KBLab/rixvox huggingface dataset:
Thomas Nihlén (MP):
I mitt anförande tog jag upp frågan om läkemedelsberoende. Gunnel Wallin pratar i sitt anförande om läkemedelsmissbruk.
I mitt anförande försökte jag tydliggöra att det inte handlar om missbrukare eller om en missbrukarpopulation, utan det handlar om patienter som fått narkotikaklassade läkemedel förskrivna av läkare. Det rör sig om ungefär en kvarts miljon människor.
I mitt anförande ställde jag också en fråga som jag hoppades att Jan R Andersson skulle svara på, men det gjorde han inte. Kanske kan Gunnel Wallin svara. Jag uppfattar inte att över huvud taget någonting hänt just när det gäller beroendet av narkotikaklassade läkemedel och att göra någonting för den gruppen människor.
Det är anmärkningsvärt att ingen myndighet över huvud taget har något som helst ansvar för frågan. Längre tillbaka i tiden hade Socialstyrelsen ett ansvar. Man kan tycka att det är rätt naturligt att Socialstyrelsen har ett ansvar för frågan. Men det ansvaret har man avsagt sig; man vill inte ta i frågan. Nu är det alltså ingen som gör det.
Därför tycker vi - vid ett flertal tillfällen under hela mandatperioden har vi skrivit motioner och väckt frågan - att det kanske är naturligt att Folkhälsoinstitutet, som har ett ansvar för alla andra typer av beroende, också har ett ansvar här. Varför har alltså ingenting gjorts, och varför finns det ingen ansvarig för de här frågorna?
Thomas Nihlén (MP):
Nej, jag var inte med här förra mandatperioden. Jag kan väl glädjas lite grann åt att Gunnel Wallin ändå instämmer i det jag framfört och också väldigt tydligt bekräftar att regeringen inte har gjort någonting i frågan.
Jag tycker alltså att det är högst anmärkningsvärt att den stora grupp människor som det handlar om - kanske en kvarts miljon svenskar - inte får den hjälp som de skulle ha rätt till och att ingen följer utvecklingen på området.
Blir det fler personer i Sverige som är beroende av läkemedel, eller blir det färre? Ingen vet någonting. Ingen har ett ansvar för att över huvud taget följa frågan. Så länge man inte har någon som följer frågan och som vet omfattningen och hur det hela utvecklas är det väldigt svårt att tänka sig att föreslå någon form av åtgärder.
Man vet alltså inte problemets omfattning eller hur det ser ut. Jag hoppas verkligen att en ny, en rödgrön, regering tar tag i frågan och tar den på det allvar som den förtjänar.
Gunnel Wallin (C):
Som jag sade lyssnar man med olika öron. Jag använde mina öron och lyssnade. Jag tycker att man har kommit en bra bit på väg. Utifrån den kunskap jag har efter min korta tid i socialutskottet tycker jag faktiskt att man har kommit en bra bit. Man har fått grepp om frågan och en helhetssyn. Det tycker jag är väldigt viktigt. Jag sade också att det kommer att finnas saker kvar att göra.
Det kommer det alltid att finnas, men vi är en bra bit på väg.
Gunnel Wallin (C):
Vi kan ta frågan om arbetsmarknaden och det exempel som jag gav som jag väl känner till när det gäller brukarorganisationernas möjlighet att hjälpa de psykiskt långtidssjuka och funktionshindrade till arbete.
Den lösning som vi hade lyckats med i fontänhuset i Båstad till en mycket liten kostnad och ett stort socialt engagemang från småföretagarna tycker jag är en prestation värd att lyfta upp. Det har regeringen faktiskt gjort. Regeringen har inom psykiatrin satsat mer pengar på fontänhusen och personliga ombud.
Det som lyfts upp som viktigt är att det är på individens villkor och inte på organisationens. Det är individen och individens valfrihet som är viktig.
Gunnel Wallin (C):
Jag kan hålla med dig i den här delen. Dock har jag inte varit med så lång tid under denna mandatperiod och således inte kunnat följa de här frågorna så noga.
Min personliga åsikt är att det är en mycket viktig del i hela vår sjukvård att titta på biverkningarna samt att göra något åt den saken och finna andra behandlingsmetoder för att slippa användningen av dessa vanebildande läkemedel.
Jag kan bara instämma i att vi behöver se över frågan. Just att kunna se vad varje läkare skriver ut och att kunna göra bedömningar utifrån det är mycket värdefullt. Där är ett arbete på gång just för att komma åt information och kanske förhindra att dessa vanebildande läkemedel skrivs ut.
Det är mycket svårt för de människor som drabbas. Det finns avgiftningsbehandlingar, men det är tufft att gå igenom dessa. Dessutom kostar de mycket pengar. Frågan är alltså viktig att se över. Jag ska inte säga emot dig, Thomas Nihlén. I stället kan jag instämma i vad som sagts.
Talet om att inget gjorts under denna mandatperiod föranleder mig att fråga om det gjorts något tidigare. Det här är ju inte ett nytt fenomen som dykt upp på agendan. Förra mandatperioden var du kanske inte med här. Men det är viktigt att ta tag i detta, och lika viktigt är att det görs från båda hållen.
Gunnel Wallin (C):
Biverkningsregistret finns. Det är Läkemedelsverket som är ansvarigt för det. Där finns en möjlighet, så man kan inte säga att det inte finns något slags uppföljning av detta. Det här är inget nytt på himmelen denna mandatperiod, utan det har funnits också tidigare. Om du hade suttit i riksdagen under förra mandatperioden och om jag hade varit med från början av denna mandatperiod hade vi kanske kommit en bit till; man vet aldrig. Man får aldrig misströsta.
Säg inte att ingenting har hänt, för just detta med biverkningar och biverkningsregistret är i alla fall en uppföljning.
Gunnel Wallin (C):
Alla människor har rätt att få bestämma över sitt liv, att få bästa möjliga vård och att få dö under värdiga former. Därför har man också rätt att avstå från behandling, och vården ska acceptera detta beslut. Däremot kan man aldrig kräva att vården aktivt ska hjälpa en att dö.
Vårdens uppgifter är ju att bota, lindra och trösta. Att aktivt medverka till en annan persons död går emot all läkaretik och kan därför inte accepteras. Vården måste stå i livets tjänst.
Detta blev Centerpartiets ställningstagande på vår stämma förra året i denna svåra fråga. Även jag står bakom detta ställningstagande. Få frågor är så svåra som frågan om döden. Men döden är ofrånkomlig. Den medicinska utvecklingen har inneburit ökade möjligheter att ge patienten lindring när den sista tidens ångest och smärtor blir outhärdliga.
På många håll i landet finns hospis som erbjuder palliativ - lindrande - vård till patienter i livets slutskede, och hospisverksamheten är mycket uppskattad av både patienter och närstående.
Centerpartiets uppfattning är att hospisvårdens helhetssyn på människan och specialistkompetens inom palliativ medicin ska komma alla döende patienter till del och inte bara dem som har tillgång till hospis. Därför behöver vården i livets slutskede utvecklas ytterligare.
Det är därför mycket bra att Socialstyrelsen har fått regeringens uppdrag att utforma ett nationellt kunskapsstöd till god och palliativ vård. Det pågår en ständig utveckling även på detta område.
Gunnel Wallin (C):
Jag instämmer i att det är en viktig fråga att visa ödmjukhet i. Det är en svår fråga. Jag har funnits med i sjukvårdsdiskussioner sedan lång tid tillbaka och minns den vi hade i slutet av 1900-talet när Holland tog sitt drastiska beslut.
Det är ganska intressant att lyssna av de diskussioner som förs i Holland i dag, där man nu börjar tänka mycket mer på den palliativa delen. Jag tror att det i mycket beror på alla de svårigheter man har mött sedan man tog det här beslutet i Holland. Jag har inga siffror på det, men det är en jättesvår diskussion.
Jag var för några månader sedan på Ersta och tittade närmare på hospisvården där. Jag får säga att det har hänt jättemycket positivt inom den palliativa vården. Jag tror mycket på det som också socialministern instämde i, för det som till syvende och sist är viktigt för mig är att alla människor har rätt att bestämma över sitt eget liv.
Man har också rätt att avstå behandling i olika skeden av sitt liv. Däremot ska vården inte aktivt hjälpa en person att dö, för vårdens uppgift är inte det utan att bota, lindra och trösta.
Catharina Bråkenhielm (S):
När Kenneth Johansson börjar med att säga att det här är en av de största valfrihetsreformerna i mannaminne, vad jag har förstått, blir jag lite fundersam. Jag har läst den här lagen, och jag vet inte riktigt vad det är man väljer på. Vad är det begynnande dementa Greta får välja på? Är det på de fem privata företagen och förhoppningsvis kommunens tjänster?
Vad är det som är den stora valfriheten? Hon får inte välja om hon vill gå en promenad, om hon vill ha toaletten städad två gånger i veckan, om hon vill ha sockerkakan bakad eller om hon vill gå till affären. Det får hon inte välja på. Om det skulle vara historiens största valfrihetsreform, som det lät på Kenneth Johansson, borde det väl ändå vara innehållet mer än organisationen man väljer på? Eller har jag missat poängen?
Du får gärna förklara det.
Catharina Bråkenhielm (S):
När Kenneth Johansson säger att dementa Greta är väl upplyst när hon väljer leverantör känns det som ett förfärligt språkbruk. Vi är alltså där nu att när det gäller vår mjuka omsorg om våra äldre väljer vi leverantör precis som när det gäller elavtal. För mig låter det förskräckligt. Hon ska välja det alternativ där man erbjuder mest, säger du.
Det är också en orättvisa i det i och med att de privata aktörerna får erbjuda tilläggstjänster mot betalning, och den kommunala verksamheten får inte göra det. Jag skulle vilja ha svar på varför det är så. Det tycker jag är viktigt. Sedan har jag en annan fråga.
Om personalen på ett privat äldreboende upptäcker att de äldre far illa - det är någonting på boendet som gör att man behöver anmäla det och uppmärksamma ledningen på det - tycker Kenneth Johansson då att det inte ska vara så att man får berätta det? Man ska inte ha meddelarfrihet just på den privata sidan. Varför är det så att man gör skillnad? Kenneth Johansson lägger ord i mun på oss socialdemokrater.
Vi har inte sagt att det inte är okej att det finns fler utförare. Det vi säger är att ska det vara gemensamma skattepengar som betalar ska det också vara samma konkurrensneutralitet och alltså samma regler. Det finns en lång rad regler som skiljer de olika utförarna åt, och det är inte korrekt.
Har man meddelarskydd, kollektivavtal, utbildning för personalen och så vidare - det finns en lång rad sådana saker - är det okej. Men i dag är spelreglerna i det lagförslag som föreligger så ojämställda och inte konkurrensneutrala att det helt enkelt inte är rätt att anta den här lagen.
Catharina Bråkenhielm (S):
Jag måste kommentera det senaste Margareta B Kjellin sade om att det är de små egna företagen som blir en del av det hela. Men de ska väl också anställa personal. Alla, varenda kotte, kan väl inte driva ett företag med en person. Det måste väl ändå finnas anställda även i det moderatstyrda Sverige. Det verkar konstigt annars. Jag fick inte särskilt mycket svar av Kenneth Johansson. Han upprepade en del saker, som att jag inte hade förstått vad det handlar om. Det har jag.
Det gällde exempelvis tilläggstjänster. Jag frågade varför man inte ska få ha tilläggstjänster i den kommunala verksamheten. Om man ska kunna välja på rätt sätt ska det väl gälla samma sak, företag X eller den kommunala verksamheten. Margareta B Kjellin säger att äntligen får man välja. Man får fatta egna beslut som äldre. Vad är det för egna beslut man får fatta?
Är det att få köpa de här tjänsterna? Man har väl alltid fått köpa vad man vill. Eller är det annat som ingår när man väljer en privat utförare än när man väljer den kommunala verksamheten? Jag får inga svar på det. Vad är det stora valfriheten i detta?
Catharina Bråkenhielm (S):
Det låter jättevackert, men frågan blev inte besvarad denna gång heller. Varför tilläggstjänster inom den privata sidan när det inte är tillåtet i det offentliga? Det är vad det handlar om. Hur vet man hur bemötandet är hos personalen i företaget X och hos personalen i det andra företaget? Hur vet man det innan? Hur vet man vad som är kvalitet i bolagen? Du får ju inte berätta när det är någonting som inte är bra i ett bolag. Du har ingen meddelarfrihet.
Det anses vara företagshemlighet om man går ut och berättar om att det har hänt många fallolyckor eller något annat som inte är bra på ett privat äldreboende exempelvis. Hur vet Margareta B Kjellin att det är väldigt hög kvalitet just i det företaget och inte i den kommunala verksamheten? Jag vill ha svar på varför man inte har meddelarfrihet. Jag vill veta hur man vet att det är kvalitet, och framför allt vill jag veta varför det inte är tillåtet att köpa tilläggstjänster inom den kommunala sektorn.
Det är inte konkurrensneutralt. Detta är en oerhört viktig fråga. Det är någonting där alla talare hittills har krupit undan. Du pratar om fönsterputsning och säger att vi inte har tillåtit det. Nu har ni chansen. Låt det bli tilläggstjänster även i den kommunala verksamheten så har ni ordnat det. Men det har ni inte gjort. Ni har plockat bort det, och det blir tillåtet bara inom den privata sidan. Jag gissar att det är så därför att man vill göra det lite attraktivare.
Väljer du ett privat företag har du möjlighet att köpa till dessa om du har råd - bara för den gruppen som har råd, de andra får finna sig i att vara utan, men bemötandet kanske är gratis. Om du har råd köper du tilläggstjänster. Men varför är det inte tillåtet i den kommunala verksamheten? Du sade alldeles nyss att det var bedrövligt dåligt att man inte fick fönstret putsat eller så. Det handlar inte om att man ska få det i bistånd, efter vad jag har förstått vid det här laget.
Det ska köpas för extra pengar. Varför, Margareta B Kjellin, får man inte det?
Catharina Bråkenhielm (S):
Det var mycket omsorg i det. Men det är inte särskilt farligt. Vi blir inte särskilt rädda. Jag har en annan fråga. Jag fick inte heller så mycket svar på vad man fick välja mellan. Det handlar egentligen om privat och offentligt. Sedan säger man att kommunerna inte är särskilt bra på att utföra tilläggstjänsterna och att de därför inte får utföra dem. För mig är det helt obegripligt. Och vad man får välja mellan har inte heller framkommit, mer än att man får välja mellan olika företag. Visst är det bra att man får välja.
Men man ska också veta att det måste finnas någon som fördelar resurserna. Om man får välja är det oftast de starka som är vinnare. Det finns de som inte kan välja och som inte har möjlighet. Jag förstår inte heller hur man ska kunna veta vilken kvalitet det är.
Om jag som 92-åring får 20 broschyrer i min hand, hur ska jag och den som ska informera mig - man läste upp att det ska vara tydligt och lättfattligt - veta att ett bolag har bättre kvalitet än ett annat bolag? Hur vet man det, och hur ska de informera mig om det? Får man säga till exempel att dessa fem bolag har bättre kvalitet än några andra bolag?
Får man göra det, eller får man bara läsa den glättiga ganska dyra tryckta broschyren, eller hur kommer det att gå till?
Catharina Bråkenhielm (S):
Jag vill förtydliga lite för Maria Larsson. Vi socialdemokrater, eller vi på vänstersidan som du kallar oss, säger inte nej till att man får välja. Vi tycker bara att just detta förslag är särskilt uruselt och orättvist. Därför säger vi nej till just det förslaget som det ser ut i dag. Man kan raljera lite grann över att ni tycker att det inte ska vara några politiska beslut utan varje individ ska bestämma själv.
Det är faktiskt så att vi har ett demokratiskt system där det politiska systemet ser till att resurserna fördelas så att det blir ganska jämnt, så att inte bara de starkaste roffar åt sig. Det är just därför vi står här i dag exempelvis. Vi hade inte behövts om politikerna hade varit så ringaktade som Maria Larsson lade fram det här. Jag har några frågor. Flera av Socialstyrelsens föreskrifter gäller ju inte för de privata utförarna.
Är det något som Maria Larsson tycker är viktigt och som ska prioriteras så att det blir lika? Hur ska i så fall kontrollen och insynen gå till? Det finns en sammanfattning av Riksrevisionens rapport. Man skriver att regeringen inte fullt ut tar sitt ansvar för kvalitetsstyrningen på den privata sidan.
Vad tänker ni göra åt frågan att personal inte vågar eller får anmäla missförhållanden inom verksamheterna eftersom de då riskerar att sägas upp? Vi vet att många inte gör detta, och de som ändå har gjort det har råkat ut för repressalier. Det är några frågor som jag skulle vilja ha svar på av ministern.
Catharina Bråkenhielm (S):
Man kan säga att vi tycker att innehållet är viktigare än organisationen och formen. Självklart kan man välja lite grann i dag. Men i den nya lagen är det faktiskt privat eller offentligt som är det stora. Det är det som man vurmar för med den här valfrihetsreformen. Jag tycker att det alltid ska finnas ett kommunalt alternativ. Det är tryggheten och basen i vårt Välfärds-Sverige. Det är det som alltid får stå kvar och ta stöten, oavsett vilken sektor det handlar om.
Faller det andra omkull ska den kommunala sektorn alltid finnas kvar. Det är också där huvudansvaret finns för medborgarna. Det är absolut ett oerhört viktigt krav. När det gäller meddelarskydd, kollektivavtal och tilläggstjänster säger Maria Larsson att så långt det är möjligt ska det vara samma spelregler. Men i det förslag som läggs fram i dag är det oerhört ojämlikt. Det är inte konkurrensneutralt.
Det är oerhört orättvisa grunder med tilläggstjänster och det jag har räknat upp. Så långt det är möjligt - de här punkterna är inte möjliga att göra rättvisa. Det är inte samma spelplan man går in på. Kanske det går ut på att man ska knäcka den kommunala verksamheten. Den ska bara finnas där om de andra eventuellt inte finns kvar.
Catharina Bråkenhielm (S):
Jag lyssnade nogsamt på Kenneths anförande här och skulle vilja höra vad det egentligen är man ska göra. Något som Kenneth Johansson tryckte mycket på var detta att människors självbestämmande ska öka och att det är en stor skillnad mellan regeringen och oppositionen i den frågan. Då har jag en fråga till Kenneth: Vad är det som skiljer så kolossalt?
För oss, för att vara tydlig, är det inte valfrihet för den äldre att välja internationellt bolag, utan för oss är valfrihet att välja när man ska få hjälp och vad man ska få hjälp med, till exempel om man ska få ha sitt husdjur kvar eller om man ska få dricka snaps på lördagen om man har gjort det i hela sitt liv. Det är att sätta människan i centrum. Men vad har Kenneth Johansson och kompani gjort för att förverkliga detta utöver det här med att välja bolag?
Catharina Bråkenhielm (S):
Kenneth räknar upp och fortsätter egentligen på samma tema som i anförandet. Det handlar om att brukarna ska få välja olika utförare. Jag skulle vilja att du konkretiserade innehållet mer. Vad är det man får välja på av det jag räknade upp? Det som har gjorts i stället är ju att man inte får ha tilläggstjänster i det offentliga, utan man får bara ha det för dem som har råd i den verksamhet som blir privat. Det är samma sak med resurserna. Man behöver resurser också inom äldreomsorgen.
I dag sänker regeringen kraftfullt alla skatter som man egentligen skulle kunna använda till fler händer i vården och alltså göra mer för de äldre. Det blir fler äldre, och vi har högre krav och det kommer att kosta mer pengar. Ändå sinar pengarna ute i kommunerna. I valrörelsen lovade man ganska stort och vitt att det skulle bli fler tjänster.
I dag kan man läsa i var och varannan tidning hur mycket tjänster man får dra in i kommunerna i stället. Vad avser regeringen att göra för att det ska bli så som man sade i valet?
Catharina Bråkenhielm (S):
Margareta B Kjellin säger att det satte spår ute i kommunerna när vi byggde äldreboenden eller byggde om 2002-2006. Ja, det gjorde det. Det är jag jätteglad för, för under den perioden byggde vi bort de här flerbäddsrummen. Vi byggde om till något väldigt bra, så att man hade sitt eget, sina egna möbler, sin egen toalett, sin egen dusch. Man kunde behålla sin värdighet och integritet. Man behövde inte köras ut i korridorerna och springa med bäcken och sådant inför andra.
Vi gjorde något väldigt bra. När man byggde om befintliga boenden tog man naturligtvis yta. För det är mer praktiskt, om man ska se det rent ekonomiskt, att ha sex stycken i en sal än att en person har en egen lägenhet på äldreboendet. Det var på bekostnad av det. När det gäller LOV är de absolut viktigaste punkterna följande: Det är inget krav på meddelandefrihet.
Man har inte krav på kollektivavtal, och man särskiljer så att tilläggstjänster bara kan erbjudas i den privata vården. Det är tre ganska stora och tunga punkter som gör att vi absolut inte kan tänka oss att säga ja till den. Detta är dessutom konkurrenshämmande, vilket Moderaterna annars brukar höja fanorna för. En annan sak som jag vill fråga Margareta B Kjellin gäller djur i vården.
Där skulle jag vilja ha ett bra svar - det andra har vi ju debatterat ganska mycket. Vad görs för att man ska kunna få ha djur i äldreboenden? I dag prioriterar man personalens behov framför djurens. Och när jag åker runt ser jag att det finns djur på en del ställen och att reglerna är oerhört olika. På ett ställe som jag var på sist bodde en katt. Man fick inte ens ta från den stora budgeten för att köpa kattmat. Det finns inga riktiga regler.
Och när någon i personalen blir allergisk åker hunden eller katten ut, trots att man vet att djur kan innebära att man kan sänka medicineringen kraftfullt för många av dem som bor där. Jag skulle också vilja lägga in en passus om detta med att man säger nutrition.
Catharina Bråkenhielm (S):
Först måste jag göra en rättelse. Jag yrkade bifall till reservation 5 i mitt anförande, men det ska vara reservation 1. Jag har en fråga till Marianne Kierkemann, som verkligen gick i gång på vad vi socialdemokrater inte har gjort i politiken.
Jag skulle också kunna ägna ganska lång tid i talarstolen åt att tala om vad den moderata koalitionen inte har gjort under sin regeringstid. En av frågorna är det här med hemtjänst och vistelsebegreppet. Marianne Kierkemann säger att det är valfläsk från vår sida, men det här var något som drevs oerhört hårt inför valet i vår valkrets.
Utredningen om vistelsebegreppet ville inte göra någon förändring, och man lovade att detta skulle förändras. Jag tror absolut inte att det blir någon förändring före sommaruppehållet eller före valet. När det gäller det här med politik, Marianne Kierkemann: Är det så att vi ska diskutera det som har varit eller det som är i framtiden? Är det verkligen hyckleri om man blickar framåt?
Vi socialdemokrater har drivit den här frågan ganska aktivt i åtminstone åtta år, men det tar tid att få med sig alla i gruppen. Hela Bohusbänken har aktivt drivit frågan. Jag kan inte se att det är något hyckleri. Jag vill veta: Kommer Marianne Kierkemann att rösta för motionen om att vistelsekommunerna ska få betalt?
Catharina Bråkenhielm (S):
Vi har inte haft möjlighet att genomföra detta de senaste fyra åren, för då har den moderata koalitionen suttit vid makten. Därför har det inte blivit någonting. Det tar tid att arbeta med politik. Skillnaden mellan oss och den moderata koalitionen är att vi inte har lovat att genomföra detta. Vi har arbetat för det från Bohusbänken. Det är en väldigt stor skillnad. Det fanns en utredning om detta, utredningen om hemtjänst, som kom fram till att det inte skulle ske någon förändring.
Sedan hamnade den tillbaka på regeringens bord, och nu ska det komma någonting i april. Jag är mycket tveksam till att det verkligen kommer att bli någon förändring, men det har man lovat, så det hoppas jag. När det gäller allting du räknade upp i ditt anförande om vad vi inte har gjort handlar det om att kunna genomföra saker. Det som den borgerliga regeringen har gjort nu är att dra in pengar från kommunerna. De har mycket mindre pengar att handla för.
Pengar har gått till försörjningsstöd och lite annat i och med att människor har blivit utslagna. Det går inte att förneka. Då finns det inte mycket handlingsutrymme. Vad anser Marianne Kierkemann om det?