Karin Enström (M):
Som den här kammaren väl känner till utgör terrorismen ett stort hot mot såväl stater som individer och ytterst mot de värderingar som vårt öppna samhälle vilar på. Arbetet med att motverka terrorism måste bedrivas på plats där den uppstår men också mot de medlemmar och sympatisörer som återfinns i andra delar av världen.
Enligt Global Terrorism Index dödades 32 685 människor i terroristattacker under 2014. Antalet terroristbrott i världen ökade under 2014 med 80 procent, och den utvecklingen fortsatte under 2015. Det vi kan se är alltså att det här är någonting som ökar och inte minskar.
Uppskattningsvis har 30 000 personer, förmodligen ännu fler, anslutit sig utifrån till Daish i Irak och Syrien. 21 procent av dessa sägs komma från Europa. Terrorismen är också en starkt bidragande faktor till de enorma flyktingströmmar vi har sett de senaste åren.
Från de länder som har mest terrorism kommer också de största flyktingströmmarna. Den ökande terrorn och känslan av ett ökat terrorhot förändrar allas vårt sätt att se på världen och på vår säkerhet. Det utmanar vårt öppna samhälle och våra system och ställer nya krav på åtgärder både här hemma och ute i världen.
Frågan om hur vi ska kunna bekämpa Daish är mer aktuell än någonsin. Attentaten i Paris i november innebär av allt att döma att Daishs terror i Europa har gått in i en ny fas där även helt vanliga medborgare betraktas som legitima mål av terroristerna.
Så sent som i går meddelade Europol att Europa lever under det största terrorhotet på över tio år och att Daish åter planerar en storskalig attack i Europa. Det är hit jag vill komma. Eftersom hotet är så stort måste vi självklart vidta åtgärder i Sverige med nationell lagstiftning och förebyggande insatser.
Vi måste också se på vårt ansvar. Det ligger i vårt och EU:s intresse att tillsammans göra allt vi kan för att bekämpa Daish. Vi ska förutom att skydda oss själva också vara solidariska med andra, precis som det står i Lissabonfördragets artikel 42.7 och som det formulerades i solidaritetsförklaringen från 2009.
Efter Parisattentaten har artikel 42.7 prövats för första gången, och vi moderater tycker att det svenska svaret var otillräckligt. Samtidigt finns en resolution från FN:s säkerhetsråd som är betydelsefull, för här har säkerhetsrådet kunnat samla sig.
Slutsatsen är att vi tillsammans måste samla oss i kraftfulla åtgärder för att kunna bekämpa Daish på plats i Irak och Syrien och vidta effektiva åtgärder för att förhindra nya terrorattentat i andra delar av världen. Riksdagen fattade före jul ett beslut om en förlängning av den svenska utbildningsinsatsen i Irak. Det är bra men inte tillräckligt. Mer måste göras.
Sverige kan och ska hjälpa till i kampen mot Daish. För att kunna göra det måste vi givetvis först ha en analys på plats, en bedömning av alla faktorer. Hur ser läget ut i regionen? Hur ser läget ut i Sverige? Vilka resurser har vi till vårt förfogande? Kan Sverige prioritera insatserna bättre?
Det är därför jag har ställt frågan hur regeringens analys ser ut efter Parisattentaten och inte minst efter Europols bedömning i går. Hur ser hotet mot Sveriges säkerhet ut? Vi har redan haft en attack. Den misslyckades lyckligtvis. Det var självmordsbombaren på Drottninggatan för ett par år sedan. Nu är hotet ännu större.
Vad är då regeringens helhetsbedömning? Vilket ansvar har Sverige i kampen mot Daish? Här krävs en mängd insatser. En hel del av det som utrikesministern beskrev i sitt anförande är mycket bra. Det krävs politisk handling och mod, det krävs diplomati och förhandlingar, det krävs bistånd och det krävs självklart stöd till fredsprocessen.
Det krävs också militära medel, precis som utrikesministern sa. Har Sverige gjort tillräckligt? Eller kan vi tillsammans med övriga medlemsstater i EU göra mer? Det handlar om allt från att på lagstiftningsområdet få stopp på finansiella flöden som stöder terroristorganisationer till hur vi bygger säkerhet på bästa sätt.
Har regeringen vidtagit några konkreta åtgärder med anledning säkerhetsrådsresolutionen? Har resolutionen haft någon effekt på hur regeringen ser på Sveriges bidrag? Utrikesministern har sagt att det råder en folkrättslig gråzon när det gäller att bidra i kampen mot Daish. Står utrikesministern fast vid det?
Hur kan Sverige, vilket vi tycker, vara pådrivande i EU-arbetet mot den internationella terrorismen?