KBLab/rixvox huggingface dataset:
Börje Vestlund (S):
Som politiker och ledamot av kammaren är det ganska roligt att se att vi ibland har nationella gemensamma uppfattningar. Detta är en fråga där vi lyckades skapa det under förra mandatperioden; vi har en gemensam uppfattning om att vi inte ska ha några bonusar i svenska statliga företag. Man kan glädjas åt det.
Jag kunde notera i både de första och andra inläggen från mina kamrater Johansson och Österberg att det var precis detta de sade. Då blir det lite tråkigt när man i en sådan debatt ska reda ut hur det hela har fungerat och det kommer upp en magsur ledamot och säger: Haha - ni var mycket sämre än vad vi var! Lyfter det fram debatten om man går upp bara för att säga detta?
Kunde vi enas om några nationella synpunkter i och med det? Vi har det i en rad olika frågor. Jag kan nämna ett par områden till, men det är inte nödvändigt i sammanhanget. Ärligt talat: Jag gillade inte när socialdemokratiska ledamöter ständigt påminde om 90-talskrisen, att vi fick städa upp landet och allt vad det var man sade flera år efter det att man hade tagit över.
Dessutom hade man ju nya budgetregler, som alla var överens om. Lika illa som jag tyckte om det tycker jag om när man nu går upp bara för att säga: Ni var minsann mycket sämre än vad vi var! Det lyfter inte debatten någonstans, och framför allt gör det inte att vi lyckas lösa detta problem för det är någonting som vi måste göra i detta parlament tillsammans med regeringen.
Börje Vestlund (S):
Det ställdes ett antal frågor om den socialdemokratiska energipolitiken. Den som har bytt ben i energipolitiken är väl Centerpartiet, inte Socialdemokraterna. Vi har stått fast vid den överenskommelse och de kongressbeslut vi haft ända sedan vi började samarbeta med Centerpartiet och Vänsterpartiet.
Det var bara en enda liten sak vi lade till i överenskommelsen med Miljöpartiet och Vänsterpartiet, och det var att man skulle pröva hur vi skulle göra med kärnkraften varje mandatperiod. Det intressanta i detta är att det kommer varje regering att få göra, om inte vart fjärde år så vart femte eller sjätte år.
Kärnkraftslobbyn uttrycker mycket tydligt och klart att de uppgraderingar som gjorts inte räcker så många år som sagts. De kanske räcker bara halva tiden eller kanske inte ens så lång tid. Det måste väl Maud Olofsson vid något tillfälle ha hört. Den som har bytt ben när det gäller energipolitiken är Maud Olofsson, och hon har mer att svara för än vad vi har i den här frågan i alla fall.
När det gäller elcertifikaten tillhör vi socialdemokrater dem som tycker att elcertifikaten är ett av de viktigaste styrmedlen i energipolitiken. Det är och förbli så. Sedan måste de ibland kompletteras med andra metoder, men elcertifikaten är och förblir ett av våra viktigaste styrmedel; det är ingen tvekan om det.
Sedan kanske man på sikt måste formulera om dem, men de är viktiga för att man på något sätt ska kunna styra. Det som är viktigast att konstatera i sammanhanget är, tycker jag, att vi socialdemokrater vill ha en bred överenskommelse i energifrågorna. Det har vi sagt många gånger från denna talarstol.
Men problemet är: Vem ska vi göra detta med?
Det är klart att det kommer att falla. Jag är tveksam om det över huvud taget kan bli någon bred överenskommelse som kan tillfredsställa den svenska industrins behov av energi i framtiden av den anledningen att man har låst fast sig så hårt i Alliansen.
Börje Vestlund (S):
Jag hade tänkt avstå från det sista inlägget, men det är lite svårt att avstå när man debatterar med Maud Olofsson, måste jag säga. När det gäller strategin kan Maud Olofsson inte garantera ett enda dugg med den politik som hon driver, därför att vi vet inte hur lång tid de kärnkraftverk som vi har i dag kommer att hålla.
Och man tar inte fram någon plan för hur avvecklingen ska gå till, för då skulle Folkpartiet säga bestämt nej. En annan sak som är intressant är att man heller inte vet om det finns någon som vill bygga några nya kärnkraftverk. Man säger att man kan tänka sig det, men det är väldigt dyrt.
Och vi är ju helt överens i den här kammaren, oaktat vad vi tycker i kärnkraftsfrågan, om att staten i alla fall inte ska bidra med finansiering, och det är väl bra. Men därför vet vi inte om det blir några nya kärnkraftverk. Observera att det finns två kärnkraftverk som har byggts under senare år i Europa, inget i USA och ett tiotal i Asien!
Och det lär väl bli stopp för utbyggnaden även i Asien, för efter att det har inträffat en olycka har man ju alltid slutat att bygga ut. Att strategin för avveckling skulle vara säker med Maud Olofsson vid rodret är nog inte riktigt med sanningen överensstämmande.
Maud Olofsson vet lika lite om vad som kommer att hända med svensk kärnkraft som jag eller någon annan gör, så det gäller nog att fundera över, och kanske ge våra myndigheter i uppdrag att fundera över, på vilket sätt och i vilken takt man ska fasa ut kärnkraften ur svenskt energisystem. Det är en viktig uppgift som vi måste ta oss an. Jag är övertygad om att Maud Olofsson och jag har exakt samma uppfattning här, men det kan inte Maud Olofsson erkänna här från talarstolen.
Börje Vestlund (S):
Jag hade verkligen inte tänkt gå upp i den här debatten, men ibland kittlar det lite grann. Något som jag inte tror någon har berört i det här sammanhanget är att en utjämning av inkomstskillnader enbart med hjälp av skattesystemet är ganska dumt och till och med ohanterligt.
Det första gäller problemet med jobbskatteavdraget, och då kan jag ta min egen familj som exempel. Det är klart att jag har fått mycket mer i min plånbok än vad min man har fått. Han tjänar ungefär hälften så mycket som jag.
Oavsett hur mycket han har fått har jag mycket mer i min plånbok, och det är det som gör att jobbskatteavdraget är ett problem ur jämställdhetssynpunkt. Den som tjänar mer får mer kvar i plånboken, och det är det som är problemet. Sedan kan han procentuellt ha fått behålla mer; det kan man möjligen försvara.
Men det är faktiskt så att de rika har blivit ännu rikare och de fattiga har fått lite bättre inkomst, men skillnaden fortgår ändå. För det andra skulle jag vilja säga några saker om ingångslönerna och att Metall skulle stå som ett föredöme. Jag råkar vara anställd i Hotell- och Restaurangfacket.
Även om man inte gör någonting åt ingångslönerna ligger våra ingångslöner betydligt lägre än den lön som man nu har förhandlat fram i Metall. Den kommer alltså ändå att ligga lågt, oavsett hur man väljer att se på det.
Jag tycker att detta är den stora frågan i de här diskussionerna: Man måste se hur det ser ut och hur det traditionellt har sett ut på de olika delarna av arbetsmarknaden. En tredje sak är frågan om vad resultatet av jobbskatteavdraget är. Jag tror att det är för tidigt att se det.
Man kan möjligen titta på hur prognoserna ser ut, men det är svårt att dra någon bestämd slutsats med tanke på att vi också har varit i en lågkonjunktur. En fråga kan vi dock tämligen säkert få svar på: Har antalet deltider minskat på grund av jobbskatteavdraget? Den frågan måste vi ställa oss. Där kan vi påverka.
Man kan naturligtvis göra som Eva-Lena Jansson säger, att alla ska få rätt till heltid. Det finns en del problem med det. Det tror jag att alla inser. Däremot kan vi göra mycket. Vi kan till exempel som riksdagsledamöter påverka staten som arbetsgivare. Vi kan se till att alla våra kamrater ute i landet som sitter i fullmäktigeförsamlingar driver den frågan. Det har gjorts på sina håll men långt ifrån överallt.
Jag säger inte att socialdemokratiska kommuner är bättre än borgerligt styrda kommuner - då får jag säkert det tillbakakastat i ansiktet på mig - men där kan vi faktiskt göra någonting och då blir det normbildande. Om ett företag inom de branscher som man har pratat om får pengar över är jag inte helt säker på att de väljer att anställa på heltid i stället för deltid i de sammanhangen.
Jag tror ärligt talat att man är lite fel ute om man tror att jobbskatteavdraget, eller för all del någon annan del av skattesystemet, skulle kunna utjämna och göra så att vi skulle kunna få en bättre jämställdhet på arbetsmarknaden.
Börje Vestlund (S):
Om det vore så att jobbskatteavdraget var det enda regeringen hade gjort när det gällde den ekonomiska politiken skulle jag till och med kunna säga att finansministern hade rätt. Men det finns ju några andra saker som regeringen har gjort också. En del saker har vi tyckt har varit bra, andra saker har vi tyckt har varit dåliga. Men jobbskatteavdraget är väl inte den enda reform som den här regeringen har gjort. Det finns en del andra saker också som man har genomfört.
Dem får vi återkomma till i en annan debatt. Det menar jag inte kan vara det enda och därför kan man inte dra slutsatsen helt och hållet att jobbskatteavdraget skulle vara det som har inneburit att vi har den situation som råder i Sverige i dag.
Sedan måste jag protestera kraftigt mot det Fredrik Schulte sade förut, att klassisk socialdemokrati var att driva upp inflationen genom att höja lönerna och därmed också priserna så småningom. Den politiken var det väl väldigt länge sedan vi såg någonting av, framför allt där den faktiskt inte har existerat. Vi har haft låga inflationstal.
Där är faktiskt regeringen och Socialdemokraterna helt överens. Vi ska undvika att driva upp inflationen. Vi ska se till att vi har ansvarsfulla parter på arbetsmarknaden. Men för varje gång en finansminister, oavsett vilken sida denna kommer ifrån, går ut och talar om för parterna att det är olyckligt att man på det ena eller andra sättet höjer lönerna blir det problem.
Däremot tycker jag att det är en finansministers sak om resultatet blir sådant att det kraftigt påverkar inflationen. Det är klart att finansministern då måste göra det. Men att gå ut och säga att det krav vi ställer på höjda lägstalöner skulle påverka inflationen tycker jag är ett resonemang som det är lite humbug över.
Börje Vestlund (S):
Precis som Marianne Berg säger börjar den här frågan bli väldigt gammal på socialministerns bord. Det var faktiskt Socialstyrelsen som tog initiativ till att utreda frågan för att man tyckte att det inte hände något på departementet. Det är sanningen bakom den här sorgliga historien.
Det kom en utredning i princip samtidigt som socialministern tillträdde, och sedan gick den ut på remiss. Det var väldigt stora invändningar mot den utredningen, så vi ska vara tacksamma för att man inte gjorde lagstiftning av den. Men såvitt jag förstår är det Socialstyrelsen som nu har gjort den här utredningen på eget bevåg.
Då kan man fråga sig: Naturligtvis måste en sådan här utredning gå ut på remiss och det måste göras ett rimligt beredningsarbete, men det ska väl inte behöva ta ytterligare tre fyra år att få fram den nya lagstiftningen?
Under de otaliga debatter och diskussioner som jag har deltagit i om lagen om könstillhörighet har det handlat om ett par saker som har behövts ändras.
Såvitt jag förstår är de lagförslag som Socialstyrelsen har lagt fram ungefär det som har efterfrågats, och då inte bara av transpersoner, hbt-rörelsen med flera utan också av till exempel läkarna på området och av psykologisk expertis och så vidare.
Det här är alltså något som är väldigt angeläget. Detta att man måste skilja sig för att få byta kön är något som har upplevts som väldigt kränkande. Jag kan peka på fler saker. Det här gäller en förhållandevis liten grupp. När vi talar om sjukvårdsfrågor berör de ofta många fler.
Därför tycker jag att det är beklämmande att vi åter står här och debatterar en fråga som vi borde ha kunnat fatta beslut om - kanske inte för flera år sedan, men nog hade vi kunnat ha en sakdebatt vid den här tidpunkten i stället för att ha en interpellationsdebatt?
Den här lagstiftningen har dragit ut oändligt långt på tiden.
Det är klart att man behöver tid att fundera, inte minst ideologiskt och politiskt, när utredningar lägger fram förslag som är kontroversiella, men det verkar ju inte vara något sådant som lurar i vassen den här gången.
Tvärtom är väl detta i allt väsentligt - nu kommer säkert någon transperson att hoppa på mig, men det får jag överleva - ganska tekniska förändringar i lagstiftningen. Därför är det sorgligt att man inte har kunnat komma framåt med de här frågorna. Det är faktiskt ganska lite och ganska enkla lagförändringar det handlar om, trots allt.
Börje Vestlund (S):
Det har funnits andra reformer som har genomförts för att regeringen har varit väldigt angelägen om att reformen ska genomföras. Då har det varit förkortad remisstid. Man har stått taggade på departementen för att när man har fått in remissvaren sammanställa dem väldigt snabbt och få fram ett lagstiftningsförslag.
Det är lite grann så att vi ska ha den goda traditionen med att vi ska gå ut på bred front med remissen. Men den behöver inte nödvändigtvis vara tre månader som den normalt brukar vara utan den kan vara kortare. Det kan man visserligen dra på sig kritik för från ett och annat håll. Men det skulle göra att regeringen kunde säga: Vi gjorde vad vi kunde i den här frågan för att det skulle gå så snabbt som möjligt.
Det finns en del överväganden, precis som ministern säger. De två utredningarna har kommit till olika slutsatser när det gäller sterilisering. Anledningen till att man tittade på frågan ytterligare en gång var den avgörande punkten angående sterilisering, eller snarare kastrering, i det utredningsförslag som kom från utredaren men inte från Socialstyrelsen.
Nu har man kommit fram till en annan lösning. Det var vad vi gick och väntade på. Om man fick kritik kan det inte vara kontroversiellt i sig. Det vore inte helt orimligt att vi skulle kunna få en tidsplan på hur lång tid arbetet kan ta. Det kan inte vara så komplicerat när det är andra gången på ganska kort tid som man går ut med remiss om detta.
Börje Vestlund (S):
Lagen om offentlig upphandling är uppe i lite olika perspektiv i lite olika sammanhang. Just nu är det djurskyddet vi diskuterar, men också miljön har nämnts i svaret. Jag skulle även kunna ta med frågan om att man ska försöka få fler småföretagare att kunna ge anbud i offentlig upphandling.
Tyvärr vet vi att det är de stora drakarna som vid tillfälle efter tillfälle överklagar när man har försökt ställa högre krav på miljö och djurskydd. Jag tror att vi är överens om i hela denna riksdag att detta är viktigt. Vi måste kunna ställa dessa krav i samband med offentliga upphandlingar.
Men varje gång har Konkurrensverket när man har prövat detta och när det prövas i domstol kommit fram till att det inte är okej och att det innebär att man bryter mot upphandlingsdirektivet. Då måste man börja fundera. Regeringen är överens med oppositionen om att detta är viktigt.
Men hur ska vi i så fall kunna skapa en lagstiftning och ett regelverk som gör detta möjligt? Vi kan konstatera att det är ett bekymmer också på EU-nivå eftersom man håller på att titta över reglerna även där.
Då stämmer inte statsrådets svar om man sammanfattar det hela så att man ska kunna ställa krav på miljö, djurskydd och annat. Hur många fall där man struntar i att följa reglerna och i stället inriktar sig på pris måste vi uppleva?
De som ombesörjer maten i den offentliga sektorn och som har försökt att leva efter principen att det kött de upphandlar ska ha omfattats av bra djurskydd eller för andra produkter bra miljöskydd kan helt plötsligt inte leva upp till dessa krav för maten på sjukhusen, inom äldreomsorgen, i skolan och i förskolan. Det är bekymret.
Statsrådet brukar alltid hänvisa till valfriheten. Nej, man har inte valfriheten. Den har lagen om offentlig upphandling satt effektivt p för. Det går inte att välja mat producerad på ett miljövänligt sätt eller som omfattas av bättre djurskydd.
Man kan ha levt efter dessa principer i många år, men man kan inte utöva den möjligheten inom en vårdsituation. Det handlar inte bara om upphandling. Det handlar om att människor ska äta maten.
Jag vet att det har varit tidigare debatter med landsbygdsministern, och han har bestämt hävdat att dessa krav ska ställas vid upphandlingar. Det är bra att göra det. Men där säger Konkurrensverket något annat.
Den intressanta frågan i nästa steg är vad som ska göras för att lösa problemet från regeringens sida. Man kan inte förneka att problemet finns. Man vet att det finns. Jag ska inte säga att det skrivs varje vecka om problemet men i alla fall någon gång i månaden kan vi se rubriker om att en offentlig myndighet som ska köpa in mat har förlorat.
Börje Vestlund (S):
Jag kan börja där Jens Holm slutade. Om man inte behöver ändra upphandlingsreglerna, varför har man då börjat den här översynen? Varför tycker man inom EU att det är viktigt att se på de här reglerna? Det tycker jag är en relevant fråga i sammanhanget.
Vi får se vilket avgörande domstolen gör, och vi ska kanske inte kommentera aktuella domstolsfall. Men när det gäller de här målen vet vi att det i Sverige finns och har funnits tvister om just djurskyddet. Om man inte kan ställa de här kraven, vilka konsekvenser blir det då?
Om man ställer högre miljökrav och krav på högre etisk hänsyn och bättre djurskydd och det inte överensstämmer med upphandlingslagstiftningen, då kan det inte tolkas på annat sätt än att reglerna är diskriminerande. Då är frågan vilken ambition vi ska ha när det gäller djurskydd, etiska krav och miljökrav.
Ska vi montera ned den djurskyddslag som vi är så stolta över och tillåta antibiotika, att grisar inte får ha knorr på svansen och så vidare för att de svenska producenterna ska kunna vara med och konkurrera på samma villkor som europeiska producenter. Det blir en diskussion som vi måste ta, och då kommer vi till pudelns kärna.
Jag skulle gärna vilja ha svar på hur man har tänkt sig att hantera detta, om detta sker gång på gång? Jag vill påstå att detta är något som liksom har rört sig i korridorerna under åren, och det har hela tiden kommit bakslag på bakslag i de här sammanhangen. Det vill jag gärna ha svar på.
Börje Vestlund (S):
Jag känner mig lite grann som en magister i dag, helt enkelt av den anledningen att jag tror att det är den tredje ministern med ansvar för just hiv och aids som jag har sagt detta till. Det är så att man kan få sin smitta på tre olika sätt. Det ena är att man kommer hit med sin smitta. Man är oftast migrant, men det finns väl också någon mindre grupp. De andra är att man kan åka utomlands och få sin smitta och att man kan bli smittad i Sverige.
Det är just de två sista grupperna som vi kan påverka. Det är där preventionen betyder någonting. Jag tror att man hade något jubileum, om det här nu är någonting att fira, men att det faktiskt är 30 år sedan smittan kom. Det är naturligtvis ingenting att fira men ändå något att notera.
Fortfarande är det så att den grupp som vi faktiskt kan påverka med insatser från Sverige just är män som har sex med män. Det är inte så att vi kan få ned smittan bland de andra grupperna i särskilt hög utsträckning.
Visserligen är gruppen heterosexuella som bor i Sverige överrepresenterad bland dem som åker utomlands och får sin smitta. Men det är ändå en förhållandevis liten grupp som får sin smitta utomlands. De flesta heterosexuella har kommit hit som migranter. Dem kan vi inte påverka med prevention, för de har ju redan fått sin smitta.
Det är därför som det är lite konstigt att man har gått ifrån män som har sex med män, i synnerhet ur ett storstadsperspektiv. Man hade någonting tidigare som man kallade för storstadspengar. Det har man ändrat på nu. Det kan vi ha olika uppfattningar om. Men det är ändå där som vi faktiskt kan göra skillnad. Vi kan inte göra skillnad när det gäller smittan om vi inte inriktar oss på män som har sex med män i det här sammanhanget.
Sedan är det så att man ska lägga ned arbete på alla de här grupperna, men om vi pratar prevention är det den gruppen som vi kan lägga ned lite tid på. Jag lämnade i flera år en motion - jag har nog för avsikt att väcka den igen - om just att man borde ha en ny hivstrategi. Delvis har vi fått den genom att man har sagt att man ska halvera.
Men det borde också finnas mer av att det måste vara rimligt att hitta nya strategier för hur man ska nå ut. Jag kan ta ett exempel från tidigt 80-tal, när man kom på att det faktiskt fanns män som hade sex med män men inte ens erkände det för sig själva. Då tog man fram en särskild liten dekal, ett mycket enkelt budskap, som kunde sättas upp på sådana platser där män träffade andra män.
Det var ett exempel, men jag tror att det finns ny teknik i dag. Det finns nya metoder och jag tror att man måste fortsätta utveckla de metoderna. Därför tror jag att det behövs en politik för att just förändra detta. Halveringen är ett väldigt bra mål, men jag tror fortfarande att man då måste arbeta där det går att påverka, inte där det inte går att påverka. Nu hoppas jag slippa vara magister för nästa minister med ansvar för det här området.
Börje Vestlund (S):
Om jag ska säga någonting som inte är glädjande i det här sammanhanget är det att det har gått så lång tid att de som fick bromsmedicinerna börjar dö i sviterna av just de medicinerna. De fick dem ganska många år efter att de blev smittade och var beredda på att dö.
Sammanfattningsvis måste man ha klart för sig att vad vi än säger och vad än siffrorna visar måste man läsa statistiken väldigt noga, av den anledningen att det under lång tid framåt kommer att vara så att gruppen män som har sex med män är överrepresenterad. Jag tror också en annan sak.
Det gäller att arbeta med att hitta smittan hos migranterna. Det har ju visat sig att mellan varven har smittan spridits, visserligen i en begränsad grupp under en begränsad tid, utan att man har varit medveten om sin smitta.
Då kan man koppla in det på vilka konsekvenserna har varit, men det är snarare män som har sex med män som inte går och testar sig därför att de inte vill veta. Det kan vi ta i en annan debatt - jag kanske ska gå hem och skriva en interpellation.
Börje Vestlund (S):
Jag vill önska infrastrukturministern varmt välkommen till kammaren! Visst är det så att Tjustbanan är väldigt viktig, inte minst för just regionen i östra delen av Götaland. Man pratar om större arbetsmarknadsregioner, men det blir väldigt svårt att genomföra det om man inte har bra transporter.
Det är ett bekymmer, och det har varit ett bekymmer i just den här regionen under väldigt lång tid. Skälet till att jag begärde ordet var att man sade att det har varit ett så eftersatt underhåll under många år. Ja, det är helt riktigt. Men då måste man också börja fundera på, i denna ganska tjatiga debatt: Vad har det berott på då?
Har det berott på en oginhet, på att någon har varit korkad, på att någon inte har velat eller på att någon har struntat i det av ren slapphet? Man glömmer bort att det var en djup ekonomisk kris under 1990-talet. Och vill man då först minska sjukvården eller resurserna till skolan? Nej, det brukar väldigt sällan vara så.
Vi som var förtroendevalda på 1990-talet vet att det första man gav sig på ofta var just investeringarna i och inte minst underhållet av infrastrukturen. Det må vara fel eller rätt, men det är sådan historien är. Jag tycker att den här argumentationen och det här tjatandet inte är riktigt relevant. Nu hade man faktiskt majoritet här i fyra år.
Man ägnade nästan hela mandatperioden åt att ta fram en plan för vad man ville göra. Sedan fattade vi beslut relativt sent under mandatperioden om det man ville ta fram. Man tar också fram här att det är så fantastiskt att Tjustbanan är omnämnd i en skrivelse från regeringen. Jag kan bara säga att Tjustbanan har varit omnämnd också i andra infrastrukturplaner på olika sätt.
Krister Örnfjäder har ju suttit i riksdagen sedan 1991, och det har hänt en del saker med Tjustbanan under hela perioden, även under de borgerliga åren. Men det är ingen tvekan om att det här tjatandet hela tiden om att Socialdemokraterna skulle vara skyldiga till allt det här är överdrivet. De borgerliga hade faktiskt makten 1991-1994 och 1976-1982.
Vad hände då med underhållet av järnvägen? Man kan inte komma och säga varje gång att det är Socialdemokraternas fel att man inte har underhållit infrastrukturen. Det finns faktiskt en ganska god förklaring till att saker och ting har skett. Det har ofta berott på att det helt enkelt inte har funnits pengar i staten. Det är ett av skälen till att det här inte har skett på ett bra sätt.