Patrik Björck (S):
Tack, finansministern, för svaret. Misslyckanden med jobbpolitiken har diskuterats i den här kammaren förut och kommer nog att diskuteras länge. När man tar sig vatten över huvudet får man inse att man blir blöt. Det här misslyckandet har vi kunnat förutse i ett tidigt skede. Nu kan man börja mäta det i mer reella termer.
Vi har kunnat förutse det i och med att vi har kunnat bedöma att de åtgärder som regeringen har vidtagit inte kommer att leda till någon lyckad jobbpolitik. Man har en jobbpolitik som i första hand bygger på att man jagar arbetslösa och tror att de är arbetslösa för att arbetslöshetsersättningen är för hög och att man bara genom att piska de arbetslösa hårdare löser jobbpolitiken.
Då kan man i ett ingångsskede inse att en sådan politik aldrig kommer att lyckas. Fördelen nu rent debattmässigt är att vi slipper att slå teorier i huvudet på varandra och citera Calmfors, som vi ägnade oss åt i början, om vem som hade korrekta teorier. Nu kan vi börja titta på verkligheten och se vad regeringens politik har lett till. Det är ett misslyckande.
Det säger inte bara politiska motståndare utan det gör man, som jag konstaterar i interpellationen, i Dagens Industri efter en analys av Konjunkturinstitutets rapport om lönebildningen. Man skriver i sin rubrik: "Fiasko för Anders Borg". Vad som menas med fiaskot är specifikt just jobbpolitiken som man inte lyckats med.
I sitt svar säger finansministern att när det gäller minimilönerna anser regeringen att formerna för lönebildningen i första hand är en fråga för arbetsmarknadens parter. Om nu arbetsmarknadens parter är de som framför allt skulle ta ansvar för lönebildningen kanske man inte skulle sätta sig i en sådan situation som man har gjort från regeringens sida.
Man har hanterat a-kassa på ett sådant sätt att arbetsmarknadens parter bedömer att det kommer att försvåra den framtida lönebildningen. EG-domen som kom häromveckan väcker också en massa frågor och farhågor om vad regeringen egentligen har för ambitioner när det gäller minimilönerna. Man har inte på ett kraftfullt sätt gått ut och agerat på ett sådant sätt att folk har kunnat känna något förtroende för att man verkligen vill försvara minimilönerna.
Då framstår det naturligtvis som en icke alltför konspirationsteoretisk uppfattning - eller man kan få den onda aningen - att regeringen kanske kommer att ge sig på att sänka minimilönerna. Man kan fundera över argumentationen för den sänkta a-kassan. Nu har det visserligen inte lett, åtminstone inte i det här skedet, till att man har lyckats med jobbpolitiken. Åtminstone i teorin byggde hela idén på att man skulle sänka lönerna.
Det var det enda sättet som sänkt a-kassa skulle bidra till att man lyckades med jobbpolitiken. Därför tycker jag fortfarande att det är en berättigad fråga som inte har fått något svar. När det gäller att regeringens uppgift är att se till att förutsättningarna är så bra som möjligt för lönebildningen, som det sägs här, har man samma problem som jag var inne på.
Finansministern säger i sitt svar att regeringen bedömer att de reformer som genomförts och aviserats sedan regeringen tillträdde leder till att jämviktsarbetslösheten successivt faller. Det är möjligen en from förhoppning. Men den analys som man gör av Konjunkturinstitutets rapport är just att jämviktsarbetslösheten inte faller.
Då står man tämligen ensam i någon sorts from förhoppning om att kunna lösa ett problem som man har lovat att lösa men där man inte har kunnat visa någon som helst framgång utan bara ett misslyckande så här långt.