KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kerstin Lundgren (C):
Jag tycker att det är viktigt att göra skillnad. Vi försöker att samtala med ledare i Kina och med aktörer på andra ställen.
Vi försöker också påverka genom att handla för att öppna upp och göra det möjligt för människor att vara med och förändra därför att det ytterst är människor på plats, precis som i Libyen, som förändrar verkligheten och som avsätter ledare. Det är så det händer.
Det är inte genom att stänga in och isolera människor som förändring åstadkoms. Att vi samtalar med en ledare för ett land, som på något sätt ändå accepteras av befolkningen eftersom man inte har avsatt ledaren, innebär inte att vi stöttar.
Det är viktigt. Det kan säkert finnas saker i historien som ska diskuteras. Det kan finnas handlingar och avtal som man har all anledning att fundera på. Det är bra att man till exempel i grannskapspolitiken har gjort ett omtag för att försöka lära av historien. Det är klart att vi inte har gjort allting rätt.
Detta visar också att vi måste förhålla oss till verkligheten såsom den ser ut.
Men det faktum att vi samtalar med och hälsar på diktatorer innebär inte ett stöd för dem, utan det innebär att vi alltid, om folket reser sig, som i fallet med Tripoli i Libyen och i fallet med Syrien, ska stå på människors sida när de kräver demokrati och frihet från förtryck och diktatur.
Kerstin Lundgren (C):
Jag tror att vi från svensk sida ändå kan vara hyfsat stolta över vårt sätt att jobba.
Det här är naturligtvis en viktig del. Men sedan är inte alla länder eniga om hur vi ska jobba. Det är också en verklighet som vi har. Vår röst måste finnas där, och vår röst finns och är med när det gäller att försöka påverka och förändra. Det må gälla Vitryssland eller södra Medelhavet.
Vi har alltså skäl att finnas där och stötta människor. Vi måste också vara beredda att tala med personer som vi inte gillar just för att försöka påverka och försöka förändra. Men detta innebär inte att vi gillar deras politik eller att vi stöttar dem som regim. Det är det, herr talman, som jag vill göra tydligt.
Kerstin Lundgren (C):
Ja, visst är det spännande att vi helt plötsligt förpassat oss till FN:s säkerhetsråd med Hans Linde som dess högste uttolkare. På annat sätt kan jag inte, herr talman, bedöma Hans Lindes inlägg.
Vad jag försökt säga är att vi handlar på de tydliga säkerhetsrådsmandaten samt att avrapportering ska ske tillbaka till säkerhetsrådet, till Ban Ki Moon. Den nya resolution som kommer i säkerhetsrådet med anledning av den avrapporteringen kommer att döma av.
Jag är ödmjuk inför den avdömningen och inför den resolution som kommer. Vad jag i hela mitt inlägg, vilket Hans Linde uppenbarligen inte hörde, försökte hävda var just att det är fråga om ett folkrättsligt stöd. Ingen har uttalat någonting annat - utom Hans Linde och måhända en och annan till.
Men det finns ingen folkrättsavdömning som kan säga att detta är att gå utöver mandat.
När det gäller detta med att vi skulle ha pläderat för att avsätta Gaddafi: Nej, vad jag sade var att när Hans Linde gläds åt att människorna i Tripoli får fira frihet eller får fira att Gaddafi lämnat borde Hans Linde också tänka på vad det är som har skapat förutsättningarna för det, nämligen det libyska folkets resning.
Förutsättningarna för detta var faktiskt också att man inte slogs ut av Gaddafis flyg och marktrupper som ju var vida överlägsna.
Kerstin Lundgren (C):
Som sagt: När det gäller Hans Linde som uttolkare av folkrätten må det vara hans frihet att försöka sig på det. Jag förbehåller mig, herr talman, rätten att konstatera att någon sådan auktoritativ uttolkning inte är gjord. FN:s säkerhetsråd har ännu inte fått en rapport.
Vi kommer att få en prövning i ICC av detta med brott mot mänskligheten från båda sidor - också det var jag tydlig om - och det är viktigt att detta kommer till stånd. Det är på det sättet jag tycker att vi måste försöka jobba.
Men, herr talman, det skorrar falskt i mina öron när Hans Linde ena stunden talar om sin glädje och om hur han följde människorna på torget i Tripoli och andra stunden säger att vi skulle ha stoppat att detta hände. Det skulle ju i princip betyda att det är status quo som Hans Linde efterfrågar från vår sida. Jag tycker inte, herr talman, att det låter så himla ärofyllt.
Måhända har också Hans Linde en liten droppe olja på sin kavaj.
Kerstin Lundgren (C):
Ambitionen att Sverige ska vara klimatneutralt till 2050 är naturligtvis en tuff utmaning. De exakta planerna är inte klara ännu. Det är en del av uppdraget att titta på hur vi kommer att kunna förena oss inom EU och globalt. Det påverkar det vi måste göra själva.
En av utgångspunkterna har varit det så kallade 20-20-20-målet, det vill säga att vi ska ha reducerat våra utsläpp med 20 procent till 2020. Det är vår ambition att vi successivt ska ta oss framåt.
Det var också därför som vi nu kunde få en presentation av nya åtgärder när vi ska förändra ett av de områden där vi behöver göra insatser, nämligen transportsektorn. Boendet, transporterna och industrin är viktiga när det gäller våra utsläpp.
Från 1993 till 2003 har hushållen och den offentliga sektorn minskat sina koldioxidutsläpp med 17 respektive 49 procent. Det är ett exempel. Men under samma tid har konsumtionen ökat.
Vi konsumerar väldigt mycket europeiskt, och i och för sig nu också kinesiskt. Vi vill se en fri handel. Vi vet att en fri handel är en viktig förutsättning för utveckling globalt. Vi skulle gärna se ett grönt WTO-avtal för att på det sättet kunna säkerställa att de gröna frågorna inte blir ett hinder.
En av de saker som vi ofta hör när vi vill införa gröna regler är: Nu försöker ni på nytt lägga upp handelshinder.
Kerstin Lundgren (C):
Bodil Ceballos frågar på nytt om import av produkter. Jag försökte svara på den frågan även om det kanske var svårt att uppfatta. Jag pratade om det gröna WTO-avtalet och om att hitta ett internationellt regelverk som säkerställer att man tar miljöhänsyn. Jag hoppas dessutom att vi ska nå ett globalt klimatåtagande.
Det kommer naturligtvis att påverka förutsättningar för handel, precis som andra saker. Jag vill se handel, och jag är inte negativ till att man räknar med konsumtion i det sammanhanget.
Men det viktiga är att fokusera på det vi kan göra här hemma med vår egen produktion och att vi kan ta hand om det man kallar biffen, bostaden och bilen. Det är de viktiga delarna att försöka hantera. När det gäller skyddade områden har vi i riksdagen ställt oss bakom ett miljömål.
Vi jobbar för att leva upp till det miljömålet. Vi har ett förhållningssätt till skyddade områden som inte nödvändigtvis innebär att staten ska gå in och lägga en död hand över områdena.
Den enskilda skogsbrukaren har vårdat och skött sitt landskap på ett sätt som är mycket värdefullt för den biologiska mångfalden, artrikedomen, och för landskapet som sådant.
Vi tror verkligen att det finns ett stort engagemang och ett stort intresse - vi har sett att det är så - för att skydda områden utan att göra dem till naturskyddsområden, nationalparker eller något annat som skulle krävas enligt Bodil Ceballos syn.
Kerstin Lundgren (C):
Jag tyckte att det var en intressant debatt och kände att jag måste delta i den. Regeringen gör ett bra arbete i den här delen, vilket också framkommer i utrikesministerns svar.
Grunderna finns i folkrätten, och Sverige vill se en tvåstatslösning med 1967 års gränser som bas och med Jerusalem som huvudstad för två stater. Carl Bildt och regeringen har arbetat hårt för att samla EU, för att EU ska få en starkare röst i arbetet med att hitta lösningar.
Det är välkommet och det är bra, fru talman. För alla oss som vill att det israeliska folket och det palestinska folket ska få uppleva fred i närtid är det viktigt att vi kan hitta en väg till säkra gränser för både en palestinsk och en israelisk stat.
Det är viktigt att hitta en väg till erkännande, att båda parter erkänner varandra - och andra. Det vägval som Abbas och Fayyad gjort är värt allt stöd. Det är en icke-våldsväg som de sökt.
Efter årtionden av olika våldsutbrott väljer de att söka en väg framåt som bygger på fredliga förhandlingar och fredliga lösningar. Det är värt vårt stöd. Detsamma gäller de krafter i Israel som verkar för icke-våldsvägar, som verkar för att hitta fram till fred och försoning. Också de krafterna är värda allt vårt stöd.
Det finns många på båda sidor som har intresse av att förhindra detta. De är inte värda något stöd. Fru talman! Statsbygget har nått långt. Det kunde konstateras i den FN-rapport som nyligen utkom. Nästa steg är en egen stat för det palestinska folket.
Vi har från svensk sida under lång tid medverkat till att skapa förutsättningarna för detta statsbygge. Vi har medverkat aktivt för att det ska bli möjligt. Det är därför positivt när vi får ett kvitto på att man nått långt. Nästa steg blev, såsom den palestinska ledningen såg det, FN-vägen.
Som utrikesministern sade har Sverige ingen röst i säkerhetsrådet, så där kommer rösten inte att efterfrågas. I det fall en uppgradering till non-member state skulle bli aktuell - vilket vi i dag inte vet om så sker - kommer frågan också till oss. Då finns det inte, som jag ser det, någon gul lampa som kan lysa.
Det finns en folkrättslig grund för en palestinsk stat, men ännu är tiden inte inne, ännu är alla förutsättningar inte på plats. Men tiden närmar sig, fru talman. Låt oss hoppas att fredsförhandlingarna får en ny möjlighet utifrån de nya förutsättningar som nu finns.
Viljan finns att åstadkomma ett fredsavtal som verkligen innebär fred för både Israel och Palestina - och för området som sådant. Avslutningsvis, fru talman, vill jag säga att Europarådet gjorde en betydande insats genom att samlat erbjuda den palestinska parlamentariska församlingen Partnership for Democracy. Det var mycket positivt och också hälsat välkommet av ledamöter i Knesset.
Kerstin Lundgren (C):
Ett samlat Europa är naturligtvis oerhört viktigt. Ett samlat Europa som kan tala och inte bara tiga, ett samlat Europa och ett samlat EU som kan handla för att åstadkomma resultat är något som efterfrågas, inte minst i den region vi nu talar om. Jag hoppas verkligen att vi ska kunna vara framgångsrika i att uppnå detta.
Som sagt har Sverige under utrikesministerns ledning lagt en god grund för det arbetet inom EU. Det är viktigt att EU stöder icke-våldsvägen framåt. I det sammanhanget finns det naturligtvis ett tryck på att öppna förhandlingar. Kvartettens krav och kvartettens senaste bud ligger på bordet.
Självklart är det så att Israels regering företräder en stat som har ockuperat mark under en lång tid. Det är viktigt att vi kan driva på för att åstadkomma tydliga signaler om att det verkligen finns en vilja till fred från den israeliska regeringens sida.
Självklart är det också så att den israeliska statens säkerhetsintressen måste vägas in - precis som utrikesministern säger. Det är ingen enkel matematik. Men man måste ändå visa en bättre vilja än som framkommit i en del av de uttalanden och en del av de handlingar som vi under senare tid sett. Timglaset rinner sakta ut.
Det är viktigt att vi är tydliga i den delen. Det finns en folkrättslig grund för en palestinsk stat. Men ännu är inte alla pusselbitar på plats. Utnyttja tiden till förhandlingar och för en fredlig lösning!
Kerstin Lundgren (C):
Jag tycker att det finns ett klart inslag av svek.
Om vi har varit i landet i elva år för att försöka bygga förutsättningar för utveckling, bygga förutsättningar för säkerhet gäller det att vi också orkar hålla i så att den afghanska regeringen klarar att ta över när vi lämnar, att vi har en ordnad överlämning av ansvaret.
Det måste naturligtvis ske på ett sätt som gör att man inte i princip känner att siste man släcker lyset, att de lämnas utan något ansvar, att det bara handlar om att inte vara sist kvar i Afghanistan. Det fanns tendenser till ett sådant race. Jag har hört det också i den svenska debatten.
Jag tycker att det vore oansvarigt. Det vore oansvarigt mot de människor som vi har försökt att stödja under så lång tid. Vi måste kunna klara att vara kvar under ordnade former 2014 och från vår utgångspunkt också senare om det är så att den afghanska regeringen efterfrågar vår närvaro.
Kerstin Lundgren (C):
Från min sida är det helt okej att utvärdera våra insatser. Jag tycker att vi måste lära av våra insatser vad som är rätt och vad som går fel. Jag hoppas att vi ska kunna få en sådan bild, även om det inte är helt enkelt.
Jag kan bara konstatera att det före 2001 inte heller var kvinnornas årtionde som hade passerat i Afghanistan, att situationen för människorna i Afghanistan då var ett under av framgång. Man led ju av det som hände och den interna konflikten.
Man har lidit länge av krig och konflikter, och det är klart att i de situationerna drabbas kvinnor och barn. I de situationerna hindras utvecklingen. Vi ser det ju på andra ställen också. Vi ser det i Kongo. Vi ser det i Syrien tyvärr just nu, så fasansfullt. Det är klart att det i sådana sammanhang inte ges förutsättningar för utveckling och att ta vara på de möjligheter som landet har.
Jag hoppas dock, herr talman, att valen 2014 ska kunna genomföras på ett bra sätt, och jag hoppas att man därefter ska få se årtionden där människor får chansen att leva i fred och ha möjligheter till utveckling, kvinnor och barn också. Men jag är inte säker på att den ljusnande framtiden är så enkel som Hans Linde verkar föreställa sig, herr talman.
Med detta ber jag att få tacka för den sista debatten detta år och önska talmannen och även övriga deltagande i denna debatt en god jul.
Kerstin Lundgren (C):
Det är spännande att höra Urban Ahlin. Han är en maktspelare som gillar det politiska spelet mer än många andra i den här kammaren och skulle verkligen gotta sig åt att få säga: Titta här! Vi har fattat ett beslut om att driva frågan! Stort!
"Om riksdagen vill berätta för regeringen vad riksdagen tycker kan riksdagen göra det i ett tillkännagivande. I tillkännagivandet kan riksdagen uppmana regeringen att utreda en fråga eller att komma med ett förslag till riksdagen. En gång varje år berättar regeringen för riksdagen vad den har gjort med riksdagens tillkännagivanden." Detta står att läsa om tillkännagivanden på riksdagens hemsida. Herr talman!
Jag kan inte förstå varför jag eller vi i riksdagen skulle ägna oss åt att skriva ett brev till regeringen och berätta vad vi tycker. Urban Ahlin kan göra en enkätundersökning i regeringen och fråga statsråden om de vet vad Centerpartiet tycker i frågan om uppgradering. Jag är övertygad om att han kommer att få en entydig jaröst.
Alla vet vad Centerpartiet tycker, för Centerpartiet påverkar i regeringen och väljer att använda vår röst där den gör skillnad! Vi använder den inte för att skriva brev till regeringen.
Det är oppositionens glädjeämne att någon gång emellanåt få skicka ett brev till regeringen och berätta vad man tycker, men precis som så många gånger förr är det inte det kraftfulla beslut som oppositionens företrädare gärna vill säga. Sedan hade jag möjlighet att lyssna till Urban Ahlins inledning.
Han hade väl fått instruktionen att säga att han hade skrivit av Centerpartiets beslut från stämman. Han har måhända inte läst det själv, men jag kan överlämna det till Urban Ahlin, så att han får se det, för inte är det Centerpartiets beslut som står i er reservation.
Kerstin Lundgren (C):
Jag konstaterar att Urban Ahlin nu passade i frågan om läsningen av texter från Centerpartiets stämma. Du ska få texten sedan, så att du kan se den och inte kommer med felaktiga uppgifter till ledamöterna av denna kammare. Beredningsfrågan kanske Hans Linde kommer att diskutera senare. Det finns ju också en tydlig signal i ett svar som Hans Linde har fått.
Om du inte har haft den debatten än tror jag att du inom ganska kort kommer att ha den. Där kommer beredningsfrågan att framgå. Regeringen bereder frågan. Det står helt klart.
När det gäller detta med enkät frågade jag Urban Ahlin om regeringen visste vad Centerpartiet tycker i frågan om uppgradering och erkännande av Palestina. Det var det som var enkäten. Det som handlar om riksdagens tillkännagivanden är att sända brev.
Jag tycker att det är viktigt att riksdagen följer grundlagens intentioner, precis som jag kommer att säga att jag tycker att det är viktigt att man i Egypten följer sin konstitution. Vi valde mycket medvetet i bred samsyn att fatta beslut i den här kammaren om att inte göra tillkännagivanden till ett inslag i grundlagen, utan det skulle just vara den enkla formen: ett brev där man berättar vad riksdagen tycker. Det ändrar inte verkligheten.
Vi fokuserar på sakfrågan. Urban Ahlin fokuserar på det politiska spelet. Väl bekomme, men det är sakfrågan som är fokus för Centerpartiet.
Kerstin Lundgren (C):
Det må vara obegripligt för Valter Mutt, men jag ska försöka mig på att förklara. Riksdagen kan göra ett tillkännagivande, alltså skicka ett brev till regeringen för att berätta vad riksdagen tycker. Men varför skulle Centerpartiet skicka brev till regeringen när vi sitter i regeringen? Det är främst oppositionens redskap, och det är ett viktigt redskap för oppositionen.
Men i ärlighetens namn är det här en fråga som kräver hantering i regeringen. Det vore väl fullkomligt kontraproduktivt, även om oppositionens företrädare skulle glädjas, om vi skulle ägna oss åt att rösta på oppositionen när vi sitter i regeringen och för diskussioner i de här frågorna.
Ni borde alla förstå hur himla dumt det skulle vara. Sakfrågans betydelse är mycket större än så. För min del står sakfrågan i centrum, inte det politiska spelet från oppositionen visavi regeringen.
Vår huvuduppgift är att vara med och verka och fullfölja vår politik så långt det bara går i regeringen. När en diskussion pågår där sätter man väl sig inte här i kammaren och röstar med Urban Ahlin, Valter Mutt och Hans Linde. Snälla, det vore verkligen att både sälja smöret och tappa pengarna.
Kerstin Lundgren (C):
Vi företräder det som man i den här kammaren har varit enig om, nämligen att vi ska stå fast vid det som grundlagen säger. Internationella förhållanden hanteras av regeringen. Det är det som vi står upp för, och det är det som det här betänkandet är tydligt med. Det gäller till och med er, kära opposition.
I den del vi är överens om folkmordet kan vi nästan skriva att vi i princip tycker att det ska vara regeringen som fattar beslut om folkrättsliga frågor. Det är det som är huvudbudskapet, att regeringen har att ta ställning i den här typen av frågor. Det är där som avgörandet sker.
Skulle det vara här som vi beslutar om att uppgradera palestiniernas ställning i FN skulle vi prata om helt andra frågor. Men nu är det inte här vi fattar de besluten. De fattas i New York, och det är regeringen som fattar beslut. Det kommer att tydliggöras i morgon. Det må vara trist för oppositionen.
Men ingen kan tvivla på vad Centerpartiet driver i den här frågan. Vi driver frågan om erkännande. Vi driver frågan om uppgradering. Vi gör det där rösten gör skillnad, i regeringen, inte genom att välja oppositionsvägen. Den valde vi bort 2006.
Kerstin Lundgren (C):
Jag skulle kunna beröra flera frågor. Jag funderar på hur engagemanget för flyktingarna från Syrien går ihop med Sverigedemokraternas vilja att öppna för flyktingar i Sverige och så där. Men jag ska nöja mig med det som var ingången till Julia Kronlids inlägg, nämligen frågan om tillkännagivanden och den hållning vi har.
Jag noterar att Julia Kronlid nämner att Sverigedemokraterna respekterar att regeringen tar beslut. Det är spännande, herr talman, att Sverigedemokraterna respekterar att regeringen fattar beslut i internationella frågor. Det är ju så att grundlagen som gäller också för oss är tydlig när det gäller ansvarsfördelning mellan riksdag och regering, tydlig när det gäller internationella förhållanden.
Jag hade, som sagt, förmånen att sitta med och utreda den nya regeringsformen, och det var ganska klart att ingen ville göra tillkännagivanden till en formell del av regeringsformen. Det är en relation mellan riksdag och regering som går ut på att riksdagen i en skrivelse till regeringen berättar vad riksdagen tycker.
Det är framför allt när oppositionen kan enas som detta blir ett instrument för oppositionen. Det är inget instrument för regeringen. Regeringen berättar å andra sidan för riksdagen vad regeringen tycker om dessa skrivelser. År 2005 hade den socialdemokratiska regeringen 155 skrivelser på sitt bord som man inte hade hanterat.
Riksdagen valde att konstatera detta på samma sätt som man gör nu genom att lägga regeringens redogörelse och därmed riksdagens skrivelse till handlingarna. Mer än så blir det inte, herr talman, och det tycker jag att man måste respektera. Det är utgångspunkten.
Kerstin Lundgren (C):
Jag står jättemycket bakom Sveriges grundlagar. Jag har varit med och fattat beslut om dem. Jag har varit med och utrett regeringsformen och står självklart bakom den. Det är en tydlig maktdelning.
Riksdagen har ett jättestarkt uppdrag när vi beslutar om lagar, när vi behandlar hur statens medel får användas, tar ut skatter och granskar regeringen - det som framgår av regeringsformen och riksdagsordningen.
Det är klart att om en majoritet i riksdagen väljer att tycka till i en fråga som egentligen inte tillhör riksdagens beslutsområde så tunnar man ju ut riksdagens uppdrag. Det är någonting som jag tycker att man bör vara varsam med.
Sedan är det faktiskt så, herr talman, att tillkännagivanden inte har någon annan funktion än att innebära att riksdagens mening sänds i en skrivelse till regeringen. Sedan får herr talmannen ta emot regeringens svar på den skrivelsen, som behandlas av konstitutionsutskottet och så småningom läggs till handlingarna. Regeringen har full frihet att hantera detta på det sätt som man önskar.
Det här är inte att nedvärdera riksdagens väldigt viktiga arbete. Vi ska granska, vi ska debattera och vi ska besluta på de områden där vi har att fatta beslut. Tillkännagivanden har jag varit med och tittat på rätt mycket, och de har sällan haft någon stor betydelse. Jag tror att det äldsta tillkännagivandet som ligger och vilar är sedan 90-talet. Särskilt stor effekt har sällan tillkännagivanden. Den enda gången är när hela riksdagen enas.
Då gör det skillnad, men inte annars. Det visar historisk erfarenhet. Det har jag också tittat närmare på, herr talman. Vägen är fri för oppositionen, men jag väljer den inte.