Gunilla Carlsson (M):
Det stämmer att den här regeringen sätter kampen för frihet i världen högt. Jag tror att ett av problemen med fattigdomen i världen är att människor lever under förtryck. Jag var nyligen på resa i Afrika och besökte ett land som heter Botswana, som uppnår en del av millenniemålen, som har en bra utveckling och där Sverige fasar ut sitt bistånd. Grannlandet heter Zimbabwe.
Zimbabwe var en av framgångssagorna i Afrika tidigare, ett land som går till val i morgon under en förtryckarregim ledd av Mugabe. Det förtrycket har lett till en omedelbar svältkatastrof i detta land där de mänskliga rättigheterna har åsidosatts, där det är brist på frihet, där det råder förtryck och därmed också svält, brist på mat, vatten och mediciner.
Det är därför den här regeringen när vi presenterar hur vi slåss för mänskliga rättigheter i utvecklingspolitiken, i utrikespolitiken, i handelspolitiken och så vidare säger att vi måste se till att vi får en bättre tingens ordning så att de mänskliga rättigheterna, som i år firar 60 år, får en ökad respekt i världen. Det är vårt bästa bidrag, skulle jag vilja säga, till fattigdomsbekämpningen i världen.
Där nöden många gånger är som störst är det antingen krig och konflikter eller, som i många länder där det är svältkatastrofer, diktatur. Det är därför vi står upp för friheten. Det är därför vi också kritiserar UNDP. FN-organet UNDP kommer nästa år att få närmare 1 miljard av de svenska skattebetalarnas pengar. Vi har valt att i basbudgetstödet dra in 80 miljoner kronor.
Vi har i ständiga dialoger med UNDP påtalat att en varaktig och långsiktigt väl fungerande fattigdomsbekämpning måste vila på demokrati och mänskliga rättigheter. När UNDP i sina strategiska dokument inte vill ta detta till sig tycker jag som ansvarigt statsråd att det finns anledning att Sverige inte bara ska betala utan också visa med en markering att vi inte är nöjda fullt ut.
Vi har minskat betalningarna med 80 miljoner kronor. Vi betalar nästa år totalt ut närmare 1 miljard i alla fall. Jag tror att detta är en väldigt viktig signal i FN-systemet om var man har Sverige just i kampen för mänskliga rättigheter och när det gäller vikten av demokrati även i utvecklingsländerna. Får jag också säga någonting om de ytterst små resurserna och att jag sällan ställer upp för de enskilda organisationerna. Enskilda organisationer granskas som alla andra.
De får ungefär 4 miljarder av biståndskakan per år. Jag vill inte säga att det är ytterst små resurser. Det är rätt så stora spelare många gånger, men de flesta aktörerna är ideellt arbetande, väldigt dugliga människor som bidrar till att komplettera den statliga svenska biståndspolitiken. Jag tänker granska alla delar av biståndet för att kunna få bättre måluppfyllelse, kvalitet och resultat.
När vi nu diskuterar tingens ordning kan jag igen konstatera att jag 2008 har mer pengar att röra mig med än 2007. Det är ingen urholkning. Att vi gör skuldavskrivningar innebär att vi bidrar till att skapa bättre fungerande nationella ekonomier i utvecklingsländerna, att de är med i den internationella, globala ekonomin.
Att vi räknar av flyktingkostnader handlar ju om att vi ser detta som en av de stora utmaningarna i världen i dag. Människor tvingas leva bortom sina hemländer. De tvingas bli beroende av andras humanitära hjälp även om de har tagit sig hela vägen till Sverige.
Enligt det regelverk som vi har använt sedan 1991/92 fortsätter vi att avräkna flyktingmottagandet här hemma i Sverige på samma sätt som vi numera också ökar bidragen till bland annat UNHCR och andra organ för att råda bot på de ökade flyktingströmmar som faktiskt finns i världen i dag. Jag tycker inte att det är någon skillnad. Vi hjälper flyktingar i Sverige, och vi hjälper flyktingar i Tanzania med det svenska biståndet.