KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tomas Eneroth (S):
Tack för inlägget från Magdalena Thuresson! Först och främst gäller det procenten. Man får inte sätta ett procentmål så att man bara gör av med pengar, och vi kan inte sätta ett utbetalningsmål, säger Magdalena Thuresson. Det kan finnas en poäng i att hon är lite försiktig med detta med tanke på det tvåprocentsmål som finns med anledning av Natomedlemskapet när det gäller försvarsutgifter. Det kan ibland finnas en poäng med att sätta procentmål för att binda sig långsiktigt vid de åtaganden man ska göra.
Men Moderaterna kanske här aviserar att de vill gå ifrån också detta tvåprocentsmål. Då tror jag att vi har en annan politisk debatt. Jag tänker fokusera på det som handlar om beredningsprocessen och hur man hanterar civilsamhället. I den överenskommelse som jag nämnde i mitt anförande förbinder sig regeringen att arbeta tillsammans med civilsamhället och förbereda det. Som vi har hört från flera talare här är civilsamhället en viktig del i svenskt bistånd.
Från en del i regeringsunderlaget har det sagts att det till och med är en allt viktigare del. Det står i överenskommelsen att man i god tid ska informera berörda civilsamhällesorganisationer om planerade eller pågående processer av större betydelse inom det svenska utvecklingssamarbetet. Jag konstaterar att man inte följer denna överenskommelse. Är det ett bekymmer?
Eftersom jag vet att många av civilsamhällesorganisationerna lyssnar ska jag ska också ge Magdalena Thuresson en möjlighet att beskriva hur detta effektivitetsmått ska kunna tillämpas på civilsamhället. På vilket sätt ska Diakonia bli effektivare i sitt bistånd? Hur ska Olof Palmecentret, Act Svenska Kyrkan eller Plan bli det? Vilka effektivitetsmått är det som ska styra deras insatser framöver?
Vad är poängen med att inte involvera dem på ett tidigt stadium i processen? Och det som kanske är grundfrågan: När kommer civilsamhällets organisationer att involveras? Jag tycker att det också är en ganska grundläggande demokratiaspekt som den här regeringen helt och hållet har missat.
Tomas Eneroth (S):
Jag konstaterar att jag inte fick något svar på frågorna. Nu finns det en chans till. På vilket sätt ska civilsamhället nu involveras i arbetet? Hur ska det bedriva sitt arbete effektivare? Vilka effektivitetsmått avser ni att tillämpa? Är det fler flickor som får stöd och hjälp i utsatta situationer, eller är det ökat humanitärt bistånd beräknat efter populationen?
Jag tycker att det är lite intressant, för ni slänger er gärna med begrepp som ett effektivare bistånd trots att svenskt bistånd är utvärderat till både höger och vänster och uppfattas som ett av världens mest effektiva. Kan ni precisera? Kan vi få besked?
Eftersom civilsamhället inte har blivit involverat och eftersom den överenskommelse som alliansregeringen slöt med civilsamhället har frångåtts kanske det är läge att lämna besked här och nu innan vi fattar beslut i Sveriges riksdag. Eftersom inte någon från regeringen ämnar komma till kammardebatten kan det vara en poäng i att någon företrädare från majoriteten ger oss ett beredningsunderlag innan det röstas i kammaren. Berätta vilka krav som ska ställas på civilsamhället! Eller får det bli som det blir?
Är det så slarvigt man hanterar regeringsmakten nu för tiden?
Tomas Eneroth (S):
Jag tänkte först och främst säga något om avräkningen och Dac. Jag tror att det är viktigt för dem som följer debatten och hör Gudrun Brunegård att ändå komma ihåg hur situationen såg ut. Vi fick signaler om 250 000-300 000 flyktingar från Ukraina bara till Sverige. Det var prognoser som gjordes utifrån krigsläget då. Det gällde att snabbt skaffa förutsättningar att möta detta, och det gjorde vi genom att följa Dac-kriterierna, de regelverk som faktiskt finns.
Sedan visade det sig att det inte behövdes, och då återfördes resurserna. Men det som skiljer sig åt när det gäller utmaningen för alla partier i den förra regeringskonstellationen är att vi inte tvekade en sekund när det gäller enprocentsmålet. Det gör dock den konstellation som Kristdemokraterna nu ingår i. Jag kan tycka att det är vällovligt och till och med positivt att Gudrun Brunegård här säger att man önskar kunna höja biståndet.
Men här finns ju flera partier vars uttryckliga målsättning är att sänka det. Moderaterna vill sänka till 0,7 procent och Sverigedemokraterna till 0,5 procent. Den sannolika konsekvensen av detta kommer att vara ett minskat bistånd framöver.
Jag blir lite orolig, eller till och med mycket orolig, när jag hör inte bara att det handlar om att så småningom involvera civilsamhället - för civilsamhället är ju inte involverat, trots den expertkunskap som finns - utan att Gudrun Brunegård också säger att hon hoppas att det också ska finnas en dialog med oss i utskottet. Det gjorde mig lite förvånad, för jag förutsatte att det fanns en dialog åtminstone där. Men Gudrun Brunegård har alltså inte heller själv deltagit i de här diskussionerna.
Då kanske det blir svårt för henne att svara på min fråga, som jag tycker är intressant. Om nu den övergripande strategin från Kristdemokraterna är att se till att biståndet ska bli så effektivt att alla tycker att det är rimligt att höja det, hur ska det effektiviseras? Är det genom det vi hörde i den senaste repliken, att konkurrensutsätta biståndsorganisationer och se vem som gör det bästa jobbet?
Tomas Eneroth (S):
Nu får Gudrun Brunegård sin sista chans att ändå svara på frågan: Hur ska civilsamhället effektivisera detta? Det var ju detta som var min fråga. Jag förstår den bekräftelse som nu kom av att civilsamhället inte har involverats och att det var medvetet. Jag beklagar det och tycker att det är synd, för där finns ju expertisen.
Jag konstaterar att Kristdemokraternas vägval innebär att man nu systematiskt lägger sig på en lägre nivå för biståndet framöver och har accepterat detta trots tidigare uttalanden till väljarna. Det är en modell vi numera känner igen på flera politikområden. Om man nu dessutom fryser beloppet, hur ska då ett effektivare bistånd så småningom enligt Gudrun Brunegårds önskemål kunna bli mer?
Det kanske ledamoten kan grunna på framöver. Jag tycker att alla som lyssnar och följer den här debatten ändå av någon företrädare för majoriteten skulle kunna få reda på hur civilsamhället ska bli effektivare. Gudrun Brunegård sa i sitt anförande att om det är flera som gör det kanske några inte ska göra det, och vi kan se vem som gör det bäst.
Ska man konkurrensutsätta detta och se vem som är den bästa på bistånd i det här landet? Kan ni beskriva hur urvalet ska gå till, vilka som ska bort och när man ska få reda på detta? Skapar inte Gudrun Brunegårds uttalande i debatten just den osäkerhet och rädsla i civilsamhällesorganisationerna som hon säger sig vilja undvika?
Sven Brus (KD):
Vi ser inte den situationen framför oss, men på grund av den oro som har skapats är det bra att vi följer upp detta. Tomas Eneroth har sagt här tidigare att övergångsregler ger oss tid att förbereda oss. Han får det att framstå som att den 1 maj 2004 kommer neddimpande framför fötterna på oss utan att vi haft minsta tid att förbereda oss för det. Så är faktiskt inte fallet. Det här är en process som har rullat under lång tid, precis som Birgitta Carlsson har sagt här.
Det finns anledning att understryka den här frågan: Varför ska vi förlägga tiden för förberedelse och begrundan av de problem som finns till efter den 1 maj 2004? Varför har regeringen och Socialdemokraterna inte förberett sig bättre före den 1 maj 2004?
Och varför har man inte varit med och påverkat den negativa spiral som nu har uppstått bland Europas länder? Tomas Eneroth säger att den svenska regeringen gör samma bedömning som andra regeringar. Ja, men vad är hönan och vad är ägget, för att travestera ett uttryck?
Vad har den svenska regeringen gjort för att påverka andra länder inom unionen och till exempel Norge och andra länder i en positiv riktning?
Sven Brus (KD):
Socialministern och jag ser säkerligen i grunden rätt lika på denna problematik. Det finns kanske inte så stora skillnader i inställning till frågan som sådan, men det är ändå en viss skillnad på vad detta så småningom leder fram till. Nu är det ju socialministern som regerar och lägger fram de förslag som vi här i riksdagen ska ta ställning till. Det är där som jag känner att bristerna finns.
Vi har diskuterat dessa frågor i Äldreberedningen, och de har upptagit väldigt mycket av vår tid. Äldreberedningen handlar i stort om våra attityder till äldre, hur vi ska forma ett samhälle som accepterar alla människor och som visar alla människor respekt, precis som socialministern säger här. I de diskussionerna kommer man in på attityderna, som jag sade tidigare, men också på lagstiftningen.
I beredningen hade vi en mycket bred samsyn mellan alla partier när det gällde kampen mot den negativa "ålderismen". I ett av våra 100 förslag, nr 36 närmare bestämt, säger vi att en lagstiftning mot åldersdiskriminering bör införas i Sverige. Detta är alltså alla riksdagens partier överens om. Då kan man fråga sig varför det går så sakta med att komma framåt i den här frågan.
Varför släpar just Sverige efter med att implementera den EU-stadga som antogs i Nice redan i december 2000? I den stadgan, kap. 3 artikel 21, står det att diskriminering på grund av ålder ska vara förbjuden. Där sägs vidare att unionen erkänner och respekterar de äldres rätt att leva ett värdigt oberoende liv och delta i det kulturella och sociala livet.
Det är bra att det sägs i regeringsformen sedan 2003 att samhället ska motverka diskriminering av människor på grund av ålder. Men varför går det så trögt, socialministern, med den samlade lagstiftningen där ålder inlemmas som en av flera diskrimineringsgrunder? Jag har diskuterat den här frågan i kammaren vid två tillfällen tidigare. Första gången var i november 2001 då jag diskuterade den med statsrådet Mona Sahlin.
Hon sade då att regeringen hade en hög ambitionsnivå. Till juli 2002 skulle ett utredningsförslag presenteras. Därefter skulle det "inte handla om långbänk, utan här sker det relativt raskt". Detta är direkt citerat ur protokollet.
Nästa gång möttes Lars Engqvist och jag i den här talarstolen i maj 2003 och konstaterade att frågan då låg kvar i den parlamentariska Diskrimineringskommittén och att regeringen hade valt att prioritera andra, i och för sig angelägna, diskrimineringsgrunder och skjutit frågan om åldersdiskriminering framför sig.
Jämfört med den raska takt som Mona Sahlin signalerade på hösten 2001 kommer det alltså att ha gått minst sex år mellan Sveriges anslutning till EU-stadgan i Nice till ett implementerande av förbud mot åldersdiskriminering i svensk lagstiftning.
Min fråga här i dag, i juni 2004, är denna: Tycker statsrådet Lars Engqvist att takten i den här processen ger ett intryck av att regeringen ser frågan som angelägen och prioriterad?
Sven Brus (KD):
Det vore mig fjärran att säga nej till en noggrann utredning, särskilt när det gäller lagstiftning. Men man måste ändå göra en liten reflexion och undra vad det var som hände på våren 2002 när frågan ändå var ganska långt framme enligt statsrådet Mona Sahlin. Vad var det som hände den våren som föranledde tre års utredningsarbete till mellan 2002 och 2005? Det är inte alldeles lätt att genomskåda det.
Det handlar i hög grad om attityder, men det handlar också om lagstiftning. Det är ändå regeringen som måste ta initiativ till att stifta en lag. Nu är det så på det här området, kanske till skillnad mot en del andra, att riksdagens partier är överens. Jag vet att regeringen har problem med att få igenom vissa av sina lagförslag, inte minst i det utskott som jag finns i, och det kan finnas anledning att sega med frågorna.
Men i det här fallet finns det faktiskt en enig riksdag som skulle kunna vara beredd att ta ett sådant här beslut. Därför är det fortfarande för mig ogenomträngligt och oförståeligt vad det är som har föranlett tre års extra utredningsarbete, mellan åren 2002 och 2005. Varför ska det ta mellan sex och sju år för Sverige, till skillnad från många andra europeiska stater, att implementera den här EU-stadgan i sin lagstiftning? Det kan ju knappast bero på något politiskt motstånd.
Det kan knappast bero på att detta inte behövs. Det måste bero på att det har hamnat i bakvatten någonstans i Regeringskansliet, och det beklagar jag.
Sven Brus (KD):
Nu syftar den här interpellationsdebatten till att recensera regeringens ambitioner på detta område. Jag har en minut och 50 sekunder på mig, och det räcker inte för att gå igenom alliansens politik. När det gäller denna handlar det dock nog om vilka glasögon man läser med, och vi kanske inte riktigt har samma glasögon i det avseendet. Men låt oss gärna ta den diskussionen vid något annat tillfälle. Frågan är vilka ambitioner regeringen har.
Jag frågade i början om regeringen har satt upp något konkret mål för utflöde ur förtidspension och återgång till arbete. Jag frågade Hans Karlsson om det räcker med dessa 0,8 %, men jag fick inget riktigt svar på det. Jag förutsätter dock att det inte räcker med 0,8 % utan att det finns en högre ambitionsnivå. Jag vill minnas att också Riksrevisionen undrade lite över varför inte regeringen har målsatt just denna ambition.
Det skulle vara intressant att höra om det finns några tankar på att klä den i konkreta mål. Jag vet att Försäkringskassan diskuterar att man skulle kunna ha ambitionen att tredubbla återgången till arbetslivet. I stället för de 4 000-5 000 personer som i dag kommer tillbaka skulle man kunna komma upp i 15 000. Det är fortfarande en mycket måttlig ambitionsnivå.
Tycker statsrådet att detta kan vara en rimlig utfästelse att börja med nu för att sedan kanske kunna höja ribban längre fram? Det skulle vara intressant att höra. I övrigt tackar jag för denna debatt. Jag kan nog lova att återkomma.
Anne-Marie Ekström (L):
Jag håller med Marie Engström om att det i vissa fall är för lätt att få F-skattsedel. Folkpartiet har ännu inte hunnit diskutera förslaget från Skatteverket. Det är självklart att missbruk ska beivras, och jag tror att man kan hitta en bra lösning för hur man ska komma till rätta med det.
För den skull tycker jag inte att min väninna från Borås inte ska få möjlighet att bedriva företag bara därför att hon inte får F-skattsedel. Det finns en hel del fördomar om vad en sjuksköterska är. En sjuksköterska kan ju ha vilket konsultjobb som helst. Där vill jag sätta in pressen. Man måste kunna både ta och ge.
Det får inte vara för lätt för dem som är oseriösa, men för den som är seriös måste det vara lätt att kunna få en F-skattsedel.
Anne-Marie Ekström (L):
Jag trodde att vi skulle föra en seriös debatt om ett betänkande som handlar bland annat om företagens villkor. Men den raljerande ton Ulla Wester har när hon presenterar våra förslag anser jag inte riktigt värdig en riksdagsdebatt. Vi har rätt att skriva motioner och framföra våra åsikter och kräva att de ska respekteras även om vi inte har samma uppfattning. Så går jag över till sakfrågan.
Det är orättvist att Ulla Wester säger att vi inte bryr oss om skattekontroll. Folkpartiet avsatte 100 miljoner extra i sin budget för 2004 just för att användas till att motverka skattefusk och öka kontrollen. Men det finns inget om det i det här betänkandet. Herr talman!
Självfallet anser jag och Folkpartiet att oseriösa företag ska sättas åt. Men bara för att det finns oseriösa företag, kanske särskilt i vissa branscher, ska inte andra företag straffas.
Grundförutsättningen måste vara att den som vill starta företag är seriös, och inte den motsatta inställningen, som Ulla Wester har.
Anne-Marie Ekström (L):
Jag beklagar om jag uppfattade Ulla Westers ton som raljerande. Men jag kände att det var någonting som jag ville framföra; vi tycker inte att det här är riktigt. När det gäller regelverket och F-skattsedlar är vår avsikt naturligtvis att seriösa företag ska värnas, precis som jag har sagt hela tiden.
Men man gör inte det genom att det blir krångligare och fler problem eller genom att framställa det som att det bara är problem när någon ska starta ett nytt företag. Jag tycker självfallet att man ska se över dem som missbrukar och utnyttjar F-skattsedeln. Men det finns de som vill starta seriösa företag, till exempel ett seriöst tjänsteföretag.
Då fungerar inte de här reglerna riktigt som säger att man inte får ha bara en kund eller en uppdragsgivare när man startar ett företag. Om man till exempel vill starta ett företag inom tjänstesektorn så har man kanske en eller två kunder som man börjar med, och sedan växer företaget vartefter.
Ett företag som är litet i början kan ju bli stort. Jag tycker inte att man ska sätta käppar i hjulet när människor vill starta företag. Som jag sade i min replik till Marie Engström förut är det mycket möjligt att jag inte skulle ha fått starta mitt företag när jag startade det för tio år sedan. Då hade jag bara en uppdragsgivare. Men sedan, efter något år, hade jag många. Jag tycker att man måste kunna värna även dessa företagare.
Självfallet ska det vara seriöst. Det finns möjligheter att återkalla en F-skattsedel. Vi har i och för sig inte diskuterat det förslag som Skatteverket har kommit med, men visst kan vi göra det.
Anne-Marie Ekström (L):
I regeringens skrivelse Migration och asylpolitik , för vilken remisstiden gick ut i dagarna, står det i inledningen att de som söker asyl i vårt land ska få sin ansökan behandlad på ett rättssäkert sätt. De ska få ett bra mottagande och en rättssäker prövning. Några rader längre ned står det också att arbetet pågår. "Det handlar om att reformera asylprocessen och förstärka rättssäkerheten i både första och andra instans."
Migrationsministern säger i sitt svar att ett steg tagits på vägen för att underlätta en reform genom förslaget att avskaffa rätten till nya ansökningar. Jag påstår fortfarande att det är att börja i fel ordning. Först måste asylprocessen göras rättssäker. Sedan kan man överväga om man ska ta bort möjligheten till ny ansökan. Jag håller med om att det förlänger asylprocessen.
Men vad gör den asylsökande när han eller hon känner att han eller hon inte fått sin sak ordentligt prövad? Jag håller med om att det behövs en översyn av utlänningslagen. Men under tiden som man håller på att utreda kommer asylsökande att avvisas, och de upplever att de inte får göra sin röst ordentligt hörd.
Jag instämmer helt i de synpunkter och den kritik som Sten Tolgfors framför mot sättet att hantera utredningen om och översynen av instansordningen. Jag frågar migrationsministern: När kan vi ha en ny instansordning i asylprocessen? Fru talman! Jag var närvarande vid det möte i socialförsäkringsutskottet där det nya underlaget för kostnadsberäkningen av vad en ny instansordning skulle kosta presenterades.
Min spontana reaktion var att om kostnaderna blir så höga för att få en rättssäker process kan man fråga sig hur långt ifrån rättssäkra processerna är i dag. En av de punkter som jag reagerade på var den som handlade om tolkar. Det saknas rättstolkar, och det är brist på auktoriserade tolkar. Man sade vid presentationen att vid muntliga förhandlingar bör tolkkomptensen vara hög.
Borde den inte vara det redan i dag? Det är ju ett direkt erkännande att det i dag inte fungerar tillfredsställande. Detta med tolkar har också uppmärksammats den senaste tiden i medierna. Det har framkommit uppgifter om att tolkar varit spioner åt sitt hemland.
Migrationsverket har i många fall använt sig av tolkar som inte varit auktoriserade på grund av att det är brist på auktoriserade tolkar men också för att de har varit för dyra. Var finns rättssäkerheten där? Jag har läst på Migrationsverkets hemsida att det nu finns nya direktiv för hur man ska använda tolkar. Det är ett steg i rätt riktning.
Men det finns fortfarande nödutgångar om det inte finns tillgång till auktoriserad tolk. Tolkning kan göras via telefon, eller så kan man få tolkning till ett annat språk än det egna hemspråket, om man behärskar ett annat språk. Detta är inte rättssäkert.
Och så länge som vi inte har en rättssäker process tycker jag definitivt inte att man kan ta bort detta med nya ansökningar. Vad tänker migrationsministern vidta för åtgärder så att även tolkningen blir fullständigt rättssäker?
Anne-Marie Ekström (L):
Jag håller med om att det var viktigt att se över asylprocessen. Jag har också läst det svar som Lagrådet gav, men Folkpartiet vill ha en snabbare översyn av detta än vad som nu sker. Det drar ut på tiden. Allt som migrationsministern säger är att mycket är på gång.
Men hur går det för dem som i dag finns i asylprocessen och som inte kommer att få ta del av en i framtiden förhoppningsvis mer rättssäker process? Hur ska man hantera det? Att förbjuda nya ansökningar kan väl inte vara det enda svaret? Så länge som vi inte har en rättssäker process måste möjligheten att göra nya ansökningar finnas kvar.
Men det är ännu viktigare att regeringen och migrationsministern tar sig en ny funderare på hur Sverige ska behandla dem som i dag finns i asylprocessen så att vi verkligen lever upp till en human flyktingpolitik och följer barnkonventionen och portalparagrafen i utlänningslagen om barnens bästa.
Den familj som bor i närheten av mig i Borås har varit i asylsystemet i tre år och har fått ett negativt beslut. De har inte själva orsakat att de har tvingats vara i systemet så här länge. Barnen har gått i skolan.
Vad ska vi göra med den familjen och många andra familjer där människor mår dåligt? Det är jätteviktigt att man kommer till skott med en ny instansordning och får en helhet i den nya asylprocessen, men det hjälper inte dem.