Hillevi Larsson (S):
Tyvärr har vi på många håll en vårdkris i Sverige. Man kan se att psykvården inte är i mindre kris än den övriga vården, snarare tvärtom. De psyksjuka är oftast inte någon stark patientgrupp. Det är inte de som går ut i demonstration, och det är inte de som får massmediernas uppmärksamhet.
Det finns också många fördomar kring människor med psykisk ohälsa, trots att det är vanligt och trots att många under sin livstid upplever psykisk ohälsa eller har någon i sin närhet som gör det. Ministern berättade om Hjärnkoll, som arbetar för att minska fördomarna och öka kunskapen om psykisk ohälsa.
Det är ett jättebra projekt, men tyvärr räcker det inte när vi ser nedskärningar inom psykvården. Jag har själv besökt psykvården i Skåne. Den är hårt pressad. Man kan se att trycket är extremt hårt på öppenvården, där patienterna inte läggs in. Nu har man dessutom gjort nedskärningar inom slutenvården. Det innebär att trycket på öppenvården ökar ytterligare.
Man får inte glömma att det handlar om oerhört svårt sjuka människor. Det handlar självklart om människor som riskerar att ta livet av sig - det är alltså en fråga om liv eller död. Men det handlar också om väldigt svåra diagnoser. Man kanske inte tar livet av sig, men man mår fruktansvärt dåligt och går ned sig och försämras ytterligare.
Jag kan nämna ett exempel från mitt studiebesök i den skånska vården. Man har gjort nedskärningar som gör att psykospatienter riskerar att tvingas dela rum, vilket är fullständigt absurt och vansinnigt. Jag hoppas verkligen att det går att förhindra. Men när jag var på besök var det något som blev tydligt.
Eftersom det var färre vårdplatser var alternativet till att psykospatienter inte skulle dela rum att man helt enkelt skulle porta en del av patienterna så att de inte får slutenvård över huvud taget. Det säger sig självt att en psykospatient som pratar med sig själv och som ser syner kan bli väldigt stressad av någon annan i rummet som också är svårt sjuk.
De här människorna, som behöver lugn och ro och kvalificerad vård, riskerar till och med att bli sämre i sin sjukdom. Detta är bara ett exempel på de negativa konsekvenserna av nedskärningarna i psykvården. Vi har många ungdomar med självskadebeteenden. De skär sig och utsätter sig för fruktansvärda saker just för att de mår fruktansvärt dåligt psykiskt.
Sedan har vi alla ungdomar som är självmordsbenägna. Fortfarande är självmord den vanligaste dödsorsaken bland dem mellan 15 och 24 år. Men självklart är det vanligt också högre upp i åldern. I trafiken finns det en nollvision. Man räknar med att det är 300 dödsfall per år i trafiken.
När det gäller självmord är det över 1 000. År 2012 var det drygt 1 500 personer som tog livet av sig. Man kan se en nedåtgående trend, från 80-talet, men vi kan ändå se att det under senare år inte har blivit någon förbättring. Vi införde en nollvision 2008 i fråga om självmord. Men det står och stampar rätt mycket.
Det som framför allt är skrämmande är Socialstyrelsens värdering av de här självmorden. Man menar att ungefär hälften av självmorden sker inom en månad efter att dessa människor har haft kontakt med vården och att de i många fall skulle kunna förhindras. Där måste vi fokusera och förbättra.