Erik Ullenhag (L):
Jag står naturligtvis bakom alla Folkpartiets reservationer, men för tids vinnande nöjer vi oss med att yrka bifall till reservation 9. För någon vecka sedan fick vi av finansminister Pär Nuder lära oss att Sverige är snart sagt den bästa av världar. Allt pekar åt rätt håll.
När det gäller det vi debatterar i dag, det vill säga hälso- och sjukvårdens utveckling, visar det sig att majoriteten har ungefär samma uppfattning: Vi lever i den bästa av världar, och man avvisar i princip alla idéer om hur man skulle kunna förbättra och förnya svensk sjukvård. Lever vi i den bästa av världar? Jag talade med en svensk kirurg som hade jobbat mycket i USA.
I den delstat där han arbetade hade han två krav på sig när han hade opererat en patient. Det första var att han skulle ringa de anhöriga om de inte var på plats. Det andra var att han skulle ringa till remitterande läkare och berätta hur operationen hade gått. När han började operera i Sverige igen gjorde han på samma sätt. Han ringde till den remitterande läkaren. Varje gång han gjorde det blev reaktionen: Varför ringer du mig?
För mig är det en väldigt tydlig bild av svensk sjukvårds grundproblematik. Vi har väldigt mycket stuprör, väldigt mycket revirtänkande och väldigt mycket vattentäta skott. Läkaren som föreslår operation släpper ansvaret efter att han eller hon har föreslagit det. Landstinget släpper alldeles för ofta ansvaret för den äldre multisjuka efter att man skickar tillbaka den äldre multisjuka från landstinget till kommunen.
Visst finns det idéer och tankar om att man ska upprätta vård- och omsorgsplaner. Men i praktiken fungerar de inte. I Gunnar Akners bok Multisjuklighet hos äldre beskrivs just den mycket svaga patientgruppen äldre multisjuka. 5 % av dem som är över 75 år är multisjuka i Sverige i dag. En av dem kan vi kalla Elsa. Hon beskrivs i Akners bok.
Elsa har 23 aktuella symtom. Hon går på elva olika behandlingsmetoder. Hon har nio läkemedel dagligen plus två stående vid behov. Hon har det senaste året i vården mött sju olika yrkesgrupper och träffat 55 olika vårdgivare.
Doktor Gunnar Akners gör följande påstående i sin bok: Ingen av dessa vårdgivare har ställt frågan: Mår Elsa bra? Vad som händer Elsa är vad som händer många av de andra multisjuka. Hon kommer till en doktor med diffusa buksmärtor, och får ett läkemedel för det. Nästa gång kommer hon in med yrsel, och får ett läkemedel för det.
Nästa gång kommer hon in för en annan åkomma, och får ett läkemedel för det. Till slut står hon likt många andra multisjuka i detta land på tio, tolv stående läkemedel som samreagerar på varandra på ett sätt som gör att Elsa faktiskt mår sämre. Både dessa exempel - den äldre multisjuka, och den svenska kirurgen som har opererat i USA och van att se hela kedjan i vården på ett annat sätt när han har jobbat där - visar att vi har en sjukvård som inte har den enskilde patienten i centrum.
Från Folkpartiets sida vill vi ha ett antal strukturreformer. Det första är att hitta vägar för att stärka primärvården. Det är vi alla överens om i Sveriges riksdag. Vi fattar beslut om det gång på gång. Ändå rapporterar OECD om att det stora problemet i svensk sjukvård är en illa fungerande primärvård och en dålig tillgänglighet. Vi har vid ett tillfälle haft ett system som skulle ha kunnat fungera och som fungerade under ett par år där vi fick fler allmänläkare.
Det var ett husläkarsystem som genomfördes när Folkpartiet styrde Socialdepartementet i den förra borgerliga regeringen. Det är det system vi också ser fungerar i en rad andra länder. Det fungerar i Storbritannien med family doctors , i Nederländerna och nu senast i Norge där 98 % av norrmännen har en egen doktor mot 40 % av svenskarna.
Man har kommit åt en allmänläkarbrist på bara ett par år genom att införa ett system där var och en är listad hos sin egen doktor och där man har en fri etableringsrätt. Motståndet i Sverige mot att införa ett familjeläkarsystem är för mig helt obegripligt. Vi vet vad som hände förra gången. Antalet allmänläkare ökade, och tillgängligheten ökade. Vi vet vad som har hänt sedan dess. Man har trots alla planer och alla åtgärder inte lyckats öka antalet allmänläkare.
Men här finns ändå ett starkt motstånd. Det är klart att det finns yrkesgrupper som är tveksamma till ett husläkarsystem. Även bland läkare träffar jag andra specialister som är tveksamma. Min bror är verksam som cancerläkare i England. Han var tveksam till husläkarsystemet. Sedan berättade han för mig hur vardagen ser ut för honom när han jobbar i England. Han får in sina patienter. Väldigt ofta är det familjeläkare som ringer honom och säger: Det är din patient nu.
Men jag känner mrs Smith sedan 20 eller 30 år. Hon kom in till mig och sade att hon inte riktigt förstod vad du sade när ni träffades förra gången. Så kan han förklara, därför att husläkaren eller familjeläkaren fungerar som en lots genom vårdkedjan. Husläkaren eller familjeläkaren kan också ringa och säga så här: Är det okej att jag sätter in extra smärtstillande nu, därför att jag tror att det behövs? Du har inte en träff med din patient förrän om någon vecka. Det finns en person som tar helhetsansvaret. Det spelar en väldigt liten roll för den friska patienten.
Det spelar en liten roll för mig som då och då kan skada mig. Men det spelar en väldigt stor roll för de äldre multisjuka att få ett system där man har sin egen doktor. Det är också märkligt med den här regeringen, för ibland gör man rätt bra grejer. Man fattade beslut om att inrätta det familjemedicinska institutet för att just vidareutveckla primärvården. Det har gjorts en massa spännande i Familjemedicinska Institutet, Fammi. Man kommer framåt i hur man ska utveckla primärvården. Men efter ett par år lägger man ned det hela.
Risken är stor att kunskapen försvinner, och risken är stor att vi inte kommer vidare i utvecklingsarbetet. Det är ett väldigt tydligt budskap från Folkpartiet att vi vill rädda Fammi. Den andra frågan är: Hur ser vi till att använda resurser bättre? Vi vet att vi betalar ut miljard, efter miljard, efter miljard i sjukförsäkringskostnad samtidigt som människor väntar på vård. Vi har inte råd med vården, men vi har råd med sjukskrivningskostnaden. Det är ett felslut i hur vi organiserar svensk sjukvård i dag.
Vi måste hitta system så att de passiva sjukskrivningspengarna kan användas till aktiv vård och rehabilitering. Folkpartiet vill se en utveckling där vi får sex-tio sjukvårdsregioner eller vårdregioner i Sverige. Man slår samman landstingets med sjukförsäkringens resurser så att vi ser till att vi tjänar resurser i hela kedjan så att man kan se till att sätta in rehabilitering i tid eller vård i tid. Där har vi inte nått ända fram inom ramen för den borgerliga alliansen, men vi har nått bra långt.
Vi har kommit med ett förslag om en tydlig finansiell samordning där man kan se till att i varje fall använda sjukförsäkringens resurser till vård och rehabilitering i stället för passiva sjukskrivningspengar. Det är också märkligt att det mest kraftfulla som regeringen har gjort de senaste åren på sjukvårdens område är att förbjuda viss typ av vård. Man är rädd för privat driven akutsjukvård. Man vill gärna varna för det i valrörelsen. Det kanske låter kraftfullt. Men man sviker sitt ledarskap.
Vad är det för problem med Simrishamns sjukhus? Vad är det för problem med Lundby lasarett? Vad är det för problem med Sankt Göran i Stockholm? Från Folkpartiets sida ser vi inga problem där. Vi ser nöjda patienter, och vi ser nöjd personal. Ändå har man ägnat stor del av sin tid på andra sidan bron från Riksdagshuset på Socialdepartementet till att hitta system som ska se till att förbjuda att det sker igen, det vill säga att man har privat driven vård. Det är viktigt att slå fast att vården är offentligt finansierad.
Vi betalar gemensamt, men utförarna kan vara olika. Det kan vara privata, kooperativ och andra. Den frågan är helt central för att lyfta vårdpersonalen i Sverige. Kvinnor i Sverige - ifall man ska vara lite raljant - har gått från en situation där de hade en monopolarbetsgivare, och det var familjen och att passa upp på en frisk man som arbetade, till att ha en annan monopolarbetsgivare som är den offentliga sektorn.
Situationen för många människor där man inte kan välja arbetsgivare, där man inte kan byta och jobba för någon annan, gör att vi får en dålig löneutveckling, dåliga karriärmöjligheter och att människor känner att de inte kan påverka sin vardag. För att se till att lyfta vårdpersonalen är det helt avgörande att öppna vårdsektorn för en mångfald. Vi måste också se till att bli bättre arbetsgivare för att lyfta vårdpersonalen.
En del av det som nu görs i Ylva Johanssons kompetensstege kan vara bra. Men många som går igenom den kommer att vara lurade om ett år. Många av dem kommer att få höra: Ni har visserligen vidareutbildat er, men ni får inte en krona mer i plånboken. Ni låg redan i toppen av en sammanpressad lönestruktur. Det måste vi bryta. Vi kan inte vara i en situation där vi säger att det är viktigt att utbilda sig för alla. Det är särskilt viktigt för vårdens personal.
Men just vårdens kvinnor ska utbilda sig utan att se ett resultat i lönekuvertet. Det är feltänkt. Det är feltänkt att en sjuksköterska som väljer att läsa geriatrik, kunskap om åldrandets sjukdomar, ett år inte får något extra när hon går tillbaka till sin arbetsgivare. Med Pär Nuders ord: Vi lever i den bästa av världar. Jag tror inte att det är så. På sjukvårdens område är det inte så.
Det är inte så på sjukvårdens område för den cancerpatient som i dag sitter fast i en vårdkö. Det är inte så på sjukvårdens område för de kvinnor i Skåneområdet som drabbades av bröstcancer som inte fick det bästa bröstcancerläkemedlet därför att man sade att man inte hade råd. Det är inte så för de multisjuka äldre som slussas mellan olika läkare och som äter de tio-tolv läkemedlen varje dag.
Det är inte den bästa av världar för dem sitter fast och väntar på en hörapparat och hör för dåligt eller dem som till och med har drabbats av att man säger: Det räcker med en hörapparat till dig, det räcker med att du hör på ena örat, och så får du vänta på den andra. Det är inte den bästa av världar. Det är därför lite märkligt med det betänkande vi behandlar i dag att en majoritet säger just detta, för det är vad ni säger. Det är den bästa av världar, och vi avstyrker därför allt. Det ska inte vara någon förnyelse, ingen mångfald och inga nya idéer. Sjukvården fungerar bra som den gör.
Från Folkpartiets sida har vi en tydlig agenda. Det handlar om att skapa ett hus- och familjeläkarsystem så att alla får egen doktor. Det handlar om att lyfta vårdpersonalen. Det handlar om att öka mångfalden av olika vårdgivare, kooperativ och privata. Det ska vara gemensamt finansierat, men det ska finnas en mångfald där den enskilde patienten ska välja.
Det handlar om att bygga upp ett system där sjukvården organiseras med patienten i centrum snarare än att bygga upp system där patienten måste stånga sig rätt för att få den hjälp och den vård hon behöver. Ibland brukar man säga att man behöver vara rätt frisk för att kunna vara sjuk i dagens sjukvårdssystem, och det är tyvärr sant.
Allra sist, herr talman, handlar det om att klara att prioritera dem som har allra störst behov av vård och hjälp, att se till att lyfta den psykiatriska vården i Sverige som under lång tid har varit eftersatt. Det handlar om att se till att de människor som har allra störst behov av samhällets insatser, som hemlösa, kan ha särskilda sjukvårdsmottagningar, därför att de har särskilda problem. Det handlar om att kunna ställa krav på det offentliga så att vi har insatser för dem som har dubbeldiagnos i form av psykisk sjukdom och missbruk.
De kan i dag få höra av en offentlig inrättning att de inte kan komma dit därför att de är missbrukare. De åker vidare till en missbruksenhet och får beskedet: Men du är psykiskt sjuk så vi ska inte ta hand om dig. Nej, herr talman, Pär Nuder må leva i den bästa av världar men för en stor andel av Sveriges patienter och en stor andel av dem som behöver sjukvård är Sverige inte den bästa av världar. Men det kan bli, med en ny regering den tredje söndagen i september.