Tobias Krantz (FP):
För två år sedan låg Rebecka på ett golv och kräktes. Hon hade precis fyllt 16 år och hade just testat heroin för första gången. Rebecka var 15 år när hon för första gången hamnade på ett behandlingshem - ett hem för vård eller boende. Hon hade länge varit bråkig och aggressiv och rymde i tidig ålder hemifrån.
Hon drack sprit och experimenterade med droger. Rebecka har befunnit sig på så kallade HVB-hem under tre år av sitt liv. Hon beskriver för Sundsvalls Tidning i november förra året hur hon upplever den situationen: "Det blev bara värre för mig. Det var bråk med de andra och jag mådde bara sämre."
Hon avslutar med att säga att det var inte mycket till vård. Det finns många som Rebecka runt om i Sverige. År 2007 var 21 500 barn placerade i samhällets vård, antingen i familjehem eller på behandlingshem, HVB. Det är en ökning med ungefär 20 procent på bara sju år.
Den intressanta frågan är vad som händer med de barn som blir placerade i samhällets vård - barn som Rebecka som omhändertas och inte längre lever med sina biologiska föräldrar. Sanningen är att den bilden ofta är väldigt dyster. Socialstyrelsen har granskat hur det ser ut för tonårspojkar generellt sett och sedan jämfört med de tonårspojkar som blir placerade. Rapporten visar på mycket skrämmande resultat.
Det är tio gånger större sannolikhet att barn som blir placerade är döda vid 25 års ålder än pojkar generellt sett. Det är 30 gånger större sannolikhet att en placerad pojke hamnar på sjukhus på grund av suicidförsök, psykisk sjukdom eller missbruk. Så här kan man fortsätta på punkt efter punkt. Det är naturligtvis så att det runt om i den sociala barn- och ungdomsvården i Sverige görs fantastiska insatser. Många gör ett mycket gott jobb.
Men den generella bilden är tyvärr väldigt negativ. Man måste se sanningen i vitögat. Den sociala barn- och ungdomsvården i Sverige i dag är ett gigantiskt misslyckande. Fru talman! Vad behöver då göras för att se till att vi rätar upp den sociala barn- och ungdomsvården i Sverige? Jag tror att det behövs ett antal olika åtgärder. För det första måste vi se till att vi inför en nationell auktorisation, en licens, för dem som ska driva behandlingshem, alltså HVB.
I dag är det faktiskt så att vi inte ställer några precisa krav vare sig på dem som driver behandlingshem, på dem som jobbar på behandlingshem eller på innehållet i den vård som bedrivs på behandlingshemmet. Låt oss föreställa oss hur det skulle vara om vi tillämpade den principen i den svenska sjukvården i övrigt.
Om talmannen bröt benet och tog sig till närmaste vårdcentral och där möttes av någon som sade att man inte riktigt visste om den här personen var läkare över huvud taget men den personen sade: Jag tror att det funkar bra med en Alvedon. Skulle vi acceptera ett sådant förhållningssätt i den svenska sjukvården? Nej, det skulle vi naturligtvis inte göra. Tyvärr är det så att det förhållningssättet präglar väldigt mycket av den sociala barn- och ungdomsvården i Sverige i dag.
Det måste bli en kraftig skärpning. Vi måste se till att vi har professionell och engagerad personal på våra behandlingshem. För det andra måste vi satsa på metodutveckling inom den svenska barn- och ungdomsvården. Vi satsar i dag 8 miljarder kronor på både familjehemsplaceringar och placeringar inom HVB. Sanningen är att vi vet väldigt lite om de här pengarna över huvud taget ger någon effekt, om de över huvud taget ger något resultat.
Bo Vinnerljung är professor vid Socialstyrelsen och han säger så här: Mycket lite av den institutionsvård som finns i Sverige har utvärderats. Vi vet inte om behandlingen har positiva, skadliga eller inga effekter alls. Lyssna nu mycket noga på den meningen: Vi vet inte om behandlingen har positiva, skadliga eller inga effekter alls. Detta är ju ett gigantiskt underbetyg på hur vi politiker har bedrivit politiken när det gäller den sociala barn- och ungdomsvården under decennier.
Det ansvaret är säkert delat av många partier. Jag vill gärna säga det. Vi måste se till att vi nu gör en nationell satsning så att vi får metoder som vi vet verkligen fungerar i den sociala barn- och ungdomsvården. Det är ju de mest utsatta barnen i det svenska samhället som vi pratar om. För det tredje tror jag, fru talman, att vi behöver skärpt tillsyn inom den sociala barn- och ungdomsvården. Där gör regeringen en mycket stor reform som kommer att presenteras senare under våren. Det blir skärpt tillsyn, och man ser till att vi får en kraftigt ökad kompetens.
Kunskapen i den tillsynen flyttas från länsstyrelserna till Socialstyrelsen. Vi tror också från Folkpartiets sida, fru talman, att vi behöver se till att varje barn som hamnar i situationen att behöva bli placerad får en egen socialsekreterare, en egen person som man kan vända sig till i stället för att bollas runt mellan olika personer på socialtjänsten. Vi tror att vi behöver mer stöd till familjehemmen.
Vi tror också att vi behöver en samlad barn- och ungdomshälsa där alla de här enheterna, mödravårdscentral, barnavårdscentral, barn- och ungdomspsykiatri och ungdomsmottagningar, samverkar och finns under ett och samma tak så att man inte som barn och ungdom i dag ska behöva röras runt i den kommunala eller landstingskommunala byråkratin utan verkligen får stöd och hjälp under ett och samma tak.
De som omhändertas, som Rebecka, är de sköraste och mest utsatta barnen i det svenska samhället. Det är de som har störst behov av att få en professionell omsorg och en engagerad omsorg. Men gång på gång har det svenska samhället svikit de här barnen. Jag tycker att vi måste vägra att acceptera att det fortsätter på det sättet. Det är dags att vi tar upp kampen för de glömda barnen, fru talman.
Avslutningsvis vill jag bara säga att vi nu, precis som flera talare har sagt, befinner oss i mycket tuffa ekonomiska tider. Det har knappast undgått någon. Själva definitionen av att man befinner sig i tuffa ekonomiska tider är att i stort sett alla har dåligt med pengar. Det gäller staten, det gäller kommunerna och det gäller landstingen. Det gäller också alla privatpersoner. Då är det viktigt att konstatera att regeringen faktiskt för en mycket expansiv politik.
Man ser till att satsa på åtgärder för att de människor som hamnar i arbetslöshet snabbt får utbildning, man satsar på forskning och man satsar på välfärden. Det görs inom ramen för en ansvarsfull ekonomisk politik. Det är nämligen så att för man ingen ansvarsfull ekonomisk politik och kör man statsfinanserna i botten är det de allra fattigaste som drabbas allra hårdast.
Jag tror också att det är viktigt att vi, nu när vi talar om hur vi ska klara den här krisen, hur vi ska klara de mest centrala välfärdsvärdena i den svenska välfärdsstaten, vågar prioritera. Vi måste våga prioritera. Tittar man runt om i Sverige i dag ser man att det finns en hel del skrämmande exempel på hur kommuner prioriterar, eller kanske inte prioriterar.
I Luleå till exempel vill den socialistiska majoriteten i dessa kristider, när man kanske tvingas säga upp personal i kommunen, bygga en ny evenemangsarena som kostar 15 miljoner kronor enbart i drift. Samtidigt har samma kommunpolitiker mage att komma till staten och säga: Vi behöver mer pengar för att klara välfärden. Nej, det handlar också om att vi måste våga prioritera nu när vi har tuffa ekonomiska tider. Fru talman! I tuffa ekonomiska tider krävs det hårda nypor för att värna mjuka värden.