Jan Björklund (L):
Det var en grov vantolkning från interpellantens sida. Jag räknade upp en del åtgärder som vi faktiskt vidtar. Vi förbättrar villkoren för doktorander genom att införa ett tredje år då man är fast anställd i stället för att gå på utbildningsbidrag.
Det är ju i barnafödande ålder man påbörjar sin karriär och karriären tar fart för dem som den gör det för. På grund av att könsroller och ansvarsfördelning mellan män och kvinnor fortfarande ser ut som de gör är kvinnor sannolikt mer känsliga för otrygga anställningsformer.
Det är det som jag tror ligger bakom de uttalanden som Louise Malmström citerar där man säger att man inte ska rekrytera kvinnor i den här åldern eftersom de är hemma med barn. I grunden är det arbetsfördelningen mellan män och kvinnor i familjerna som ligger bakom detta. Jag menar att det som högskolan kan göra är att erbjuda bättre anställningsvillkor.
Vi förbättrar anställningsvillkoren och de studiesociala villkoren. Som Delegationen för jämställdhet i högskolan föreslog ser vi över rekryteringsmålen, det vill säga hur de mål som ett universitet eller en högskola har för hur många kvinnliga - det är ju oftast det det handlar om - professorer som ska rekryteras i framtiden ska bli mer transparenta och mer effektiva.
Vi ser över det nu, och det är ett uppdrag till Högskoleverket. När Louise Malmström säger att vi inte gör något kan Louise Malmström inte ha lyssnat på mitt första inlägg då jag berättade om ett antal åtgärder som vi vidtar. Vi ska konstatera att det inte är riktigt så nattsvart som Louise Malmström målar upp.
Om vi ser på våra tio främsta forskningsuniversitet - det är de största forskningsinstitutionerna i Sverige - är sju rektorer av tio kvinnor. När Socialdemokraterna styrde såg det inte ut så. Nu är en majoritet av rektorerna vid våra tunga forskningsuniversitet kvinnor. Även om man tar med alla högskolor är majoriteten rektorer kvinnor.
Det är i dag 23 procent kvinnliga professorer i Sverige. Målet måste ju vara att det ska vara fler, men det är ändå 23 procent. Det var bara 13 procent när Thomas Östros var utbildningsminister. Det går åt rätt håll jämfört med när Östros var minister. Varför går det inte ännu snabbare? Vi kan göra en jämförelse med kvinnlig representation i bolagsstyrelserna som ju också diskuteras.
Det skulle kunna gå att förändra omedelbart genom att sparka ut några och ta in några andra. Så är det inte med professorer; professor är man livet ut. Det går därför inte att förändra detta snabbt. Om man blir professor i 40-årsåldern är man aktiv professor upp i 65-70-årsåldern. De som är professorer är professorer. Det man kan påverka är de som nyutnämns. Där är könsbalansen mycket bättre.
Det tar naturligtvis några årtionden innan de som nyss har blivit professorer inte längre är det, om det nu är önskvärt att bli av med dem så fort som möjligt som det låter. Det går åt rätt håll, och det är centralt. Vi vidtar ytterligare åtgärder för att skynda på detta. Jag är inte beredd att vidta den typen av åtgärder som Carl Tamm gjorde när han var utbildningsminister och börja kvotera professorstjänster. Det är fel tänkt.
Medlen ska gå till de bästa forskarna och den bästa forskningen. Vi kan inte ge avkall på det och av andra skäl än forskningskvalitet ge anslag till forskning som är mindre viktig. Metoden måste vara att stimulera och uppmuntra kvinnor att göra karriär så att de placerar sig bland de bästa forskarna.