var lite vaga formuleringar när det gällde skrivningen om Strålsäkerhetsmyndigheten och var lite fundersam inför vilket av avtalen man avsåg. Jag vill helt enkelt fråga ministern igen vad ministern tycker om detta.
Framför allt är det självklart att människor är oroade över den utveckling man ser i norr. Det lyfter hela tiden fram frågan om den svenska beredskapen är tillräckligt god inom det här området.
Regeringen ser Norrland som en tillväxtregion - och det är viktigt - men hur ser regeringen och ministern på den här frågan som innebär oerhört stor oro för många medborgare där uppe?
Karin Åström (S):
Jag har också fullt förtroende för Strålsäkerhetsmyndighetens mätningar. Det råder inget tvivel om den saken. Däremot är det fortfarande oerhört dåligt med den bristande informationen ut till människor.
Där har ministern ansvaret att se till att informationen blir bättre. Det är också klokt att avvakta den pågående haveriutredningen. Det är oerhört viktigt att se vad man kommer fram till.
Jag är, precis som statsrådet, mer förhoppningsfull än Wallmark om att vi ska få veta betydligt mer. Men det gäller naturligtvis också att statsrådet ligger på. Man kan inte vara så oengagerad som statsrådet har varit under januari, februari och mars i den här viktiga frågan.
Jag är fundersam över om statsrådet över huvud taget känner till avtalet som trädde i kraft den 20 januari 2006. Det är sex år sedan. Vi har länge vetat vad som försiggår där, och man har inte kommit särdeles långt när det gäller att få i gång en samverkan eller en kommission mellan svenska staten och Ryssland som ska arbeta med dessa frågor.
Avtalet innehåller bra artiklar. Sex år har gått, och det har inte skett så mycket i frågorna. Jag hoppas att statsrådet tar dem på allvar och tillsätter den kommission som kan jobba med frågorna.
Karin Åström (S):
Tack, statsrådet, för svaret, men jag får inget svar på min fråga! Den är om ministern tänker ta några initiativ för att de positiva investeringarna som nu görs i gruvnäringen i Pajala även leder till en långsiktigt hållbar utveckling för hela kommunen. Där tycker jag att statsrådet är skyldig att ge ett svar i den här kammaren och framför allt till Pajala kommun och till Norrbotten.
Lars Johansson tar upp det uppdrag som riksdagen har gett regeringen, nämligen att ta fram ett program för en sammanhållen gruv- och mineralindustri.
För många gruvorter i Sverige hade ett sådant strategiskt program varit oerhört värdefullt att redan ha på plats. I den här debatten kommer jag att ta upp Pajala som är ett positivt exempel på en gruvnäringsexpansion.
Det handlar bland annat om vägar och järnvägar, vilket vi har hört om i en tidigare interpellationsdebatt, som måste byggas, men om även telefoni och internetlösningar som håller för den här expansionen som är på väg. Det handlar om nya bostäder - man räknar med tusen nyproducerade bostäder - och det handlar om utbildningsfrågor på en rad områden.
Bland annat kommer det att behövas ca 450 anställda i det direkta operativa jobbet plus ca 300 yrkeschaufförer, vilket vi har hört om tidigare, som initialt kommer att transportera malmen från Kaunisvaara till Svappavaara. Den ska börja brytas inom loppet av mindre än ett år.
Vi vet dessutom att varje gruvarbetare genererar ytterligare tre andra jobb, så vi pratar om en arbetsökning med ungefär två och ett halvt tusen arbetstillfällen de närmaste åren. Det här sätter givetvis press på kommunen att bygga ut den offentliga samhällsservicen i form av barnomsorg, skola, vägar, vatten, renhållning och hälso- och sjukvård.
Men de två absolut största utmaningarna för Pajala handlar i dagsläget om att man måste lösa frågan om byggandet av bostäder och ordna infrastrukturen. Det här är två av många frågeställningar som regeringen och statsrådet nu måste vara beredda att lösa tillsammans med näringarna, kommunen och utbildningsanordnarna.
Det går inte att göra som statsministern uppmanade Pajala kommun att göra vid sitt besök där i slutet av februari, nämligen att skynda långsamt för att det är klokt att inte accelerera för snabbt. Det går nämligen inte att sitta på läktaren och titta på och tro att allting kommer att lösa sig av sig självt, särskilt inte i en glesbygdskommun som Pajala.
Det är dessutom ingen bra lösning om man tänker sig att man ska ha fly-in/fly-out-arbetsplatser, typ oljeborrplattformar, varken för gruvnäringens tillväxt och acceptans i samhället eller för människor som bor i dess närhet. Gruvnäringen behöver samhällsinvesteringar för att utvecklas.
Gruvnäringen och samhället runt omkring måste faktiskt gå hand i hand för att det ska bli en bra tillväxt och för att det ska fortsätta att vara konkurrenskraftigt för Sverige. Min fråga till statsrådet kvarstår: Vilka initiativ tänker statsrådet ta för Pajala?
Karin Åström (S):
Vi socialdemokrater har, statsrådet, en lång historia bakåt när det gäller utvecklande av gruv- och mineralnäringarna. Det gäller inte minst vad Lars Johansson tog upp om minerallagen från 2005. Sedan hade vi alla branschprogram, bland annat ett som handlade om gruv- och stålbranschen. Vi ville fortsätta utvecklingen 2005, 2006 och vidare.
Bland det första ni gjorde när ni kom till makten 2006 var att lägga ned den typen av branschprogram. Vi såg en möjlighet att fortsätta att utveckla dem, i samma anda som i den motion som har väckts och som regeringen har att fullfölja. Jag vill se framåt.
Det är oerhört positivt för en liten glesbygdskommun som Pajala. I dag möts man där av större optimism och framtidstro än någonsin tidigare. Men statsrådet måste veta att det är fråga om oerhört stora utmaningar för en liten glesbygdskommun med omkring 6 500 invånare.
För att detta ska gå vägen måste statsrådet tillsammans med regeringen ta ett betydligt större ansvar än hittills - och framför allt visa ansvaret. Det var intressant att notera att den svenska statliga Fjärde AP-fonden för en tid sedan tackade nej till att investera i Kaunisvaaraprojektet.
Norska och finska pensionsfonder sade ja till att vara med och investera. Visa nu, statsrådet och regeringen, vägen framåt och att ni tror på Pajalas framtid och gruvnäringens tillväxt. Då öppnas givetvis också andra samverkans- och finansieringsmöjligheter i Sverige. Det gäller att regeringen och statsrådet visar vägen.
Det behövs mer verkstad från statsrådets och regeringens sida. Det går inte för sig att sitta och vänta på läktaren, som vi har sagt tidigare. Det går inte för sig att vänta på det gruvnäringsprogram som regeringen nu ska ta fram. Tiden är mycket knapp för Pajalas del. Pajala har inte råd med den process som statsrådet tar upp.
Det gäller här och nu för Pajala. Brytningen börjar snart. Jag tycker att statsrådet ska ta det här politiska initiativet. Fru talman! Det är oerhört viktigt att komma ihåg att gruvorna är där de är och skogen är där den är. Det går inte att flytta på dem.
Runt gruvorna i Norrbotten, Västerbotten och Bergslagen växer samhällena upp. Om vi menar allvar med att vi i Sverige vill ha de här hållbara, klimatsmarta samhällena där människor dessutom har bra levnadsvillkor måste vi ha kommuner som möter den ökande efterfrågan som finns just nu inom gruvnäringen.
Gruvorter har ett helt annat mönster än andra kommuner med andra näringar. Det är viktigt att statsrådet tar till sig den lärdomen. Tidigare hörde vi av Sven-Erik Bucht att Pajala hade en investeringsbudget på 117 miljoner, och det säger sig självt att det inte räcker långt för att göra investeringarna.
Frågorna är många som Pajala kommun och gruvnäringen nu brottas med, och statsrådet är skyldig ett svar.
Karin Åström (S):
Pajala är hett. Så sade statsministern när han var på besök i slutet av februari för att få mer information om gruvetableringen.
Men några svar till Pajala kom aldrig från regeringen om på vilket sätt man är beredd att gå in eller samverka, så det gläder mig faktiskt att höra att statsrådet tar emot Pajala kommun och näringen i morgon. Jag hoppas verkligen att statsrådet är beredd att lämna konkreta, positiva besked.
Det är oerhört viktigt för en kommun som Pajala att få sådana konkreta besked, för att kunna fortsätta med den goda, optimistiska framtidstro som finns i Pajala. Men det vi har sett hittills räcker inte. Det duger inte.
Vi tycker att statsrådet behöver göra en mycket mer ambitiös insats och framför allt visa på ett engagemang. Förutom infrastruktur och finansiering gäller det statliga garantier för bostadsbyggandet. Hur skulle en sådan fråga kunna vara aktuell?
Vilka initiativ tänker statsrådet ta för att understödja att det finns rätt utbildad arbetskraft i Pajala, inte bara inom gruvnäringen? Det finns också mängder med småföretag. Det finns också kvinnliga företagare som vill anställa fler men som tyvärr inte kan få tag på rätt utbildad arbetskraft.
Det är den typen av frågor som ingår i det vi menar med ett bredare samhällsengagemang. Det är verkligen hett i Pajala, som sagt, och jag hoppas verkligen att ministern gör som Marcus Wallenberg sade till dig på Iva: Mineralnäringen kräver ett brett samhällsengagemang.
Jag skulle vilja lämna över det här lilla dokumentet till statsrådet.
Karin Åström (S):
Johansson och jag kommer båda från det gruvtätaste länet i Sverige - Norrbotten. Vi lever med det ständigt, varje dag. Det förvånar mig icke på något sätt att Johansson ständigt ägnar tiden åt att bara prata för näringarna.
Jag lyssnade nogsamt på hans anförande, och han ägnade två tre meningar åt det vi socialdemokrater tycker är väldigt viktigt, nämligen gruva och samhällsutveckling tillsammans och ihop. Dessa två delar måste ju per automatik funka.
Så ser vi det, och det är den utvecklingen vi vill ha i Norrbotten och i landet i övrigt. Som Johansson säger har LKAB som statligt bolag sina direktiv och ska ta ett ansvar för samhällsomvandlingen.
Så görs till viss del, men regeringen har ett annat ansvar. Den komplikation som finns i Kiruna och Gällivare handlar ju om massor med lagstiftning och regelverk som regeringen behöver ta ansvar för och titta igenom. Det här är pilotkommuner, där det händer någonting som aldrig tidigare har hänt i Sveriges, Europas eller världens historia.
Därför är det oerhört viktigt att regeringen omgående tar ett större ansvar. Det hade varit värdefullt om den här mineralstrategin hade kommit åter till riksdagen så att vi hade fått ha en rejäl debatt om hur vi ska förändra den lagstiftning som behövs för att dessa samhällen ska kunna fortsätta utvecklas och leva.
Karin Åström (S):
Det är självklart så som Johansson säger, att näringar på orterna ger vissa synergieffekter som är positiva, men Johansson borde väl också förstå att när det gäller besöksnäringen måste man ha ett samhälle som kan svara upp med samhällsservice som är utvecklad, där det finns boende för de turister som kommer och så vidare.
I dag finns inte den möjligheten. Jag blir mäkta förvånad när Johansson säger att det inte är lagstiftning som behövs i första hand i den här mineralstrategin. Jag ska säga att när det gäller de gruvorter som nu håller på att byggas upp är det just lagstiftning som behövs. Man behöver se över regelverk.
Man behöver titta över hur kommunerna kan få den hjälp som behövs för att dessutom veta var de ska söka sig för att få till stånd en lagändring.
Det är sådana kostnader och sådana lagmässiga spetsfundigheter som finns. Vi i riksdagen måste se över detta så att det blir möjligt för samhällena att utvecklas. Vi är lagstiftarna, Johansson. En sådan här form av departementsskrivelse är oerhört olycklig.
Karin Åström (S):
Det är alltid intressant att debattera uranfrågan med Eva Flyborg. Vi har gjort det under ett antal år, och vi kan konstatera att trycket efter uranprospektering i våra skogar och marker fortfarande är stort.
Dessutom kan jag tycka att just uran är av extra starkt nationellt intresse när vi pratar om naturtillgångar. Jag säger bara Oviken. Människor som finns i Jämtland runt Oviken lever med oron att det kommer att bli uranbrytning där. Brytningskoncessionen är inlämnad, och processerna pågår.
Man har kommit en bit på väg. Vi tycker att den enda rimliga vägen i dagsläget är att förbjuda brytning av uran. Vi är helt övertygade om att detta är det enda riktiga.
Döm om min förvåning när jag på frågestunden den 14 februari i kammaren hörde näringsministern säga detsamma. Hon tyckte detsamma på en fråga från Vänsterpartiets partiordförande Jonas Sjöstedt. Hon säger nej till uranbrytning.
Han ställde om frågan flera gånger för att få klara besked om näringsministern kommer att säga nej till uranbrytning när tillåtlighetsprövning för en urangruva ligger på regeringens bord. Hon svarade: Mitt ord står fast, det är nej. Jag undrar: Hur tänker Folkpartiet i denna fråga?
Karin Åström (S):
Jag tycker att det här med uran är en högst viktig fråga som vi behöver reda ut mellan oss och regeringspartierna. Var står ni egentligen när det gäller uranbrytning?
Näringsministern har varit väldigt tydlig här i kammaren och sagt att hon kommer att rösta nej när ärendet ligger på regeringens bord och man gör tillåtlighetsprövningen, alltså den yttersta prövningen.
Jag är oerhört intresserad, och det tror jag att alla väljare i Sverige är, av att veta: Hur kommer Folkpartiet att ställa sig i frågan när näringsministern har sagt nej till urangruva?
Och då är den här frågan som vi diskuterar just nu, förbud mot uranbrytning, oerhört viktig. Jag ställer frågan till Flyborg igen: Hur ser Folkpartiet på frågan nu när näringsministern har sagt nej till uranbrytning? Säger ni fortfarande ja till urangruvor?