KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Jag nöjer mig inte med pedagogisk verksamhet tre timmar om dagen. Det är en alldeles för låg målsättning. Det går att läsa läroplanen för förskolan och notera vilka mål man har att arbeta mot. Om man tycker att den är otydlig kan man inte komma till någon annan slutsats än att läroplanen borde förändras, bli tydligare och tala om vilka mål som ska uppnås. Det ska kanske till och med stå vilka mål som ska uppnås för varje barn när de är tre, fyra eller fem år. Det får vara föremål för en helt annan diskussion.
När det gäller att inte öronmärka pengar och ha förtroende för kommunerna har jag också stort förtroende för våra kommunpolitiker. Men jag vet också hur det ser ut i många kommuner. Man sitter och funderar på: Vad är det vi ska använda pengarna till? Jag tror inte att det handlar om, Margareta Pålsson, att pengarna ska gå till barnomsorgslokalerna, en förskollärare eller om ytterligare bespisningspersonal på förskolan. I kampen om pengar från stat till kommun finns också det nya äldreboendet.
Där finns behov av att fräscha upp idrottslokalen och ishallen. Där finns behov av att bygga en ny fritidsgård, eller vad det nu kan vara. Vi måste försäkra oss om att pengarna verkligen kommer till förskolan. Om vi inte öronmärker pengarna kommer lite pengar att gå dit. Men det kommer också att gå till väldigt mycket annat.
Den som värnar förskolan och vill att det ska ske en riktigt rejäl personalförstärkning måste naturligtvis stödja ett förslag som handlar om riktade pengar där personalen i förskolan är helt säker på var pengarna går. När det sedan handlar om skattenivån är det ett litet uttalande. Det handlar om en tidigare budgetmotion. Ska man ned till europeisk nivå är det 250 miljarder kronor. Det är en diskussion vi kan återkomma till i många olika sammanhang. Det påverkar förutsättningarna för välfärden.
Lena Hallengren (S):
Man kan inte ha mer rätt än att ha rätt till en plats. Hur den rätten ska kunna bli skarpare har jag svårt att se, men Mikaela får gärna ge förslag på hur detta skulle gå till. När det handlar om kösituationen tycker jag inte att det är rätt att säga att det ser bättre ut än för tio år sedan. Det är ingen förklaring, ingen ursäkt till dem som inte får plats.
Men jag tycker att vi i den här kammaren ska komma ihåg hur situationen var för tio år sedan, hur många kommuner det var som inte hade byggt ut tillräckligt mycket, som inte erbjöd en plats, hur otroligt annorlunda situationen var. Nu diskuterar vi inte om man får en plats. Vi diskuterar när man får platsen, på vilken förskola och med vilken pedagogik. Det är där vi har hamnat. När det handlar om huruvida jag är beredd att vidta åtgärder vet jag inte exakt vad Mikaela syftar på.
Hon får väl återkomma i sin replik så kan jag ge ett mer tydligt svar.
Lena Hallengren (S):
Detta med sanktioner gentemot kommuner är en fråga för Tillsynsutredningen som vi får all anledning att återkomma till. När det gäller frågan om ersättning till föräldrarna har jag ett antal olika invändningar. En är att en kommun inte ska kunna köpa sig fri. Det är en väldigt enkel lösning vi presenterar för kommunerna om vi säger att om man inte kan bygga ut kan man betala föräldrarna vad de annars skulle ha fått som en del av sin föräldraförsäkring, som har kommit upp som förslag, eller som en del av platsen. Jag tror inte alls att det är en bra modell.
Jag tror inte heller att det stärker möjligheterna och tryggheten för föräldrarna. Om jag har svårt att veta exakt när jag kommer tillbaka har arbetsgivaren svårt att planera. Det underlättar ju inte för arbetsgivarens planering att veta att föräldrarna har fått en del av barnomsorgskostnaden. Vi kan inte ha något annat mål än att förskolan ska byggas ut. Jag ser ändå med glädje att det är färre kommuner som omfattas och att till och med en kommun som Göteborg börjar närma sig. Det är väldigt nära att man faktiskt är utan köer.
Och Malmö har i dag fler platser i barnomsorgen än det finns barn som efterfrågar dem. Jag vill verkligen understryka att platsbristen är ett problem, men jag tror inte att det finns en så enkel lösning på det.
Lena Hallengren (S):
Vi har inte barnomsorgscheckar. Vi ska inte heller införa det. Förskolan är ingen subvention utan en verksamhet som finns för alla dem som behöver den och vill ha den. Den är det första steget på ett livslångt lärande. För att åstadkomma bättre kvalitet i förskolan har en hel förskoleproposition presenterats. Regeringen anslog förra året 1 miljard kronor och anslår i år 2 miljarder kronor för att kommunerna runtom i landet ska anställa mer personal för att därigenom kunna åstadkomma mindre barngrupper.
En utbyggnad av förskolan kommer naturligtvis alla barn till del i form av bättre kvalitet. Inget barn ska gå i en förskola med bristfällig kvalitet, känna sig otrygg eller på annat sätt inte trivas på dagarna. Det finns inte mer att säga i den här frågan än att det inte är någon diskussion om huruvida förskolan är en subvention. Det är en verksamhet för dem som behöver den.
Även om Kristdemokraterna något reviderat summan för vårdnadsbidraget kan vi konstatera att det inte direkt är inkomstbortfallsprincipen som råder när man får 6 000 kr före skatt - om det nu är den summan som gäller. Det handlar om en liten grupp som har möjlighet att använda sig av det. Föräldraförsäkringen är generös. Den ger alla möjlighet att vara hemma.
Vi fortsätter att utveckla den genom att bygga ut, höja tak och golv både i garantidagarna och i ersättningen. Det är den modellen vi tänker välja, inte vårdnadsbidrag.
Lena Hallengren (S):
Jag tycker mig nästan ana att Per Albin Hansson har inspirerat Torsten Lindström, dock inte i de slutsatser som sedan kommer fram. Det är en ständig uppdelning - mellan dem som går studieförberedande och yrkesförberedande utbildningar, mellan dem som går praktiska och teoretiska utbildningar och nu mellan dem som ska gå yrkesutbildning och akademiska utbildningar. Jag måste verkligen säga att jag inte förstår Torsten Lindströms frågeställning.
Torsten Lindström kan väl inte på fullaste allvar stå i riksdagens kammare och säga att vi har 15 000 platser inom yrkesutbildningen i Sverige och jämföra det med Finlands 130 000. Det är naturligtvis inte det, antar jag, som Torsten Lindström menar. De svenska högskolorna och universiteten inrymmer såväl akademiska utbildningar som yrkesutbildningar.
Ungefär 130 000 platser går till just yrkesutbildningar. Till det kan Torsten Lindström addera de 15 000 som finns inom KY. Då är vi uppe i 145 000 platser. På intet sätt har vi alltså någon sämre utgångspunkt än Finland, som Torsten Lindström i det här fallet jämför med. 50 % av dem som går KY är för övrigt kvinnor, om vi ska tala jämställdhet.
Inte heller är det svårt för svenska högskolor och universitet att rekrytera till yrkesutbildningar. Sedan vill jag bara säga att Torsten Lindström absolut inte behöver vänta på regeringens utredning för att presentera, i det fall det skulle finnas, ett bättre sammanhållet system för utbildning. Det går alldeles utmärkt för Kristdemokraterna att presentera ett eget sådant om nu Torsten Lindström sitter inne med alla svar.
Lena Hallengren (S):
Torsten Lindström sade tidigare att om jag sökte bland Kristdemokraternas motioner skulle jag kunna hitta åtminstone någon utmaning. Jag kan säga att en yrkeshögskola för 10 miljoner kronor är en utmaning. Nu ska inte vi ägna oss åt att göra en budget för den yrkeshögskolan, men det är ganska lätt att räkna ut att de här 10 miljoner kronorna inte räcker särskilt långt. Om vi köper billiga pennor och suddgummin kanske det blir en rektor också till den här yrkeshögskolan.
När det sedan handlar om status beskriver Torsten Lindström ännu en gång att det finns så många utbildningar, så många valmöjligheter i Finland. I Sverige handlar det om 15 000 KY-platser, och jag tror att det bara var ett par tusen när vi tittade på högskolan.
Det finns ju 43 olika utbildningar med yrkesexamina på högskolan i dag: apotekare, arbetsterapeut, arkitekt, audionom, barnmorska, barn- och ungdomspedagog, bildlärare, brandingenjör, civilingenjör, dietist, flyglärare, folkhögskollärare, grundskollärare 1-7, grundskollärare 4-9, gymnasielärare. Det finns examina för hushållslärare, högskoleingenjör, idrottslärare och så vidare.
Försöker Torsten Lindström på något sätt insinuera att det skulle vara låg status i dessa utbildningar för att de inte finns i något som i Finland kallas för yrkeshögskola? Ännu en gång - Torsten Lindström har åtminstone ett par minuter på sig att svara på frågan - vad är problemet?
Är problemet att vi låter yrkesutbildningar och akademiska utbildningar finnas under samma tak, att de får befrukta varandra, att man faktiskt får finnas vid samma högskolor och universitet och lära av varandra helt enkelt? Jag ser inte vad problemet är och har därför också svårt att reda ut det problem med rättssäkerheten som Torsten Lindström beskriver men som jag faktiskt inte förstår.
Du får väl använda din sista minut till att i så fall ytterligare förklara det. Vad är det sedan som skiljer de två kvalificerade yrkesutbildningar från olika håll som Torsten Lindström exemplifierar med? Säkert är det något som skiljer dem åt. Men i takt med att ett livslångt lärande blir allt viktigare, att vuxna människor lär mer och lär nytt flera gånger i livet, är det klart att också vägledning är viktigt, att man kan vända sig till någon som har den kunskapen.
På de allra flesta orter finns det lärcentrum med god vägledarkompetens för den som är vuxen och funderar över hur man ska komma vidare om man har fastnat i en utbildning, om man vill vidare från det yrke man har eller om man vill vidareutveckla sig inom yrket.
Det finns otaliga möjligheter att söka sig vidare till eftergymnasiala utbildningar på heltid och på deltid, på distans, till KY, eller kanske läser man en yrkesutbildning på en svensk högskola.
Lena Hallengren (S):
Det exempel som Torsten Lindström har nämnt tre gånger här i Sveriges riksdag har ingenting med rättssäkerhet att göra. För den som undrar finns det möjlighet att kontakta vägledare. Men framför allt har samtliga kvalificerade yrkesutbildningar tillkommit i samverkan med branschen, med arbetsgivare. Nog är de upplagda på ett sätt som passar branschen.
Jag tror inte att arbetsgivare känner någon som helst tveksamhet när det gäller att lita på att man har rätt kompetens efter avslutad KY. Jag träffade i måndags representanter från en mängd branscher, både från arbetsgivarsidan och från arbetstagarsidan, för att samtala om deras rekryteringsbehov och framför allt deras behov av kortare utbildningar inom vuxenutbildningen.
Ingen framförde något önskemål om att vi skulle ha en yrkeshögskola i stället för att inrymma samma utbildningar inom ramen för vår högskola. Man söker fler utbildningar. Man söker fler KY-platser. Man söker fler möjligheter att med hjälp av den eftergymnasiala yrkesutbildningen utbilda till de behov man ser i sina branscher.
Jag ska använda mina återstående 50 sekunder till att säga att 1,8 miljarder kronor riktas fortfarande till vuxenutbildningen. Det är betydligt mer än vad som föreslås i den allians som förvisso inte är enad. Men med ett moderatstyre i en sådan allians är det betydligt sämre förutsättningar som gäller för de vuxna som vill lära mer och lära nytt. Om ett par veckor kommer en utredning att presentera förslag om en samlad myndighet för vuxnas lärande.
Jag tror att det är mycket positivt för alla de myndigheter, individer och kommuner som på olika sätt är involverade i vuxenutbildningen. Sedan 2004 har ytterligare 3 000 KY-platser tillkommit. Nu händer en hel del. Jag ser fram emot den utredning som också ska titta på de eftergymnasiala yrkesutbildningarna. Jag ser fram emot att diskutera det förslag som Kristdemokraterna sitter med och inte riktigt utvecklar i den här talarstolen.
Men eftersom det garanterat finns ett förslag vore det spännande att få diskutera det. Jag hoppas också att valrörelsen ska handla mycket om vuxenutbildningen.
Lena Hallengren (S):
En del saker är marknaden väldigt bra på, men när det handlar om att låna upp pengar är staten en väldigt stor låntagare och kan låna upp medel för att finansiera studielån till en betydligt lägre kostnad än vad mindre, privata långivare kan göra. Det är inte oförmånliga villkor hos CSN i dag. Det är mitt absolut främsta skäl. En förändring skulle väl göras med studenternas bästa för ögonen i förhoppning om att det skulle kunna bli mycket bättre?
CSN:s system i dag innebär att man får en genomsnittlig ränta de tre senaste åren där man också gör avdrag med 30 %. Det innebär att det inte bara är de som har en viss inkomst, till exempel av kapital, som kan göra det avdraget i deklarationen. Det är intressant om Axel Darvik kan utveckla detta lite. Om man gör den förändring som Axel Darvik vill gör man väl ändå det för att det ska bli bättre för studenterna, inte bara av ideologiska skäl.
På vilket sätt ökar tillgängligheten och inflytandet för den enskilde? På vilket sätt snabbas handläggningstiderna upp när man först väntar på ett beslut om man har rätt till studiemedel och därefter går runt till ett antal banker för att förhandla om sin ränta? Vilken förmånlig ränta får den som läser en relativt lång utbildning som kanske inte har de allra bästa lönevillkoren därefter?
Vem är den svaga och den starka parten i Axel Darviks marknadssystem? Det är ingen liten bagatellfråga att diskutera om inte marknaden bara kan få sköta detta. Jag hävdar att det finns många orättvisor som ett sådant system skulle medföra. Jag vill också säga något om utlandsstuderande som Axel Darvik tog upp.
Utbetalning av studiemedel sker ju i förskott under förutsättning att den som är studerande kan styrka att han eller hon är antagen till studier och att studierna påbörjas. Det är knappast rimligt att man betalar ut ett stöd om inte den typen av besked lämnas. Som utlandsstuderande befinner man sig många gånger i en mer utsatt position.
Vi måste naturligtvis se till att bestämmelserna är utformade så att man inte hamnar i en oacceptabel situation. Men någon form av kontrollfunktion innan CSN betalar ut studiestöd till någon som säger sig vara studerande i ett annat land måste väl ändå finnas, Axel Darvik?
Lena Hallengren (S):
Det är en snudd på obegriplig debatt som Axel Darvik för. Räntesatsen från CSN:s sida 2006 är 2,3 %. Den kan man naturligtvis jämföra med olika bankräntor. Man kan jämföra den med räntor på bolån eller billån. Det beror på vilket val man gör. Men det är definitivt ingen hög ränta. Och den räntan är också mycket jämnare än den ränta som man är beroende av när man lånar pengar i en bank.
Axel Darvik måste också ha funderat på hur bankväsendet påverkas av en miljon låntagare som kommer in och som naturligtvis har helt olika villkor - hur länge man studerar, hur sannolikt det är att man klarar av sina studier och under hur lång tid som lånet ska återbetalas.
Det svenska systemet inom studiestödsområdet handlar helt enkelt om att lånevillkor och återbetalningsvillkor ska vara lika för alla låntagare oavsett vilken utbildning som man läser till. Oavsett vilka sidoinkomster som man har ska man ha goda förutsättningar och veta förutsättningarna under hela sin utbildningstid, både när det gäller lånevillkor och återbetalningsvillkor.
Och det är klart att det blir en betydligt mer osäker situation för den som går till en bank och förhandlar. Det finns säkert de studenter som har is i magen. Men jag tror knappast att det är den typen av otrygghet som våra studenter eftersöker.
Återigen: Vi ska göra vårt allra yttersta för att CSN ska bli ännu bättre på att hantera de lån och bidrag som man förmedlar till Sveriges studenter. Men handläggningstiderna, tillgängligheten och inflytandet förbättras knappast för den som efter ett besked om bifall till studielån ska gå runt mellan olika banker och vara sin egen förhandlare.
Det är jag fullständigt övertygad om.
Lena Hallengren (S):
Yvonne Andersson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att undanröja skillnaderna i studiehjälpsreglerna mellan de elever som är födda första halvan av året respektive de som är födda senare på året. Frågan rör två politikområden och två statliga stöd. Det allmänna barnbidraget betalas ut till och med det kvartal barnet fyller 16 år. Studiebidraget är en del av den så kallade studiehjälpen och lämnas för gymnasiestudier.
Studiehjälpen betalas ut från och med kvartalet efter det eleven fyller 16 år men tidigast från och med höstterminens start. När ett barn fyllt 16 år upphör det allmänna barnbidraget men ersätts av förlängt barnbidrag om barnet fortfarande går i grundskola eller får utbildning på motsvarande nivå i annan skola. Det förlängda barnbidraget betalas ut från och med kvartalet efter det att barnet fyllt 16 år till och med den månad barnet slutför utbildningen eller avbryter studierna.
Detta innebär alltså att stöd i form av barnbidrag lämnas för alla barn som fyller 16 år under det första halvåret fram till grundskolestudiernas slut. Studiebidraget skiljer sig från barnbidraget i och med att det är en form av studiestöd, det vill säga ett verktyg för att rekrytera till och underlätta gymnasiestudier. Därför lämnas studiehjälp till gymnasiestuderande endast under studietid. Det innebär att studiehjälp inte lämnas före gymnasiestudiernas början och inte heller under sommarlov.
Till ungdomar som inte studerar lämnas inte studiehjälp. På det vis som systemen är uppbyggda lämnas i vissa fall inget stöd under sommarlovet mellan grundskola och gymnasieskola. Jag anser att grundtanken i studiehjälpen, nämligen knytningen till studietid, är mycket viktig och avgörande för studiehjälpens konstruktion. Således lämnas inte studiestöd under sommarlov. Tack vare det förlängda barnbidraget har familjer med studerande ungdomar möjlighet att få barnbidrag fram tills grundskolan avslutas.
Vid gymnasiestudiernas början tar studiehjälpen vid. Jag anser att den nuvarande gränsen mellan barnbidrag och studiebidrag är rimlig.
Lena Hallengren (S):
Interpellanten skriver att studiehjälpen bör ta vid där barnbidraget upphör. Jag menar att studiehjälpen ska vara kopplad till studier. Det har en rekryterande effekt. Den som inte studerar på gymnasiet får inte studiehjälp. Mellan årskurs 1 och 2 och mellan årskurs 2 och 3 på gymnasiet delas inte heller ut någon studiehjälp. Jag lyssnar gärna med Yvonne Andersson om vi är överens om principerna för studiehjälpen.
Jag tycker att den principen är väsentlig. Studiehjälp har en rekryterande effekt. Den som inte går på gymnasiet får ingen studiehjälp. När det gäller barnbidraget finns det olika rättviseprinciper som naturligtvis kan diskuteras. Alla får ungefär 200 000 kr per barn i barnbidrag till och med det kvartal då barnet fyller 16 år.
För att inte orättvisan ska upplevas så påtaglig och stor som den gör om man är född i januari och bara får barnbidrag till och med mars, infördes ett förlängt barnbidrag så länge man går i grundskolan. Det finns olika rättviseprinciper om alla faktiskt ska få lika mycket per barn. Det förlängda barnbidraget bidrar naturligtvis till att den som är född tidigare får lite mer i siffror och kronor och ören. Det tycker jag är en fullt rimlig princip.
Att studiehjälpen skulle ta vid tidigare är inte en princip som jag delar eftersom jag menar att den har en rekryterande effekt och bör vara kopplad till heltids gymnasiestudier.
Lena Hallengren (S):
Jag vill verkligen understryka att man inte på något sätt ska underskatta det tillskott som 1 050 kr i månaden under sommaren innebär. Men man ska kanske inte heller tala med för stora ord och säga att det avgör starten i livet. Det finns många olika sätt att möta de ekonomiskt utsatta familjerna. Det är en ekonomisk fråga. Det är klart att vi alla får återkomma, och vi gör ju det ständigt i våra budgetar och vårpropositioner för att ytterligare förbättra vårt välfärdssystem.
Jag nämnde tidigare, och jag vill gärna upprepa det, att den miljard till ekonomiskt utsatta barn som regeringen tidigare har aviserat har handlat om höjda barnbidrag. Nu har vi också höjda studiebidrag, höjt underhållsstöd, höjt bostadsbidrag och ökade möjligheter för den som har hemmavarande barn. Regeringen arbetar väldigt aktivt för att på olika sätt möta familjer i en ekonomiskt utsatt situation.
Men det är väldigt betydelsefullt att studiehjälpen är kopplad till möjligheten att rekrytera till gymnasiestudier. Situationen kvarstår ju för de familjer som har ungdomar som inte deltar i gymnasiestudier och som alltså över huvud taget inte nås av studiehjälpen. Vi måste hela tiden fundera på vad som faktiskt är möjligt att göra för att åstadkomma en bättre situation rent ekonomiskt.
Men principen att studiehjälpen är rekryterande och att alla får lika mycket i barnbidrag är en princip som så här långt har rått. Jag tycker att det också är ett sätt att rättvist fördela. Det kan man naturligtvis alltid ha olika synpunkter på, och Kristdemokraterna får väl återkomma med sina tillskott. Det är klart att det är ett kostsamt förslag att lägga till några månader i studiestödssystemet. Vi gjorde det 2003 då studiehjälpen utökades från nio till tio månader. Det var stora kostnader.
Ingen av oss vet kanske vad nästa steg blir. Det finns många olika sätt att möta problematiken, och vi har gjort det på vårt sätt.
Lena Hallengren (S):
Vi återgår till det som rör utbildning och som uppenbarligen präglar den här interpellationsdebatten ganska mycket. Jag träffar också en hel del företagare, och där är man mycket bestämd med att man vill ha anställningsbara ungdomar, ungdomar som fixar jobbet, men man vill också ha utbildningsbara ungdomar - utbildningsbara medarbetare över huvud taget, naturligtvis. Under ett arbetsliv händer väldigt mycket. Man måste kunna ta till sig ny kunskap.
Av det skälet känner jag mig ännu mer styrkt i att vi inte ska gå på Folkpartiets linje och säga: Vi ska korta utbildningarna på gymnasiet. De som går på yrkesförberedande program kan väl strunta i kärnämnena. De kan väl strunta i svenska, engelska och matte så där länge. Det viktigaste är väl att de kan hantverket som sådant. Jag tror inte att det underlättar. Jag tror inte att man med mindre kunskaper bättre möter behoven på arbetsmarknaden. När det gäller lärlingsutbildningen är det faktiskt snart två år sedan vi fattade beslut om propositionen som gör att vi nästa sommar inför en lärlingsutbildning. Jag tycker det är jättebra.
Jag har i flera andra sammanhang också sagt att det säkert är så att yrkesförberedande program har varit lite styvmoderligt behandlade. Det är väldigt klokt, tycker jag, att vi inför en lärlingsutbildning. 10 % av dem som går ett yrkesförberedande program kommer att kunna göra det i lärlingsform. Det betyder inte att man missar allmän behörighet till högskolan, men det betyder att man får mer av arbetsplatsförlagt lärande. I de kursplaner som arbetas om försöker man också att knyta kärnämnen och karaktärsämnen närmare varandra.
Det tror jag är en väldigt viktig del när vi talar om att alla ska läsa kärnämnen och få allmän behörighet. Det är naturligtvis så att matematiken ser olika ut på byggprogram, naturprogram, omsorgsprogram och så vidare. Är statsrådet stolt över alla de siffror som Axel Darvik har plockat fram? Det är klart att jag inte är stolt över att någon ung människa saknar ett arbete att gå till, men jag är stolt över att vi har bättre siffror i dag än vad vi hade 1994.
Jag skulle inte vara särskilt stolt om jag visste att jag kastade ut ungefär två tredjedelar i öppen arbetslöshet med en borgerlig politik som innebär att arbetsmarknadspolitiken kraftigt försämras. 100 000 platser försvinner. Det betyder att ungdomsgarantin, kommunala ungdomsprogrammet, interpraktik, företagslärling och mycket annat försvinner och ersätts av - ja, vaddå? Ingenting. Det innebär att de som är arbetslösa som i dag har en praktikplats och som kompletterar sitt gymnasium i stället blir öppet arbetslösa.
Det är en utveckling som jag tror gynnar varken samhället eller de unga som söker arbete.