Sven-Erik Österberg (S):
Svaret är föga överraskande. Arbetsmarknadsministern står fast vid hundradagarsregeln. Det skulle ha förvånat mig mycket om han skulle ha meddelat att han skulle göra en omprövning. Oavsett vad som händer och oavsett vilka konsekvenser det får, hur många som lämnar a-kassan och så vidare, är arbetsmarknadsministern ståndaktig och står fast vid sin politik.
Han berättar självklara saker, att a-kassan är en omställningsförsäkring och så vidare. Jag har ingen annan uppfattning på den punkten. Det jag tyckte var intressant i den här debatten var just den kvinna som det hela handlade om. Jag vet att ett statsråd inte kan gå in i ett enskilt ärende.
Men ett statsråd kan ha en åsikt om hur en lag som riksdagen har beslutat om eller en förordning som regeringen har beslutat om verkar ute på fältet. Det handlade om en kvinna i Luleå som hade ett barn som var ett och ett halvt år och blev anvisad ett jobb nere i Karlskrona. Det var inte ett tillsvidarejobb eller ett heltidsjobb.
Arbetsförmedlingen tyckte inte att ett barn på ett och ett halvt år var ett skäl att inte ta jobbet. Detta tycker jag att arbetsmarknadsministern skulle kunna ha en uppfattning om. Är det där regeln går? Skulle det ha gjort någon skillnad om barnet hade varit ett år? Detta visar orimligheten i hur hundradagarsregeln fungerar i praktiken.
För en tid sedan träffade jag en metallarbetare i Västerås, som berättade att han hade blivit friställd. Han hade jobbat hos en mindre arbetsgivare i Västerås, och det hade blivit problem och man var tvungen att dra ned på arbetskraften. Men det var inte det som var poängen. Poängen var att han hade blivit anvisad ett jobb i Skellefteå.
Det var ett heltidsjobb, och han tyckte att det var ganska okej, för han hade anknytning till Norrland och kunde tänka sig att flytta till Skellefteå. Men problemet var att hans hustru hade ett fast jobb i Västerås. De hade tre barn varav det yngsta var fyra år. Om hustrun skulle följa med för att de skulle hålla ihop familjen blir hon avstängd från a-kassan i 45 dagar eftersom hon säger upp sig på egen begäran.
Det fanns en väldigt dålig arbetsmarknad i Skellefteå på det yrkesområde hon hade valt. Detta visar vilka spänningar detta ger i enskilda fall. Man kan inte fly undan och säga att det måste göras bedömningar i enskilda fall. Man gör en regel och säger att man konsekvent från första dagen ska kunna söka och ta jobb i princip var som helst i hela Sverige. Samtidigt lämnar man åt enskilda arbetsförmedlare att göra en bedömning av detta.
Jag tycker att regeringen och arbetsmarknadsministern måste ta sitt ansvar för konsekvenserna av detta. Jag vill att arbetsmarknadsministern har en åsikt: Är det rimligt att kvinnan i Luleå ska ta ett jobb i Karlskrona, som inte är ett tillsvidarejobb eller heltidsjobb, samtidigt som hon har ett barn som är ett och ett halvt år? Hon måste alltså veckopendla för ett deltidsjobb.
Varken Littorin eller jag måste vara matematiska genier för att begripa att det enda rimliga om man ska kunna veckopendla mellan Karlskrona och Luleå och träffa sitt barn är att man flyger. Hur ska det fungera med den lön som detta deltidsjobb skulle ge? Det är inte fel att ha en åsikt om principen här, Littorin. Jag vill höra din åsikt: Är detta rimligt?