KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Börje Vestlund har frågat mig om jag avser att verka för att det kommer nationella riktlinjer till stånd vad gäller epilepsivården. Jag vill inleda med att framhålla att svensk hälso- och sjukvård generellt sett håller en mycket hög kvalitet och står sig bra i internationella jämförelser.
I de fall det finns problem så handlar dessa oftast inte om brist på kvalitet i den vård som utförs utan om lång väntetid till någon viss behandling eller om att det finns brist på personal inom någon specialitet. På dessa områden bedriver regeringen och sjukvårdshuvudmännen ett utvecklingsarbete för att förbättra tillgången till vården och för att stärka patientens ställning.
Epilepsi är en av de vanligaste allvarliga kroniska neurologiska sjukdomarna globalt liksom i Sverige. Uppskattningsvis 50 000 vuxna och 10 000 barn har epilepsi i Sverige. Det handlar alltså om en stor patientgrupp. Mellan 60 och 70 procent av dem som får diagnosen epilepsi kan bli fria från anfallen med hjälp av läkemedel. Hos övriga brukar man kunna minska antalet anfall avsevärt.
Att se till att epilepsivården möter patienternas behov är på samma sätt som för annan vård ett ansvar som i första hand vilar på sjukvårdshuvudmännen. Behandlingsmetoder inom epilepsivården har utretts av Statens beredning för medicinsk utvärdering, SBU, såväl som av Socialstyrelsen. Den aktuella studie som tas upp i interpellationen handlar om situationen i Stockholms läns landsting.
Det går inte att enbart utifrån denna studie dra generella slutsatser om epilepsivården i andra delar av landet. För att kunna uttala sig om detta krävs ett bredare underlag. Socialstyrelsen utarbetar evidensbaserade nationella riktlinjer för vård och behandling av sjukdomar som rör många människor och tar omfattande samhällsresurser i anspråk.
Dessa riktlinjer består av medicinska och hälsoekonomiska faktadokument samt ett beslutsstödsdokument till underlag för prioritering och resursfördelning inom hela vårdkedjan i respektive sjukdomsgrupp.
I dagsläget har riktlinjer tagits fram för bröst-, kolorektal- och prostatacancersjukvård, för diabetes, astma och kroniskt obstruktiv lungsjukdom, KOL, för blodpropp och venös tromboembolism samt för strokesjukvård.
Vidare har riktlinjerna för hjärtsjukvård reviderats under 2007, och ytterligare riktlinjer är på gång inom flera områden, till exempel för demenssjukvård, för vård av depression och ångest samt för tandvård med mera. Det är Socialstyrelsen som har den expertkunskap som behövs för att avgöra inom vilka områden det är mest angeläget att utarbeta riktlinjer och i vilken ordning arbetet ska prioriteras mellan olika riktlinjer.
Jag vill avslutningsvis framhålla att det är viktigt att fortsätta arbetet med att förbättra tillgängligheten och stärka patientens ställning i hälso- och sjukvården. En del i detta arbete är de åtgärder som regeringen i år vidtagit för att utreda det fria vårdvalet och den nationella vårdgarantin med avsikt att ge patienterna en laglig rätt att söka behandling hos en annan vårdgivare. Detta arbete kommer naturligtvis också epilepsipatienter till nytta.
Göran Hägglund (KD):
Det som Börje Vestlund tar upp är viktigt, att det här är en folksjukdom som väldigt många människor lider av under en lång följd av år, under en stor del av sina liv, och den är besvärlig att brottas med. Den fråga som vi som politiker på den nationella nivån har att ställa oss är: Vari ligger vår unika uppgift?
Vad är det som vi bör koncentrera våra krafter på? Vad är en sak för myndigheterna att utföra och vad är en sak för sjukvårdshuvudmännen? Vore det så att lösningen på allas våra problem när det gäller sjukvården vore riktlinjer skulle vi ha riktlinjer, tror jag, på ytterligare en lång räcka områden.
Riktlinjer har en roll att spela på områden där det kan finnas betydande skillnader i behandlingsmetoder, där det kan finnas kontroverser i kunskapshänseende.
På just det här området är den bild som jag och mina medarbetare har fått när vi har samtalat med vetenskapliga råd att den situationen inte föreligger just när det gäller diabetes. Det är inte, menar man, just nationella riktlinjer som är svaret på de problem som många diabetespatienter har att brottas med.
Av Börje Vestlunds egen beskrivning får man också klart för sig att en del av problemet handlar om det som Börje Vestlund först inte tyckte att jag alls skulle tala om, nämligen tillgänglighet. Tillgänglighet är en nyckelfråga för många grupper, och det gäller också för många diabetespatienter att man ägnar väldigt mycket tid åt att komma i kontakt med sjukvården och för att få den relevanta behandlingen.
Jag är inte främmande för att ha riktlinjer också på det här området om det kommer rekommendationer om att det här är något som vi borde ha. Men det handlar om att vi använder våra begränsade resurser på hälso- och sjukvårdens område på ett optimalt sätt - eller ett så bra sätt som vårt förstånd kan medge - och att vi då använder resurserna rätt.
Det råd som jag har fått från de mest kunniga personerna på det här området är att riktlinjer inte är svaret på det område som den här interpellationen berör, och det är också mitt svar till Börje Vestlund.
Det hindrar inte att det finns bekymmer att ta sig an, och jag beskriver en del av de förhållningssätt som vi har till frågor som berör många patienter, också patienter med diabetesproblem.
Göran Hägglund (KD):
En hel del handlar naturligtvis om att ha tillräckligt många specialister utbildade som är kunniga på olika sjukdomar eller sjukdomsgrupper. Där har vi ett problem. Ledtider när det gäller läkare och specialister är ganska långa.
Vi har förstärkt läkarutbildningen i den senaste budgeten, och jag föreställer mig att det kommer att behöva göras mer på det området eftersom vi har stora avgångar framöver, och vi behöver förstärka tillflödet av nya läkare.
Det är ofta väldigt behjärtansvärda ändamål och områden som borde få förstärkningar.
Men den fråga som jag måste ställa mig är: Gör jag rätt avvägning i detta sammanhang - finns det någon som har en samlad bild och som kan se var nationella riktlinjer spelar den allra största rollen för att höja livskvaliteten hos patienter som lider av en viss sjukdom, så att vi använder våra resurser på bästa möjliga sätt?
Det får absolut inte vara så att vissa grupper hamnar på undantag eller att man hamnar längre ned på prioriteringslistor därför att man inte är tillräckligt röststark eller kan göra sig gällande i debatten. Där har jag naturligtvis en viktig uppgift tillsammans med riksdagsledamöter och andra för att förstärka den viktiga etiska diskussion som ständigt måste föras.
De råd som jag får från experterna på detta område är att låta expertmyndigheterna ha perspektivet och låta dem avgöra på vilka områden som dessa riktlinjer har den allra största verkan och kan få den största betydelsen för patientgrupperna. Det är det råd som jag lutar mig mot.
Detta innebär förstås inte att allting fungerar perfekt, för det gör det verkligen inte när vi ser situationen runt om i Sverige. Vi vet att landstingen behöver arbeta vidare med att utveckla och kvalitetssäkra vården för människor med epilepsisjukdom, och särskilt gäller det frågan om tillgänglighet. Där har jag naturligtvis en uppgift att driva på.
Jag ska nämna en sak till som möjligen kan vara intressant att veta i sammanhanget. När till exempel Socialstyrelsen resonerar om frågan om nationella riktlinjer säger man att om man skulle utforma riktlinjer på detta område skulle det sannolikt vara klokare att göra sådana på en något bredare bas av neurologiska sjukdomar och inte enbart när det gäller den delen av neurologiska sjukdomar som epilepsi utgör.
Jag vet inte om det tillför något ytterligare till debatten. Men jag tycker att detta är komplicerat, och vi gör kanske inte sjukvården den allra största tjänsten om vi i riksdagens kammare bestämmer oss för att vi nu ska satsa på det ena eller det andra, utan det är bra att man har ett samlat grepp.
Göran Hägglund (KD):
Just i fråga om läkarförsörjningen finns det nog många andra viktiga instrument som är mer ändamålsenliga än just riktlinjer för behandlingen av sjukdomen. Det är en väldigt central fråga som Börje Vestlund ställer. Men jag tror att han levererar fel lösning där. Frågan är angelägen, men jag tror att svaret är ett annat än det som han i den här debatten företräder. Var finns de fräscha förslagen?
frågar Börje Vestlund. Svaret på frågan är kanske att det inte finns så jätteenkla lösningar som upplevs som fräscha och spännande - eller som skarpa, som Börje Vestlund uttrycker det. Det handlar nog i stället väldigt mycket om ett dagligt gnetande i Sjukvårds-Sverige. Börje Vestlund undrar också varför man inte frågar Socialstyrelsen.
Jag har redovisat en del av de synpunkter som vi har fått från Socialstyrelsen och andra när det gäller synen på riktlinjernas betydelse. Jag tror att utgångspunkten för Börje Vestlund inte nödvändigtvis är riktlinjer, utan Börje Vestlund är nog ute efter förbättringar för människor som är epileptiker och som behöver få en bättre vård. Jag säger att riktlinjerna kanske inte är det bästa instrumentet och att det finns andra metoder för att genomföra förbättringar.
Det är något som man ständigt och jämt jobbar med i Sjukvårds-Sverige. Jag har pekat på det arbete som vi gör när det gäller tillgängligheten och en hel del annat som regeringen gör på området och som sammantaget, tror jag, kommer att leda till förbättringar. Men vi är förstås inte nöjda förrän alla människor kan säga att de tycker att de får en vård som svarar mot de medicinska problem som de har.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att män och kvinnor i dag vill kunna kombinera arbetsliv och familjeliv. Men jag tror att det finns ett väldigt starkt tryck hos män och hos kvinnor på att kunna bestämma lite mer själva när de går tillbaka till arbetslivet när barnen är små.
Det kan vara så i en syskonskara att ett barn är väldigt utåtriktat och känner behov av att träffa andra barn, medan ett annat barn är lite mer inåtvänt och behöver de små sammanhangen under lite längre tid. Ett barn kanske lider av någon allergi som gör att den här familjen får det väldigt svårt att få barnomsorgen att fungera.
Jag tycker att det är väl betänkt att skapa ett system där föräldrar kan stanna hemma ytterligare någon månad när föräldraförsäkringen har gått ut eller att gå ned lite grann i arbetstid för att kunna tillbringa mer tid tillsammans med sina barn. LiseLotte Olsson tog upp frågan om full tid och ändå vårdnadsbidrag. Det är den konstruktion som vi har landat på.
I dag har vi en ordning som gör att de småbarnsföräldrar som använder den kommunala barnomsorgen subventioneras, till exempel i mitt fall, med de två barn som jag och min fru har. Vi hade hyggliga inkomster. Vi använde den kommunala barnomsorgen och subventionerades med kanske storleksordningen 100 000 kronor per år och barn. Vår granne som var hemma med barnen hade inte rätt till en enda krona.
Jag tycker att det är rimligt att vi fördelar till alla och att den som betalar skatt också kan få någonting tillbaka. Jag tror att vårdnadsbidraget kommer att få ett väldigt starkt stöd. Många föräldrar kommer att välja det, men inte alla. Det ligger i sakens natur att det är frivilligt. Man får en möjlighet att anpassa det här till den situation som man själv befinner sig i.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att det är viktigt att tänka igenom hur man ser på frågan om vilken nivå som ska besluta om vad. I det här fallet är det betydelsefullt att konstatera att det är landstingen som är ansvariga för sjukvården i länet, oavsett vem som utför jobbet.
Det är den politiska ledningen i landstinget, oavsett politisk färg, som har ett ansvar gentemot sina huvudmän, nämligen medborgarna i det landsting där man har det politiska ansvaret. Det är de som bestämmer, och de står till svars för sina väljare.
Det är viktigt att säga att det är ett lite annat system för tandvård och folktandvården i förhållande till hälso- och sjukvården i fråga om det som regleras i lagstiftning.
Med anledning av det Mikael Damberg säger vill jag också säga att av de tidningsartiklar jag har läst har det framgått att både den tidigare vd:n för folktandvården, Hans Abelin, och landstinget säger att de har kommit överens gemensamt. Han understryker själv att han inte har fått sparken, såsom Mikael Damberg uttryckte det. Jag vet inte hur det förhåller sig, men det är så det har stått i de artiklar jag har läst.
När det gäller det uppdrag som Statskontoret fick är det som Mikael Damberg mycket riktigt säger, nämligen att jag och utbildningsministern hade en gemensam presskonferens. Det var för att ta tag i frågan som handlar om eventuella goodwillvärden som finns i en verksamhet.
Om en kommun eller ett landsting säljer en viss verksamhet där det finns ett upparbetat värde i verksamheten som man hittills inte har tagit hänsyn till, borde man titta på om det inte ska ingå så att det blir en rättvis prissättning. Man ska inte rea ut medborgarnas gemensamma tillgångar till någon köpare.
Det ingår i Statskontorets uppdrag att titta på den frågan. Det centrala i det svar jag har lämnat här är att det är politikerna som ansvarar för verksamheten.
Jag är den första tillskyndaren av att politiker har en levande dialog med dem som är anställda i vården, att man kan komma överens. Sedan kan det finnas situationer när man inte gör det, men det är i allra högsta grad eftersträvansvärt att man är överens om tagen när en viss verksamhet avknoppas. Det blir ett bättre resultat så.
Det är den politiska ledningen som har ansvaret och befogenheterna, och det är upp till väljarna att i den händelse de är missnöjda ställa den politiska ledningen till svars i kommande val. Det gäller den här frågan precis som andra frågor när det gäller det politiska ansvaret.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att det är viktigt att påminna sig utgångspunkten: Hur åstadkommer vi en väl fungerande hälso- och sjukvård som är tillgänglig för alla? Vi har en enighet här i kammaren om att vården ska finansieras gemensamt och att den ska ges efter behov.
Sedan har vi ibland en diskussion om det är så att allting måste utföras i offentlig regi eller om man kan ha andra aktörer som med hjälp av offentliga pengar gör insatser som innebär att valfriheten ökar och man får in aktörer som gör på ett lite annorlunda sätt och bidrar till att utveckla vården. Jag står för det senare synsättet.
Jag är väldigt glad att det bland breda personalgrupper inom svensk hälso- och sjukvård finns en stark uppställning bakom det synsättet. Vi har ett väldigt bra samarbete med Vårdförbundet till exempel, som jag nämnde i svaret. De har många medlemmar som själva har startat eget, som fortfarande finns kvar som medlemmar i Vårdförbundet och som tänker i de här banorna.
Jag tycker att det är väldigt välgörande med en framsynt facklig organisation som bejakar förändring, som man också tror gynnar deras medlemmar. Men vad som är än viktigare, och som Finn Bengtsson också strök under, är att det ytterst handlar om att organisera vården på ett så bra sätt som möjligt för patienterna. Det är det som är det yttersta syftet.
I mitt svar säger jag, vilket Mikael Damberg blir lite upprörd över, att ansvaret måste läggas på den nivå som faktiskt har ansvaret. När det gäller hälso- och sjukvården ligger ansvaret i just de här delarna på respektive sjukvårdshuvudman, till exempel landstinget i Stockholms län, i Västmanland, på Gotland eller var det nu kan vara, och det ska inte jag ta över.
När det gäller frågan om själva processen i samband med en avknoppning är det självfallet välgörande och eftersträvansvärt att personalen är på den linjen och har en bred samsyn. Jag tror att man får en bättre ingång i den processen. Men ytterst är det naturligtvis den politiska ledningen som har ansvaret att organisera hälso- och sjukvården på det sätt som man anser vara bäst för medborgarna.
Göran Hägglund (KD):
Den fråga som Mikael Damberg ställer i sin interpellation lyder: "Avser socialministern att vidta några åtgärder i syfte att skydda personal inom landstingsägd vård från att avknoppningar kan drivas igenom mot majoriteten av de anställdas vilja?" Mitt svar är att jag inte tänker ta initiativ till sådana lagändringar.
Jag tycker att det här är en sak som hör hemma på den nivå som har ansvar för frågorna. Jag har deklarerat som min uppfattning att det är eftersträvansvärt att de förändringar som sker sker i samspel med personalen eftersom jag tror att övergångar blir bättre och har bättre förutsättningar att bli lyckosamma för personalen och också för patienterna om man gör på det viset. Det är mitt svar på den frågan.
Göran Hägglund (KD):
Gunvor G Ericson har frågat mig om jag är beredd att verka för att legitimation för yrkesgruppen cytodiagnostiker kommer att införas den 1 januari 2008 och vilka åtgärder jag kommer att vidta för att verkställa det tidigare riksdagsbeslutet och lämna en proposition till riksdagen med förslag om legitimation för cytodiagnostiker.
Eftersom man kan vänta sig en betydande ökning av personer som drabbas av cancer inom de kommande 10-15 åren arbetar vi på Socialdepartementet med en cancerstrategi för att ta ett helhetsgrepp om den komplicerade frågan. Att analysera och diagnostisera cancer är en viktig uppgift där bland annat cytodiagnostikern är en av aktörerna.
Det är viktigt att i detta sammanhang poängtera att detta med vara legitimerad inte är avgörande för att tillhöra hälso- och sjukvårdspersonalen och därmed omfattas av både de rättigheter och de skyldigheter som hälso- och sjukvårdspersonalen har. Bland annat är den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen ansvarig för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter. Arbetet ska självfallet utföras enligt vetenskap och beprövad erfarenhet.
Där det bedrivs hälso- och sjukvård ska det finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att god vård ska kunna ges. Det är vårdgivaren som har ansvaret för att se till att så sker. I samband med att fyra nya yrkesgrupper fick legitimation den 1 april 2006 tillkännagav socialutskottet som sin mening att regeringen skulle pröva om även cytodiagnostiker skulle kunna få legitimation.
En utredare fick därför i uppdrag att utreda om det fanns juridiska hinder för att ge cytodiagnostiker legitimation. Utredningen remissbehandlades under våren 2007. Av tradition har legitimation och skyddet av yrkestitel varit förbehållna vissa yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården. Med tiden har hälso- och sjukvården utvecklats bland annat på ett sådant sätt att nya yrkesgrupper har tillkommit.
Det är i dag många yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården och även yrkesgrupper som är verksamma både inom hälso- och sjukvården och utanför den som önskar få legitimation eller på annat sätt skydda sin yrkestitel. Det är viktigt att fundera på vad det innebär för till exempel hälso- och sjukvårdens utveckling om nya grupper får legitimation, hur behörighetsfrågor för de yrkesgrupper som inte enbart är verksamma inom hälso- och sjukvården ska hanteras och kanske framför allt hur det här påverkar patientsäkerheten.
Frågor om legitimation innehåller därför många dimensioner som hittills inte har belysts närmare. Denna fråga bereds för närvarande inom Regeringskansliet, och jag har inte för avsikt att föregå denna beredning.
Göran Hägglund (KD):
Det här med behörighet är en fråga som har diskuterats i riksdagen väldigt länge. Utgångspunkten för behörighet eller legitimation kan inte enbart vara att någon tycker att det borde vara så. Vi gjorde en liten lista på sådana som hos oss har uttryckt intresse för att bli legitimerade.
Cytodiagnostiker, som vi diskuterar här, fotterapeuter, fysioterapeuter, kurotorer, medicinska massageterapeuter, ortoptister, osteopater, perfusionister - jag vet inte vad allt detta innebär - tandtekniker. Här finns väldigt många grupper som vill bli legitimerade på ett eller annat sätt.
Det kan inte vara ett kriterium att en grupp vill bli legitimerad för att vi med automatik fattar sådana beslut. Till sist har de här legitimationerna möjligen förlorat en del av sin mening. Det finns i dag ingen reglerad utbildning till cytodiagnostiker. Det finns en specialutbildning som ges på KI och som inte heller är reglerad.
Den utredning som har nämnts har därför föreslagit att för att få legitimation krävs en dubbellegitimation. Först ska man ha en legitimation som biomedicinsk analytiker och därefter fullfölja en specialistutbildning, KI:s utbildning som inte är reglerad, för att få legitimation som cytodiagnostiker enligt förslaget. I dag finns det en enda yrkesgrupp, och det är barnmorskor, som har dubbellegitimationskrav.
Det finns också cytodiagnostiker i Sverige som inte har som bas biomedicinsk analytiker. Alla har inte heller den specialistutbildning som ges vid Karolinska Institutet. Det gör att en andel av dem som i dag jobbar som cytodiagnostiker inte med automatik skulle få legitimation om den infördes. Det gör att det inte är särskilt enkelt att lösa det här.
När man i remissomgången har frågat vad olika instanser tycker om det här säger till exempel Sveriges Kommuner och Landsting, och deras röst bör tillmätas en viss betydelse i sammanhanget, att man avstyrker. Socialstyrelsen avstyrker. Jag tycker att det är väldigt viktigt att frågor som rör behörighet och legitimation ses i ett större sammanhang.
Annars blir det lätt så att vi väljer någon grupp som är särskilt aktiv i debatten utan att vi får en helhetsbild.
Det kanske vi kan jämföra med det som vi diskuterade alldeles nyligen, att man inte har helikopterbilden, utan det råkar vara den påtryckargrupp som är mest ihärdig som lyckas få igenom sin vilja och mening när det gäller legitimation. Då hamnar andra, som det kanske skulle vara mer angeläget att föra fram i det här sammanhanget, lite längre ned på listan.
Jag vill ta lite mer seriöst på den här frågan än att jag med automatik svarar ja till alla de propåer om nya behörigheter som jag möter här i kammaren.
Göran Hägglund (KD):
En fråga som Gunvor G Ericson tar upp handlar om huruvida vi har någon bestämd tidsplan för detta. Nej, jag har ingen tidsplan som jag kan meddela i dag. Det här håller vi på att pröva, och jag ber att få återkomma i den här frågan utan att jag nu binder mig för en bestämd tid. Det här är en viktig fråga, men den bör skötas väldigt grundligt så att man vet vad man gör. Det är väldigt många olika grupper.
Vi vet att pekar man ut en enda grupp står andra utanför dörren och funderar på det. Man bör ha en väl uttänkt helhetssyn på detta när man närmar sig frågan. Jag har själv varit tillräckligt länge i politiken för att jag minns en utredning som gjordes för väldigt länge sedan om just behörighetsfrågor. Nu är vi framme där igen.
Helhetsgreppet efterlyses och behöver tas i det här sammanhanget. Jag ska vara noggrann för att det inte ska bli fel i protokollet och säga att alla de grupper som jag räknade upp säkert inte varit på uppvaktningar, men de har på olika sätt framfört att de gärna vill bli legitimerade.
Så sent som den 10 oktober i år, alltså bara för 14 dagar sedan, fick vi en skrivelse till Socialdepartementet från Naturvetarförbundet och Riksförening för klinisk cytologi med exakt samma ordalydelse som den som återfinns i Gunvor G Ericsons interpellation. Det finns många grupper som är aktiva på det här området.
Jag tror att det är klokt att vi inte tar en i taget utan tar ett samlat grepp i de här frågorna.