KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marie Granlund (S):
Jag tackar åter för svaret, men som sagt är jag inte nöjd med det. Utbildningsministern glömmer att befolkningen också har ökat. Det finns fler ungdomar i dag. Att jämföra med siffror sedan 2006 är ganska meningslöst. Vi har fallit på rankningen från 10:e till 17:e plats. Färre och färre går vidare till högre studier.
Detta är ett jätteproblem. Ett litet land som vårt, med ett språk som väldigt få förstår, kan inte konkurrera med dåliga arbetsmiljöer, låga löner och sådant. Om vi verkligen ska fortsätta att vara ett bra land att leva i måste vi konkurrera med kunskap och kompetens.
Som utbildningsministern säger är det upp till lärosätena att göra fördelningar mellan olika delar. Men problemet är egentligen inte det. Problemet är att man inte får så många platser som man skulle behöva därför att regeringen väljer att dra ned. Lunds universitet har gått ut och sagt att man skulle behöva 2 000 platser till.
Även Uppsala har sagt det, men nu pratar jag om Malmö och Lund. Problemet är att regeringen inte satsar tillräckligt, fast lärosätena säger att de har många sökande och att trycket är högt. Är det då bättre att man går arbetslös än att man studerar, utbildningsministern? Sverige behöver fler civilingenjörer. Sverige behöver fler specialistsjuksköterskor.
Sverige behöver fler ekonomer. Vi vänder oss emot att man inte bejakar detta. Malmö-Lund är en expansiv region som har behov av fler utbildade människor, men lärosätena kan inte leverera detta. Det är en väldigt stor brist. Jag skulle som sagt vilja att utbildningsministern kröp ur Stockholmsbunkern.
Marie Granlund (S):
Jan Björklund pratar som om det vore ett nollsummespel med antalet platser - ökar man på ett ställe minskar man på ett annat. Vi tycker att man ska se till ungdomars drömmar. Det är inte ett problem om unga människor vill utbilda sig. Därför tycker vi att det är viktigt att satsa på fler platser. I vårt budgetalternativ har vi ungefär 8 000 fler platser än vad regeringen har.
Det är fakta, och det vet Jan Björklund. Samtidigt som Lunds universitet nu kanske tvingas göra besparingar på civilingenjörsutbildningen tvingas Malmö högskola också dra ned. Vi säger inte att det ska vara det ena eller det andra. Vi säger att det behövs fler platser, så att unga människor ska kunna förverkliga sina drömmar. Dessutom är det bra för samhället, för samhället behöver det.
De som har skrivit på protestbreven, som jag hoppas att utbildningsministern har läst, är från de stora teknikföretagen i Skåne. Man behöver fler platser. Det är inte samma sak som att det då ska bli färre platser i Malmö, Växjö eller någon annan stad. Sverige behöver mer utbildad arbetskraft. Det är sanningen.
Många gånger är ministern väldigt proeuropeisk. Bryr sig inte ministern det minsta om att EU-kommissionen går ut och kritiserar Sverige för att vi inte satsar tillräckligt på utbildning eller att OECD kritiserar Sverige för att vi sjunker och sjunker i rankningen över hur många som utbildas? Det är färre och färre ungdomar som går vidare till högre studier.
Vi tycker att detta är viktigt, både för samhället, där näringslivet är en viktig del, och för de unga människorna. Jag tycker att Jan Björklund borde bege sig ut på resa och se hur det verkligen förhåller sig. Det behövs fler platser i Skåne.
Marie Granlund (S):
Morgan Johansson har förtjänstfullt tagit upp problemet med barnsjukvården i Lund. Jag skulle också vilja diskutera sjukvården i Skåne i ett vidare perspektiv. Morgan Johansson och jag hade en interpellationsdebatt med socialministern precis före jul. Där tog vi upp de problem som finns i Skåne.
Tyvärr har ingenting blivit bättre sedan den 19 december utan snarare tvärtom. Situationen är katastrofal. Något som dock har ändrats är att det tidigare inte har varit en offentlig debatt, utan man har gjort alla besparingar och omorganisationer i skymundan, men nu börjar det bli en offentlig debatt. Det är bra.
För någon vecka sedan, söndagen den 17 mars, var tusentals människor i Skåne ute och protesterade på olika håll och kanter mot den förda politiken gällande sjukvården. I Malmö, där jag själv var med, var det 1 000 människor som demonstrerade. Jag tycker inte att statsrådet tar det här ordenligt på allvar.
Det här är en nationell fråga. Man måste se att det finns en mycket stor risk att skåningar och Malmöbor inte får en likvärdig vård när man jämför med andra delar av landet. Jag tycker att statsrådet skulle engagera sig i det. Som vi tog upp förra gången har det kommit otroligt allvarlig kritik.
Socialstyrelsen har kopplat samman fem dödsfall på Skånes universitetssjukhus med bristen på vårdplatser. Trots detta försvinner nu ytterligare 140 vårdplatser i Malmö. För några veckor sedan var jag på studiebesök på SUS i Malmö.
Personalen går på knäna. Personalen mår fruktansvärt dåligt. Jag vill uppmana statsrådet att göra likadant, att bege sig ut i verkligheten, att komma ned till Skåne, att besöka sjukhuset och gå runt på avdelningarna och prata med personalen. Det är anställningsstopp. Man klarar inte av situationen längre. Det är, som sagt, väldigt många som protesterar.
Den skånska läkarföreningen säger att budgeten, med de här besparingarna, utgör en ren fara för patientsäkerheten. Arbetsmiljöverket har också kritiserat och säger så här: Man utnyttjar sin personal så pass radikalt att i slutändan skapar man sina egna patienter.
54 professorer vid medicinska fakulteten vid Lunds universitet och Skånes universitetssjukhus i Malmö samt prefekter vid Malmö högskola och Malmö Läkareförening protesterar och kritiserar den flyttkarusell som nu pågår mellan sjukhusen. De skriver: I slutändan leder det till en fragmentarisering och allmän försvagning såväl i Malmö som i Lund.
Strålbehandlingen flyttas till Lund, och ca 1 200 cancersjuka, infektionskänsliga patienter ska transporteras till Lund från Malmö. Är inte skåningar och Malmöbor värda en bättre vård? Det är min fråga till socialministern.
Marie Granlund (S):
Skönt att det har blivit lugnt i kammaren så att det går lättare att föra en diskussion här, för det här är väldigt viktiga frågor, skulle jag vilja säga till socialministern. Jag tycker att socialministern, om han nu är ute och reser mycket, skulle åka till Skåne, dels i egenskap av partiordförande för att prata med sina borgerliga kolleger och sitt parti där nere. Det handlar faktiskt om liv och död nu.
Det är det som Socialstyrelsen säger, att fem dödsfall kan bero på brist på vårdplatser och en väldigt dålig organisation. Dels tycker jag att statsrådet skulle göra det för att han är socialminister. Om inte sjukvårdsministern har någon som helst uppgift i det här är det ju en möjlig besparingspotential i regeringen.
Det är regeringens egna myndigheter som utfärdar svidande kritik.
Det handlar om Socialstyrelsen, det handlar om Arbetsmiljöverket, det handlar om Justitiekanslern, som har väckt ett ärende för att personer som protesterar utsätts för repressalier, det handlar om Läkarföreningen, det handlar om Vårdförbundet, det handlar om Kommunal och det handlar om medborgarna i Skåne.
Och statsrådet kan inte ens säga att det är någonting som inte står rätt till. Statsrådet vågar inte stå här i talarstolen och säga det som hälso- och sjukvårdslagen har som portalparagraf, att alla ska ha rätt till en likvärdig vård. Statsrådet kan inte säga att skåningar och de i den valkrets som jag kommer från, Malmöborna, har en likvärdig vård. Jag tycker att statsrådet skulle kunna svara på det.
Ja eller nej, så svårt är det inte. Får man en likvärdig vård när regeringens myndigheter protesterar för fullt mot den förda politiken i Skåne? Statsrådet skrattar. Jag tycker att det är för allvarligt för det.
Marie Granlund (S):
Jag vill tacka ministern för svaret. Jag vet inte riktigt hur jag ska lägga upp det här, för jag måste säga att jag blev något brydd. Ministern läser upp ett svar som skickades för ett par dagar sedan eller kanske i går, och där finns inte någonting med om den uppgörelse som har träffats.
Jag trodde att det här var ett lysande tillfälle att få veta mer om den uppgörelse som har träffats, för kommissionen har ju skickat ett pressmeddelande om densamma. Det kanske vittnar lite grann om ointresset från regeringens sida.
Den svenska modellen säger man sig många gånger stå bakom, men när det verkligen gäller de viktigaste sakerna - kollektivavtal, arbetsmarknadens parter och hur de förhåller sig till varandra - står man inte upp för det. Jag skulle vilja höra lite mer om den uppgörelse som har träffats.
Stefan Attefall talade om en kompromiss i ett svar på en skriftlig fråga från mig, men det var för någon månad sedan. Då vill jag veta lite mer vad som har hänt. Är det så, enligt den uppgörelse som har träffats, att man kan ställa krav på svenska kollektivavtal vid offentlig upphandling?
Marie Granlund (S):
Jag tackar för svaret, men av någon anledning känner jag mig ändå inte helt lugn. Jag skulle därför vilja att statsrådet redogör för kommissionens förslag, för det är viktigt att vi får en analys av det i kammaren. Jag utesluter inte att man tar steg framåt, men jag vill gärna höra på vilket sätt man gör det.
Eftersom ILO 94 inte finns med i protokollet är min fråga: Kan man garantera via 15.2? Nästa fråga är: När tänker regeringen ratificera ILO 94, vilket riksdagen uttalat att man ska göra? Jag tror att det var 2011. Det är därför jag hela tiden känner sådan misstro.
Statsrådet har inte förberett sig för att redogöra för kompromissförslaget fastän vi skulle diskutera denna viktiga fråga i dag, och nu står vi här. Vad är det som händer? Jag tycker att det är jätteviktigt att veta det. Det handlar om arbetstagares rättigheter, att lika lön ska gälla oavsett nationalitet.
Det handlar också om konkurrens mellan företag, att man inte ska tillåta illojal konkurrens och lönedumpning. Det är en jätteviktig fråga för det svenska näringslivet, för småföretagen och så vidare. Därför är frågan om vi kan ställa dessa krav helt avgörande.
Jag frågar igen: Är det statsrådets uppfattning att kommissionens kompromissförslag innebär att det går att ställa krav på sociala hänsyn vid offentlig upphandling? Det står i interpellationssvaret att det inte går med ILO 94. Varför går det inte med ILO 94, är min andra fråga.
Fråga tre är: När tänker regeringen att vi ska ratificera ILO 94, vilket riksdagen uttalade och tillkännagav 2011?
Marie Granlund (S):
Det var väl bra; då får jag möjlighet att ställa en ny interpellation. Många länder har nämligen ratificerat ILO 94, bland annat Danmark, Finland, Norge, Frankrike, Spanien och Italien. Det verkar alltså inte helt omöjligt att göra det om man verkligen vill. Det är bra att det har gått framåt, och så verkar det också på de pressmeddelanden som skickats ut.
Det är svårt att vara i opposition. Jag förstår att statsrådet inte kan sitta och läsa alla dessa buntar; det vore omänskligt. Men med de ca 5 000 människor som Regeringskansliet består av borde väl någon kunna göra en kartläggning av vad det kompromissförslag som kommissionen har lagt fram verkligen innebär. Jag är glad att det blir bättre, säger statsrådet. Men kan Sverige ställa krav på kollektivavtal vid offentlig upphandling?
Den frågan vill jag gärna ha svar på. Jag skulle också vilja att statsrådet sade någonting om att hänvisningen till ILO 94 inte behöver vara med i bilagorna eftersom det räcker med 15.2. Är det korrekt uppfattat? Det skulle jag vilja ha svar på.
Marie Granlund (S):
Jag vill tacka utbildningsministern för svaret, även om jag inte uppskattade det. Jag hade velat ha ett mer offensivt svar. Min interpellation handlar om Malmö högskola, som bildades den 1 juli 1998. I år firar högskolan 15-årsjubileum.
Malmö högskola har i dag vuxit till Sveriges åttonde största lärosäte. Den har varit otroligt viktig för att hjälpa Malmö att utvecklas från industristad till en modern stad. Söktrycket är högt, och det har ökat med 10 procent. 38 000 människor har sökt Malmö högskola till hösten.
Det är en ökning med 4 000 elever. Varför vill inte utbildningsministern ge dessa framför allt unga en möjlighet att studera i stället för att vara arbetslösa? Utbildning är viktigt för Sverige som nation.
Utbildningsministern hänvisade till OECD i den tidigare interpellationsdebatten. Enligt OECD ligger Sverige knappt över genomsnittet i fråga om antalet högre utbildade. Sverige håller på att bli kunskapens medelmåtta.
Högskoleverket visar också att Sverige ligger på sista plats bland de nordiska länderna för ungas examensfrekvens från högre studier. Island har 60 procent, Danmark och Finland har 50 procent, Norge 42 procent och Sverige 37 procent - samtidigt som det råder en enormt hög ungdomsarbetslöshet i Sverige.
Vi diskuterade i går i EU-nämnden inför Europeiska rådets möte de nya initiativen för att mota ungdomsarbetslösheten. Siffror visar att snittet i EU-27 är 22,9. I Sverige är snittet 23,6. Vi ligger alltså högre än snittet i EU.
Utbildningsministern borde tänka om och säga att regeringen ska göra allt för att minska ungdomsarbetslösheten. Det är viktigt för Sverige som tillväxtnation. Men man gör precis tvärtom. Först drar man ned på den tillfälliga satsningen, och sedan ökar man den marginellt. Men det är inte tillräckligt.
En färsk rapport från Universitetskanslersämbetet visar att antalet helårsstudenter minskade betydligt förra året. Sveriges utbildningsvolym har sedan 2011 minskat med 11 700 helårsstudenter, det vill säga 4 procent.
Arbetsförmedlingen kom i dag ut med en rapport där det framgår att de outbildade - inte en nyhet men viktigt att slå fast - har svårast att få jobb. Malmö högskola vill ha 1 500 ytterligare platser för att möta behovet. Det är inte rocket science.
Det är ungefär samma siffra som 2011. Är utbildningsministern beredd att tänka om? Det här gäller självklart inte bara Malmö högskola, utan här handlar det om att tillföra fler platser i utbildningssystemet. Varför är det inte viktigt att unga studerar i stället för att vara arbetslösa?
Marie Granlund (S):
Utbildningsministern verkar tycka att det är bra om söktrycket minskar. Det är ett väldigt konstigt resonemang. Jag tycker tvärtom att det är bra att fler, framför allt unga människor, vill söka sig till vidare studier. Dessutom säger utbildningsministern att han är beredd att se över detta om krisen förvärras. Om krisen förvärras! Sverige har enligt Eurostat en ungdomsarbetslöshet på 23,6 procent.
EU-snittet, där vi räknar in Grekland, Portugal och Spanien, ligger på 22,9. Även om vi har varit påverkade av krisen har vi inte varit det direkt på samma sätt som många andra länder. Och utbildningsministern säger att krisen är över. 23,6 procent arbetslösa ungdomar är inte tillräckligt för att utbildningsministern ska vidta åtgärder.
I stället håller utbildningsministern på med ett siffertricksande. Det är väl klart att det borde vara fler utbildningsplatser nu än 2006 eller jämfört med 1923. Befolkningen ökar, och vi får nya ambitioner. Då måste väl också politiken ta sitt ansvar om man vill att Sverige ska fortsätta att vara en kunskapsnation, i stället för att bli en medelmåtta som vi håller på att bli just nu.
Det är trots allt 4 000 människor som i dag söker men inte kommer att få plats på Malmö högskola. Det är människor som gör valet att i stället för att gå och lyfta socialbidrag eller någonting annat vill man utbilda sig. Det finns mängder av människor som har ett jobb redan i dag men som vill skaffa en kompletterande utbildning för att kunna ta ett annat jobb.
Ett av de stora problemen på arbetsmarknaden i dag är ju missmatchningen, att det finns jobb men folk inte är utbildade för att kunna ta dem. Vi har i vårt budgetalternativ 35 000 fler utbildningsplatser, och det är inte bara på högskolor och universitet utan också inom yrkesvux och yrkeshögskola för att möta detta behov. Det är allvar. Krisen är inte över.
Människor är arbetslösa, kan inte försörja sig och har ingenstans att gå på dagarna. Samhället kommer att få betala ett högt pris för det framöver.
Jag skulle vilja fråga: Tycker utbildningsministern att rektorn för Lunds universitet och rektorn för Malmö högskola har fel när de går ut och säger att de får skära i antalet utbildningsplatser och att de ägnar en ganska stor del av sin tid åt MBL-förhandlingar om vilka som ska sluta? Har de fel, eller är det ett faktum?
Då vill jag återigen säga: Är det inte bättre att folk utbildar sig än att man passivt hamnar i arbetslöshet?
Marie Granlund (S):
Jag kan bara konstatera att utbildningsministern inte tar sitt ansvar. Sedan 2006 har regeringen varit ansvarig för det här. Resultaten i skolan sjunker. Ungdomar söker inte till de yrkesinriktade programmen eftersom man vet att det kan bli en återvändsgränd om man någon gång vill välja om. Återvändsgrändens politik är vad ni har infört.
Och ni tvingas nu backa genom att ett flertal utbildningar ändras så att de ger högskolebehörighet. Som jag sade tidigare har vi två delar i vårt budgetförslag. Vi har fler platser till yrkesvux. Vi har fler platser till yrkeshögskola. Vi har fler platser till olika kompletteringsutbildningar. Utbildningsministern säger att det stora problemet ligger där. Ja, men satsa då!
Det säger industrin, och det säger näringslivet. Alla vill ju detta, och regeringen gör ingenting. Högskolan är en väldigt viktig del, och jag tycker att det är genant att Sverige börjar sjunka i statistiken i förhållande till andra länder och att vi får färre och färre utexaminerade. Självklart är det inte så att vi skulle anslå 4 000 platser till Malmö högskola. Vad de vill ha är 1 500 platser.
Lunds universitet vill också ha fler platser. Universitets- och högskoleämbetet går dessutom ut med kritik mot regeringen för att det är väldigt hackigt och svårt att planera verksamheten. Men det var inte det viktigaste med denna interpellationsdebatt. Det viktigaste är att kunna ge människor möjligheter att studera, att komma ur arbetslöshet och att välja nya banor. Regeringen har kapitulerat helt.
Marie Granlund (S):
Jag vill tacka statsrådet för svaret. Vi har vid flera tillfällen det senaste året diskuterat kaoset i den skånska sjukvården. Jag delar statsrådets uppfattning att det är mycket bra att det finns lagar och myndigheter som har att åtgärda när politiker inte håller måttet och när klåfingriga tjänstemän ställer till det.
Det är mycket bra, men jag skulle också vilja att ministern tog ett större ansvar för den uppkomna situationen. Tidigare har jag diskuterat med statsrådet om att åtta patienters död i Skåne kan kopplas samman med den vårdplatsbrist som finns där.
Vi har också diskuterat att Arbetsmiljöverket, Socialstyrelsen och Inspektionen för vård och omsorg har kritiserat den skånska sjukvården mycket kraftigt. I den här interpellationsdebatten skulle jag vilja lyfta upp den skånska förlossningsvården och göra en kort tillbakablick. Vi var mycket glada i Malmö när vi fick en ny kvinnoklinik 2009.
Den gamla var erbarmligt dålig. Vi var glada eftersom det är bra att ha en ny klinik men också för att barnafödandet i Malmö ökar rekordartat, och det finns ingenting som tyder på att situationen kommer att förändras framöver. Problemet är emellertid att den dröm som skulle kunna bli mycket bra med en ny kvinnoklinik har raserats.
Anledningen till detta är de besparingar som den borgerliga regimen i Skåne driver fram. Redan 2008 slutade sju läkare på kvinnokliniken i Malmö på grund av alltför hög arbetsbelastning. År 2012 infördes anställningsstopp för hela Skånes universitetssjukhus för att få bukt med underskotten i budgeten.
I september 2012 demonstrerade barnmorskorna vid kliniken i Malmö mot besparingskraven på deras verksamhet. De var rädda för att de inte skulle kunna ge patienterna den vård som de har rätt att kräva. Chefen för kvinnokliniken i Malmö avgick i protest mot besparingarna. I ett brev till sina medarbetare skrev han att han var orolig för den sjukvård som erbjuds patienterna.
Han ville helt enkelt inte ta ansvar för något som han befarade var en nedmontering av kvinnosjukvården. Kaoset har bara förvärrats. Den här sommaren var gräslig. Under sommaren i år fick personalen på förlossningskliniken i Skåne beordras in eftersom det var brist på personal på grund av anställningsstoppet. Akutmottagningen på kvinnokliniken i Lund stängdes, och all akutverksamhet skedde i Malmö.
Redan ansträngd personal fick inte vila upp sig. I början av september i år fick personalen besked om att ytterligare 60 tjänster skulle försvinna i den här verksamheten. Just nu står allting och väger. Regiondirektören har själv uttalat att man har saknat en nödvändig överblick.
Jag är mycket glad att det finns myndigheter som har att påpeka dessa allvarliga brister, men det är väldigt mycket resurser som går åt till att övervaka detta. Det är bra, men det naturligaste vore väl att regionledningen började agera för en likvärdig sjukvård i enlighet med hälso- och sjukvårdslagen. Om den inte gör det tycker jag att ministern har ett stort ansvar.
Marie Granlund (S):
Ann-Charlotte Hammar Johnssons inlägg förstärker det jag säger om att man inte tar ansvar på den regionala nivån. Man struntar i det och hänvisar till tjänstemän och tar inget politiskt ansvar. Regionstyrelsens ordförande har vid ett flertal tillfällen sagt att sjukvården inte är hennes ansvar. Nu finns det inte heller något sjukvårdslandstingsråd eftersom han har tagit timeout. Situationen börjar bli ganska komplicerad.
Jag upplever ändå att statsrådet förstår det jag säger. Han har antytt att ett sätt att ta ifrån till exempel politikerna i Skåne ansvaret eftersom de inte klarar av det är att förstatliga akutsjukhusen. Man kan ha ett resonemang om vad saker och ting ska vara, alltså en ordentlig översyn av uppgifter i Sverige. Detta är dock ett långsiktigt projekt.
Det kommer att ta 10-15 år innan det skulle bli en förändring i den riktningen, om det nu är önskvärt. Vad avser statsrådet att göra under tiden? Situationen är faktiskt akut. Det fungerar inte. I somras hänvisades födande kvinnor mellan de olika förlossningsklinikerna, mitt i pågående värkarbete. Det är inte okej!
Inspektionen för vård och omsorg har också tydligt kritiserat detta, men det blir inte bättre. Sedan är det nästa verksamhet, och nästa verksamhet. Det blir aldrig bra. Statsrådet verkar argumentera på samma sätt som infrastrukturministern som varje år verkar förvånad över att det blir vinter och att tågen då uppenbarligen inte går. Statsrådet säger att folk har semester på somrarna och att det därför är svårt med vikarier.
Det är inte någon nyhet. I Sverige har människor lyckligtvis rätt att ha semester. Då blir konsekvensen att man måste ha ersättare. Problemet i Skåne är att det snart inte är någon som vill jobba där.
Det spelar ingen roll om vi utökar platserna på läkarutbildningen eller sjuksköterskeutbildningen eftersom folk flyr därifrån på grund av bristande ledarkunskaper både hos tjänstemän och hos ansvariga politiker, om det nu finns några sådana - det är en öppen fråga. Om jag hade varit i Göran Hägglunds kläder hade jag, kanske inte officiellt med pukor och trumpeter, åkt ned dit och sagt att det inte är okej; vi ingår i Alliansen i Skåne.
Ni sköter er inte. Ni har vad jag tror är den lägsta landstingsskatten i Skåne, och det räcker inte även om den skulle höjas med 30 öre. Något ordentligt måste göras. Skåningarna har rätt till likvärdig vård, precis som andra i Sverige har. I dag får de inte det. Åtta dödsfall misstänks bero på vårdplatsbrist i Skåne.
Vi har diskuterat detta många gånger, men det blir inte bättre. Man fortsätter på samma sätt, och situationen blir alltmer katastrofal. Vad tänker ministern göra?