Lena Hallengren (S):
Vilken kärleksförklaring till nordiskt samarbete! Det var fantastiskt att höra. Detta påminns man om varje gång man befinner sig i gränstrakterna, precis som Linda Ylivainio beskriver. Själv är jag uppvuxen i Kalmar, så jag har absolut inte växt upp med detta; tvärtom är det där en väldigt tydlig och skarp gräns som knappt kan beträdas.
Det är naturligtvis otroligt angeläget att vi gör detta, men för lyssnare och andra vill jag ändå beskriva vad hindren består i. I akuta situationer är det inte fråga om att gränsen sätter stopp. Men om vi tar Norge och Sverige som exempel, vilket också finns med i interpellationen, bemannas ambulanser i länderna av olika yrkeskategorier.
I Sverige ska ambulanser bemannas med hälso- och sjukvårdspersonal som får administrera läkemedel. Det betyder i praktiken att svenska ambulanser bemannas med legitimerade sjuksköterskor. Liknande bestämmelser finns i både Danmark och Finland, så där finns inte den problematiken. I Norge däremot bemannas vägambulanser i regel med ambulansearbeidere, som det kallas, vilka inte har en utbildning som motsvarar Sveriges sjuksköterskeutbildning och som i dag inte får administrera läkemedel i ambulanser i Sverige.
Även om man skulle reglera detta med bemanning har vi ju krav på vilken kompetens som vi vill att man ska ha när man kör en svensk ambulans och därmed är en del i den viktiga kedjan av svensk hälso- och sjukvård. Det är därför som det är så otroligt viktigt att man vet att den kompetens som finns när man påkallar ambulans är motsvarande vår, och då spelar det ingen roll varifrån ambulansen kom. Det är klart att det är en viktig del.
När det gäller trafikföreskrifter kan inte norska ambulanser registreras som utryckningsfordon i det svenska vägtrafikregistret, och därmed har de inte möjlighet att påkalla fri väg. I dag ska brådskande transporter med utländsk ambulans köras med poliseskort. Vill man göra detta som en del i det dagliga arbetet är det här ett gränshinder som inte bara kan tas bort.
Vi måste verkligen se till att vi hanterar dem på ett sätt som gör att det blir säkert både på väg och i ambulans och att alla ambulanser som vi använder i Sverige blir en naturlig och riktig del i den kedjan. Jag är lite osäker på om jag missade en fråga från Linda Ylivainio. Svarade jag möjligtvis på det nu i och med det jag sa om läkemedel, eller fanns det en annan frågeställning?
Låt mig återkomma till att frågan är angelägen. SKL har samlat sig kring detta och kom in med en skrivelse så sent som den 1 juli, så det är ju väldigt nyss. Vi har också hanterat och hanterar den när det gäller hur vi ska gå till väga. Vilken typ av översyn krävs för att hantera inte bara ett utan alla de här problemen? Socialdepartementet har tagit emot själva skrivelsen, men som framgår är det inte bara Socialdepartementets områden.
När det handlar om trafikföreskrifter är det ju ytterligare ett område. När det kommer till narkotikaklassade läkemedel som transporteras över landsgränsen får narkotika enligt lagen om kontroll av narkotika föras in till eller ut ur landet bara av den som har tillstånd till det. Det är klart att det inte är någonting som vi lättvindigt ändrar på, utan det är samma sak där: För närvarande har inte utländska ambulanser tillstånd att just föra in narkotikaklassade läkemedel.
Det är en av de specifika frågor som vi måste titta vidare på. Det kanske var det som var Linda Ylivainios fråga.