Lars Hjälmered (M):
Tidigare talare talade om att detta betänkande innehåller lite av varje, och det får jag nog hålla med om. Det är ett drygt hundratal motioner från allmänna motionstiden som täcker in rovdjur, skydd av områden, skydd av arter, miljöforskning och en hel del andra områden. Det kan därför måhända finnas en tendens att det blir lite spretigt. Jag tänkte fördjupa mig i tre frågor, nämligen strandskydd, miljöforskning och viltförvaltning.
Strandskyddet är på sina håll i landet en het fråga med en inneboende konflikt mellan att å ena sidan öppna upp för möjligheter till byggnation och att å andra sidan värna och bevara viktiga värden. Landet är lite delat i fråga om detta. I delar av landet är det ett stort tryck, en stor exploatering och ett stort behov av skydd.
Det finns också områden i landet där trycket inte är lika stort och det inte är lika befogat med ett strikt strandskydd. Strandskyddet syftar naturligtvis till att trygga förutsättningarna för tillgång till strandområden och att bevara goda livsvillkor för djur- och växtlivet. För några år sedan fattade vi här i riksdagen beslut om vissa ändringar i strandskyddsbestämmelserna.
I det beslut som riksdagen då fattade konstaterade vi att vi för det första fortsatt ska ha ett generellt strandskydd i Sverige, att vi för det andra ska ha ett strikt skydd i kraftigt exploaterade områden och att vi för det tredje ska öppna upp för att det ska bli enklare att bygga framför allt i landsbygdsområden där det finns många stränder och trycket är lågt. Vi kan nu några år senare konstatera att det inte blev riktigt som det var tänkt i denna del.
Med ändringarna i strandskyddslagen har det snarast blivit en skärpning i stora delar av landet på ett sätt som det inte var tänkt med riksdagens beslut på området. Därför tycker jag att det är bra att regeringen nu följer upp och utvärderar lagen som sådan och också tittar på om det kan vara befogat att gå vidare med lättnader i sådana områden som inte är så exploaterade.
Vi har trots allt i delar av landet mil efter mil med sjöar och stränder där det finns stora möjligheter att bidra till inte minst en landsbygdsutveckling. För några veckor sedan hade vi en klimatdebatt i riksdagen. I den debatten valde jag att lyfta fram just forskningsfrågan och i synnerhet miljöforskningen.
Vi kunde redan då konstatera, och kan göra det igen, att vi har en regering med en jobbpolitik, med ansvar och med ordning och reda på ekonomin, vilket gör att Sverige till skillnad från snart sagt varje europeiskt land kan investera i framtiden. Med det forskningsbeslut som riksdagen tog för inte så länge sedan kommer vi att gå från höga till mycket höga forskningsnivåer och nästan oavsett hur man räknar lägga otroligt mycket pengar på forskning per capita, i faktiska summor och på andra sätt.
Detta är viktigt för svenska jobb, för svensk konkurrenskraft och för att kunna möta och ta oss an viktiga miljöutmaningar, bland annat på de områden som vi i dag har uppe till diskussion. Jag ska därefter gå över till viltförvaltningen. Sverige har en fantastisk natur. Det är runt två miljoner människor som är medlemmar i olika naturorganisationer och som på sin fritid lägger tid på fiske, jakt, vandring och andra saker.
Vår natur i kombination med ett stort och brett folkligt engagemang och intresse är något som är karakteristiskt för Sverige. Förvaltningen av natur och vilda djur i Sverige fungerar till största delen mycket väl. Men vi har också ett antal utmaningar kring inte minst förvaltningen av rovdjur. Det finns olika uppfattningar och synpunkter på hur vi kan utveckla arbetet kring länsstyrelser, lagstiftning, öppenhet och transparens. Människor ska kort och gott veta vad som gäller.
För mig utgår en ansvarsfull förvaltning av natur och vilda djur från ett antal bärande principer. Det handlar om förvaltarskapstanken, om ekosystemsansatsen, om en respekt för nationella och internationella regler och lagar och om en stark och tydlig äganderätt. Viltförvaltningen fungerar i stora stycken mycket väl.
Men det finns också ett antal saker som jag tycker att vi ska titta närmare på för att se om vi kan utveckla dem. Det första är frågan om förvaltningsplaner. Det finns många relevanta arter, och vi behöver gå vidare med detta. Förvaltningsplaner är A och O i en ansvarsfull förvaltning. Det är viktigt att de är stabila och långsiktiga men också adaptiva. De ska vara långsiktiga i meningen att de kanske ska löpa under 20 så att man långsiktigt ska veta vad som gäller.
De ska vara adaptiva i meningen att de kan anpassas och löpande utvärderas utifrån populationernas upp- och nedgång och resultat av jakt och andra saker. Jag tror att detta är viktigt utifrån djuret och arten som sådan. Men det är också viktigt utifrån människors perspektiv därför att man har möjlighet att påverka utformningen av en plan och har på det sättet möjlighet att veta vad som gäller - livsförutsättningarna i min del av landet. Det är lite viktigt med den typen av planer.
Ett annat område när det gäller viltförvaltningen som jag tror att vi behöver titta närmare på är länsstyrelsernas roll. Länsstyrelserna har naturligtvis en nyckelroll i detta. Många gånger gör de ett alldeles ypperligt arbete. Men jag tycker att det finns åtminstone två saker där de behöver bli duktigare och bättre. För det första kan vi konstatera att tillämpningen av en del lagstiftning skiljer sig åt, till exempel när det gäller skyddsjaktsbeslut. Jag tycker att människor ska kunna förvänta sig en likvärdig behandling i alla delar av landet.
För det andra måste länsstyrelserna bli duktigare på att vara tillgängliga för medborgare, allmänt men framför allt i akuta sammanhang. Ett tredje område som jag tycker att vi bör jobba lite mer med är inventering. Inventeringen av djur fungerar ofta mycket väl. Men det finns ett antal områden - det framgår av motionsfloden och detta betänkande - till exempel i fråga om varg, som är rätt omdiskuterade.
Gjorda inventeringar kan av vissa uppfattas som underskattningar och av andra uppfattas som överskattningar. Det här är viktigt. Inventeringar som är kvalitetssäkrade och ger trovärdiga uppgifter om var djur finns och i vilken omfattning är A och O för att få en bra och ansvarsfull förvaltning, till exempel vid beslut om jakt.
Bristande tilltro till gjorda inventeringar är ett problem som i större stycken skjuter inte bara inventeringen i sank när det gäller rovdjursförvaltningen. Det finns åtminstone två saker vi behöver tänka på. Det ska vara tydliga kriterier för inventeringar. Man borde också testa möjligheten att låta miljöpersoner tillsammans med jägare gemensamt genomföra olika typer av inventering.
Genom att testa en variant med miljöperson och jägare är det svårt att i efterhand ifrågasätta metod och resultat. Det kan vara en möjlighet att skapa samarbete och samförstånd. Sedan finns det lite att fundera över när det gäller skyddsjakt, bättre arbete mot jaktbrott och att utveckla mandat för viltförvaltningsdelegationerna. Herr talman!
Om ett antal av dessa saker genomförs kan vi gå från en i stort välfungerande och bra viltförvaltning i Sverige till att göra den än bättre. Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag och avslag på samtliga reservationer.