KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Lilja (S):
När jag läste svaret första gången tyckte jag att det var ganska intressant och snudd på lite sensationellt. Just frågan om möjligheterna att på ett effektivt sätt genomföra dopningskontroller inom organisationer och på personer som inte är anslutna till en idrottsförening är någonting som har debatterats under många år.
Det som gör mig lite förvånad är att det tydligen är helt okej att skriva ett kontrakt på ett gym att den som köper ett årskort eller en rättighet att träna där är beredd att underkasta sig en dopningskontroll. Är det helt okej är det naturligtvis bra. Det är någonting som vi som jobbar mot dopning har eftersträvat i många år.
Nästa problem som uppstår är givetvis sanktionen och vägran. Det ska vi diskutera lite grann, eftersom det är poängen. Det är dessutom lite juridiska bekymmer kring detta. Det var egentligen därför jag ursprungligen ställde frågan till justitieministern. Vi börjar med det som ministern säger i svaret om polis och rättsväsendet. Det är både rätt och fel.
Problemet när det gäller dopningskontroller är att det inte finns några kriterier för skälig misstanke. Därför har polisen problem att tvinga fram en dopningskontroll. Däremot har man kriterier för skälig misstanke när det gäller narkotikabrott, och där kan man tvinga fram en form av kroppskontroll. Det finns lagar som förbjuder anabola-androgena steroider.
Det gäller till exempel lagen om intagna för vård på anstalt, lagen om särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård, lagen om missbrukare och lagen om kriminalvård på anstalt. Det finns ett brukandeförbud. Där har polisen och de rättsvårdande myndigheterna rätt att göra dopningskontroller.
När det gäller lagen om behandling av häktade och anhållna med flera innehåller även den en rätt att kontrollera häktade personer. Med det finns en viss möjlighet för polisen att göra dessa kontroller. Problemen som uppstår på den privata sidan när det gäller gymmen är just om personen i fråga vägrar.
Kan man komma undan testen genom att vägra är hela förbudet och tanken med det fullständigt verkningslös. Det är lite grann som lagen om att gå mot röd gubbe; det är förbjudet, men det finns ingen sanktion. Alltså går vi alla mot röd gubbe såvida det inte kommer några bilar. Om polisen står intill struntar vi i det, och de kan ingenting göra. Det blir precis samma sak här.
Man kan skriva på ett kontrakt som innebär att okej - jag underkastar mig dopningsprov. Men när dopningsprovet ska genomföras vägrar jag, och då finns det ingen möjlighet till sanktion. Alltså har vi ett stort problem där, vill jag påstå. Problemet uppstår om sanktionen består av ett vite eller en förverkad avgift, det vill säga att man inte får komma till gymmet och träna fler gånger. Det är det här jag skulle önska att ministern kunde utveckla lite grann.
På vilket sätt ska ett sådant här kontrakt med ett medgivande att underkasta sig en dopningskontroll bli effektfullt om det i verkligheten är så att man utan problem kan vägra genomgå testet när man ska utsättas för det? Det är den diskussionen jag skulle vilja ta. Jag skulle gärna vilja ha ett svar på hur ministern tänker i frågan.
Lars Lilja (S):
Så länge det inte är kört i botten kanske det inte har uppstått några problem. Som jag sade tidigare vet vi inte hur många tester som är gjorda, vem som har gjort dem och konsekvenserna av dem. Det jag var ute efter är vad som händer när det här körs i botten, när en person vägrar, när diskussionen kommer upp huruvida det är ett påtvingat kroppsligt ingrepp eftersom det leder till en sanktion om man är positiv eller om man vägrar. Det är naturligtvis ett bekymmer.
Ministern skriver i svaret att det finns möjlighet för en privat näringsidkare att ställa krav på vilka regler som ska gälla i den lokal som han eller hon disponerar över, och det gäller naturligtvis också kommunalt drivna verksamheter. Det är både rätt och fel, som sagt. Det tillträdesförbud som vi har på idrottsanläggningar till exempel var det många som var intresserade av skulle utsträckas till att gälla affärer, banker och apotek.
Det kan handla om personer som har snattat och gått in i affären eller personer som har blivit våldsamma på apotek som inte ska få komma in. Man konstaterade så småningom att den lagen inte är tillämplig där, även om många skulle önska att det vore så. Lagen som gäller olaga intrång, som man möjligtvis skulle kunna hävda, är prövad i Hovrätten över Skåne och Blekinge som har underkänt det.
Olaga intrång gäller kontor, fabriker och andra saker. Det här är, som jag sade, ett hemskt trickigt problem. Det är lite grann därför jag ställde frågan. Nu kanske också ministern förstår varför jag ville prata med justitieministern om just det här. Jag delar ministerns uppfattning att de flesta gymmen är oerhört positiva. De är mycket samarbetsvilliga.
Vi som jobbar mot dopningen inom idrotten är också naturligtvis oerhört intresserade av att lösa det här som jag tycker är ett problem. Jag har problematiserat det lite grann. Jag tror faktiskt inte att det är riktigt så enkelt som ministern har skrivit i svaret.
Lars Lilja (S):
Statsrådet Littorin har ägnat en stor del av talartiden i de tidigare interpellationsdebatterna åt att ondgöra sig över den usla socialdemokratiska arbetsmarknadspolitiken. Det må vara hans uppdrag i någon mening. När det gäller lönebidragen kan man däremot konstatera att den nuvarande regeringen har fortsatt på den av Socialdemokraterna inslagna vägen.
Vi hade föreslagit en höjning av taket, vilket den nuvarande regeringen på ett positivt sätt genomförde. Det var till stora delar de allmännyttiga organisationerna som i många, många år hade drivit på för att få den här höjningen av taket, och det fanns naturligtvis två skäl till detta. Det första var att ge de här personerna en rimlig lön.
Det andra, som också fanns med i bilden, var att organisationerna skulle kunna få en större ersättning för att kunna anställa de här personerna, eftersom deras betalningsförmåga inte var särskilt stor. Under en ganska lång tid hade faktiskt lönerna ökat en del även för de här personerna samtidigt som bidraget var kvar på samma nivå. Det kan jag som socialdemokrat ta på mig ett ansvar för.
Det var inte bra. Men det som tyvärr hände och som skapade ett problem var Arbetsförmedlingens hantering efter höjningen av bidraget. I de allra flesta fall hade framför allt dessa organisationer sett fram emot en lite bättre ekonomi.
Men det som hände och som nästan alla kan vittna om var att det blev en helt annan och rigidare tolkning av regelverket. Många föreningar och organisationer hade sett fram emot ett större bidrag, men precis som regelverket föreskriver gjorde arbetsförmedlingarna en omprövning, och i många fall blev det så att stödet till föreningarna minskade i stället för att öka.
Jag tror inte att det var syftet med riksdagsbeslutet. Jag tror inte att det var syftet för de många ledamöter som under många år har motionerat för en höjning av taket. Jag tror att syftet rimligtvis bör ha varit att öka folkrörelsernas och andras möjligheter att kunna anställa personer med en funktionsnedsättning.
Jag vet att detta har ställt till problem bland annat för Korpen som har haft bekymmer och i vissa fall har behövt säga upp folk för att de inte har haft en finansiering kring de här frågorna. Jag debatterade denna fråga med ministern för drygt ett år sedan, och då uttryckte Littorin en viss sympati för mitt sätt att tänka och att man kanske skulle fundera på detta.
Jag kan citera ur protokollet: "Å andra sidan kan man inte slita sig från en sympati för den ståndpunkt som Lars Lilja ger uttryck för - att det här ändå har varit ett ganska bra sätt för personer med handikapp och liknande att kunna ta sig in. Det finns ett skäl till att man har två öron och en mun, och det är att man ska lyssna mer än man pratar." Det var så Littorin sade.
Jag kan konstatera att ministern har lyssnat och pratat, men det har inte skett någon förändring. Visst, det har tillförts lite mer medel, och det ska vi naturligtvis vara glada för, men de allmännyttiga organisationerna har, vill jag påstå, inte märkt någon förbättring i sina möjligheter att ta hand om dessa arbetshandikappade människor.
Lars Lilja (S):
Ministern säger att det är samma regelverk som tillämpas. Så är det säkert i någon mening, men i praktiken har det inte varit så. Det är glädjande om ministern i regleringsbrevet har varit tydlig och tydligt försökt se till att Arbetsförmedlingen kan tolka det här på ett mer positivt sätt både för de personer som behöver stödet och för de organisationer som anställer dem.
Det är naturligtvis bra att det har tillkommit 1 miljard extra. Ministern säger i svaret att regeringen har sett till att de allmännyttiga organisationerna får del av medlen. Då vill jag bara fråga: På vilket sätt har ministern sett till att de har fått del av de här medlen, annat att det faktiskt bara är 1 miljard mer? Sedan kan jag väl säga om det här med omprövning av anställning att jag inte är odelat negativ till det.
Jag hade kanske önskat att ministerns anställning hade omprövats varje år. Nu vet vi att den garanterat kommer att omprövas vart fjärde år, och det får vi naturligtvis vara glada för. Då kanske ministern kan ta en burk Red Bull och få vingar och flyga ut ur Rosenbad för att lämna plats för en socialdemokratisk regering. Det får vi väl se den dagen.
Men som sagt var: Vad är det tydliga beskedet när det gäller att de allmännyttiga organisationerna har fått del av den här extra miljarden?
Lars Lilja (S):
Som statsrådet säkert har noterat vid det här laget är jag ganska engagerad i de här frågorna. Jag kan nästan lova att jag om ett år återkommer med en fråga som liknar den jag har ställt i dag. Jag börjar med att konstatera att det korrekta begreppet för det vanligaste dopningspreparatet som man kallar AAS är anabola androgena steroider. Det står fel i det här svaret. Det stod fel i det förra svaret.
En negativ tolkning är att det kanske säger något om engagemanget i frågan, eller möjligen något om kunskapen. Jag hoppas att det blir rätt nästa gång. När det gäller ANT-sekretariatet kan jag inse att det naturligtvis är bra att man försöker samordna resurserna. Frågan är vilka befogenheter sekretariatet har. Vem är det som tar initiativ i dopningsfrågorna?
Vem kan peka med hela handen och se till att det händer något? Risken finns att allas ansvar blir ingens ansvar. Det råd som nämns i svaret känns som ett slags diskussionsklubb. I svaret står det att dopningsfrågorna har diskuterats.
Sedan har det alldeles uppenbart inte hänt något mer. Det är självklart positivt med länssamordnare. Risken finns dock att länssamordnarna många gånger jobbar just med ANT-frågor och att deras kunskapsnivå när det gäller dopningsfrågan inte är den allra bästa. Jag tror att det behövs insatser för att detta ska fungera. Det är bra att FHI gör en kunskapssammanställning.
Det är oerhört viktigt för att man ska kunna gå vidare och lösa de här problemen i ett större sammanhang. När det gäller Narkotikautredningens förslag tycker jag att det är mycket bra att man har kommit till de här slutsatserna. Det är något som vi som har jobbat med dopningsfrågor har önskat under många år, nämligen att dopningspreparat ska likställas med narkotika. Det här bereds nu inom Regeringskansliet.
När kan beredningen av frågan väntas vara klar? Är ministern beredd att påskynda beredningen så att vi har ett lagförslag på plats så snart som möjligt? Ministern säger att de här frågorna ska prioriteras hos polisen och tullen. Det är naturligtvis oerhört viktigt. Problemet är att tullen har blivit av med stora delar av sina resurser och att polisen saknar resurser.
Jag tror inte att de har möjlighet att prioritera de här frågorna. Möjligtvis kan de börja prioritera lite när den nya straffskalan är på plats. Då får man andra incitament att jobba hårt med dopningsfrågan. Vi har under ganska lång tid diskuterat möjligheten för vård och behandling när det gäller de personer som missbrukar anabola steroider.
Då är min fråga: Vilka insatser är gjorda på detta område?
Lars Lilja (S):
Det är många ord, men fortfarande saknar jag lite mer av konkret handling. Narkotikautredaren föreslog till exempel mer pengar till forskning på dopningsområdet. I svaret här säger ministern att 15 miljoner avsätts i forskningspropositionen.
De pengarna ska i så fall fördelas också till dem som forskar inom området alkohol, narkotika och tobak. Då kan man undra hur mycket som blir över till dopningsområdet. Det är väl lite grann det som är cloun, kärnan, i min frågeställning. Risken med samordningen är att de andra problemen upplevs som så stora att just åtgärder mot dopning kommer i andra hand.
Därför skulle jag vilja se en tydlig och klar handlingsplan i just de frågorna med tanke på hur det under en ganska lång tid varit. Statsrådet säger också att polisen och tullen har fått mer resurser. Men frågar man polisen och tullen om de har fått mer resurser får man nog inte svaret att de har fått det, snarare tvärtom. Jag kommer från Västerbotten och vet vad som hänt till exempel där.
Statsrådet har vid tidigare tillfällen tagit upp den så kallade Stadsatsningen, som jag antar är den pilotsatsning som statsrådet avsåg när jag fick svaret den 17 april 2007. Min fråga är: Hur fort löper det arbetet? Det handlar ju om att försöka hantera dopningsfrågan inom gymverksamheten.
För något år sedan hade vi en debatt då vi diskuterade möjligheten att kontrollera, att göra dopningstest på dem som tränar på de gym som inte är anslutna till Riksidrottsförbundet. Tyvärr riktades frågan felaktigt till statsrådet. Jag ska så småningom ställa frågan till justitieministern. Men jag undrar nu om statsrådet har någon idé om det, om något händer på det området.
Detta med samordning med myndigheterna är naturligtvis bra. Det påminner mig lite grann om den öppna samordningsmetoden inom EU. Det där leder ibland någon vart så att säga, ibland inte. Det skulle vara intressant att se vart vi kommer med den här samordningen. Det blir lätt en diskussionsklubb.
Men inget konkret kommer sedan ut därför att det inte finns någon klar och tydlig linje när det gäller vad man vill i de här frågorna. Återigen: Jag tror att utbildningsdelen är viktig. För att få ett effektivt arbete måste arbetet, precis som statsrådet säger, ske på det lokala planet. Detta är jätteviktigt.
Jag tror också att en utbildningsinsats riktad till både länssamordnarna och dem som jobbar med dessa frågor ute i kommunerna är oerhört viktigt för att de ska få den kunskap som de behöver för att på ett bra sätt kunna jobba med de här frågorna. Jag vet att det ser väldigt olika ut runt om i landet. I vissa områden finns det ett aktivt antidopningsarbete, till exempel genom idrottsförbunden, och goda kunskaper.
Men på en del andra områden tror jag att kunskaperna är ganska dåliga. Är statsrådet beredd att initiera en utbildningssatsning - just på det här området och då för nyckelpersonerna, alltså för länssamordnarna och dem som eventuellt jobbar med de här frågorna på den kommunala nivån?
Lars Lilja (S):
Jag vill påpeka att vi naturligtvis är positiva till en samordning. Det är ett bra sätt att effektivt använda resurserna. Jag ska återkomma till aktionsplanen mot missbruk av hormonpreparat som Björn Fries tog fram. Det är en sak som gör mig lite bekymrad. Det fanns ett stort antal konkreta förslag om vad man borde göra för att nå framgång på det här området.
Nu har det gått drygt två år sedan handlingsplanen lades fram. Det har tyvärr inte rört sig så oerhört mycket. Det känns fortfarande som att det är ett antal förlorade år på det här området. Det tycker jag är trist. Jag hoppas att det blir en accelererande rörelse i dessa frågor.
Vi har pratat en del om Riksidrottsförbundet, även om det inte är statsrådets ämnesområde. 25 miljoner får Riksidrottsförbundet för att hantera de här frågorna. Det är samma anslag som de har fått under ett antal år. Problemet med det är att analysmetoderna blir mer och mer sofistikerade, och det krävs dyrare och dyrare utrustning.
Antalet tester som Riksidrottsförbundet kan göra är långt ifrån det som man hade som mål. Fortsätter denna utveckling kommer man inte att kunna göra tillräckligt många tester. Dopningslaboratoriet kommer kanske inte att klara sin ackreditering. Man gjorde det den här gången, men är det så att man inte kan fortsätta jobba så effektivt som man gör nu kommer man att få problem. Det tror jag också är viktigt i sammanhanget.
Jag hoppas att det förs en dialog med idrotts- och kulturministern i de här frågorna, för de hör ihop, som det påpekas i svaret. Jag är lite besviken. Det har funnits ett antal konkreta förslag som tyvärr inte har satts i verket.
Lars Lilja (S):
Till att börja med tror jag att både jag och Luciano Astudillo är hyfsat medvetna om vad ett nystartsjobb är. Det framgick ganska tydligt under valrörelsen 2006 som den åtgärd som skulle råda bot på det så kallade utanförskapet, ett utanförskap som då låg någonstans på mellan en och en och en halv miljon människor.
Sett till resultatet av nystartsjobben de senaste två åren har måhända antalet i utanförskap minskat med 30 000-40 000 personer. Av dem är det endast 6 000 som har gått till ett osubventionerat jobb. Vi socialdemokrater anklagades för att vilja tricksa med arbetslöshetssiffrorna.
Och nu hävdar arbetsmarknadsministern att nystartsjobben inte är en arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Det kan man väl måhända göra om man själv bestämmer definitionen. Men det är trots allt indirekt uteblivna skatteintäkter som gör att de här personerna kan få ett jobb. Det är väl närmast en semantisk fråga huruvida det är en arbetsmarknadspolitisk åtgärd eller inte.
Motivet för att göra den här ändringen, att det ska finnas kollektivavtal eller kollektivavtalsliknande löner, som den här debatten egentligen handlar om och inte om löner, var att småföretag inte hade kollektivavtal och därför inte vågade anställa. Men nu är det faktiskt så att småföretagen inte behöver ha kollektivavtal.
Det krav som fanns tidigare var att det skulle vara likvärdiga villkor och framför allt att det skulle finnas försäkringar. Men i Arbetsförmedlingens anvisningar om nystartsjobben finns det inget explicit krav på att försäkringar ska finnas. Det handlar om sjukförsäkring, arbetsskadeförsäkring, livförsäkring och andra trygghetsförsäkringar som de personer som har ett nystartsjobb kan tvingas att vara utan.
Det här känns lite märkligt. Arbetsmarknadsministern omhuldar ju kollektivavtalen i alla andra sammanhang, men när det kommer till praktisk handling är det inte riktigt lika säkert och tydligt.
Redan när det gamla regelverket fanns tittade Rut på det här och konstaterade efter kontakter med Fora och Collectum att ungefär var femte arbetsgivare som anställt nystartsjobbare redan då saknade försäkringar. Bara det tycker jag kan vara lite problematiskt.
Att lösa problemet genom att säga att nej, ni behöver inte ha försäkringarna, tycker jag inte känns riktigt tryggt. Det vore bättre att skärpa kontrollen av dem.
Mina frågor till ministern i det här läget blir då: Är det för det första rimligt att lasta över på nystartsjobbaren att själv ta ansvar för att kontrollera att försäkringarna finns?
Är det för det andra rimligt att de här personerna, som sannolikt är ganska desperata efter att ha varit arbetslösa ganska länge, mer eller mindre ska tvingas att ta ett jobb där det inte finns fullgoda försäkringar för vad som kan hända under anställningstiden?
Lars Lilja (S):
Det här är en definitionsfråga som vi måhända kan träta om lite grann. Är det verkligen att betrakta som ett vanligt jobb när man lastar in relativt mycket skattepengar i en åtgärd för att folk ska få jobb? Som jag sade tidigare tycker jag att det är en intressant diskussionsfråga. Naturligtvis kan inte någon tvingas att ta ett jobb, det är sant, men man måste inse vilken situation de här personerna sannolikt befinner sig i. A-kassan håller på att ta slut.
Man är alltså tvungen att på något sätt ordna sin försörjning. Jag tycker att det är allvarligt att man då kan hamna i ett läge där man tar ett jobb där det inte finns fullgoda försäkringar. Jag tycker att det borde finnas rimliga krav på den här typen av åtgärder där staten med skattepengar går in och stöder en arbetsgivare eller en person för att han eller hon ska kunna få ett jobb.
Man ska kunna vara säker på att man har samma försäkringar som finns på den övriga arbetsmarknaden. Sedan kan vi naturligtvis diskutera vem som ska se till att det fungerar, och uppenbarligen fungerar det inte överallt. Jag kan berätta en liten historia för arbetsmarknadsministern om en bekant till mig som tyvärr är död nu. Han var anställd på ett företag som inte hade en kollektivavtalad försäkring.
Däremot hade de en försäkring via ett privat försäkringsbolag som motsvarade de rättigheter och villkor som man har via den kollektivavtalade försäkringen. Det här företaget gick i konkurs. En konkursförvaltare tog över företaget, men man kunde inte driva det vidare utan var tvungen att lägga ned företaget.
Under den här perioden missade man att betala in försäkringspremierna. Tack vare en uppmärksam handläggare lyckades man betala in premien i sista stund. Under den här perioden blev min bekant allvarlig sjuk och avled tyvärr så småningom.
Efteråt kunde vi konstatera att tack vare att man lyckades betala in försäkringspremien i sista minuten fick hans efterlevande ett, i mitt tycke, fullgott skydd. Hade man missat den här inbetalningen med någon dag hade den efterlevande fått ett skydd på 15 000-20 000 kronor.
Om det hade varit en kollektivavtalad försäkring hade den här personen, och framför allt hans efterlevande, suttit trygg. Där fungerar det så att om arbetsgivaren slarvar med att betala in avgifterna finns det en fond som skyddar den som annars skulle råka illa ut. Det tycker jag är en väsentlig skillnad mellan dessa försäkringar.
Kollektivavtalet är betydligt tryggare och i många stycken ett bättre val för den anställde. Det tycker jag är någonting som man ska ha med sig i den här diskussionen. Kollektivavtalet är bättre än den privata lösningen. Samtidigt kan jag konstatera att arbetsmarknadsministern i många stycken hyllar trygghetsavtalen. Det är de som ska lösa omställningen på arbetsmarknaden.
De är uppenbarligen inte heller viktiga för dem som har nystartsjobb, eftersom man inte har kravet att de här försäkringarna ska finnas. Frågan är fortfarande om arbetsmarknadsministern på allvar tycker att det här är ett rimligt förhållande.
Lars Lilja (S):
Min grundläggande inställning i den här frågan är trots allt att när staten går in med betydande subventioner i någon form av anställningsförhållande borde det rimligtvis vara en arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Det kanske är där skiljelinjen går. Samtidigt säger man nu att det handlar om lön. Det är lönen som fortfarande ska vara likvärdig med kollektivavtalen. Då blir en intressant fråga: Vad är lön?
Enligt Arbetsdomstolen och EU-rätten borde faktiskt pensionsavtal och övriga avtalsförsäkringar anses som lön. Enligt den definition som Arbetsdomstolen och EU-rätten gör ska lön, vid tolkning av likabehandlingsprincipen, även innefatta pensionsförmåner, och pensioner är uppskjuten lön.
Det är juridiskt klarlagt. I så fall blir det märkligt om Arbetsförmedlingen kan säga att det inte finns några krav på försäkringar när man anställer en nystartsjobbare. Enligt de här rättsliga definitionerna är de här avtalade försäkringarna att betrakta som lön. Min fråga är: Hur ställer sig arbetsmarknadsministern till det?
Arbetsmarknadsministern har många gånger hävdat att kollektivavtalen är bra och inte ett problem. De är snarare ett stöd för svensk arbetsmarknad. Då borde det inte vara så svårt att ha krav på att det ska finnas kollektivavtal när staten går in och stöder arbetsgivare och arbetstagare.
Är det så att ministern anser att kollektivavtalen är ett problem kan jag inte tycka annat än att arbetsmarknadsministern ibland pratar med kluven tunga. I ena stunden är de bra, och andra stunden är de ett problem.