Hillevi Engström (M):
För mindre än två månader sedan stod jag här i talarstolen och diskuterade den här frågan. Vad har hänt sedan dess? Vi har senast i dag fått nya sysselsättningssiffror. Arbetskraftsundersökningen visade att sysselsättningen fortsätter att öka jämfört med samma period förra året, särskilt bland kvinnor, vilket är oerhört glädjande. Men det finns ändå stora utmaningar, och regeringen tar långtidsarbetslösheten på väldigt stort allvar.
Jag kan också påminna om samma sak som jag sade för mindre än två månader sedan. Vid halvårsskiftet var det ungefär 30 000 personer som var i sysselsättningsfasen. Det är mycket riktigt så. Det är personer som har haft långvariga bekymmer trots högkonjunkturen och trots mängder av stöd och hjälp. Inte minst har väldigt många också fått arbetsmarknadsutbildningar, praktik och så vidare, men trots detta har de inte lyckats få arbete. Det beror säkert på en mängd olika saker.
Inte minst beror det säkert på att arbetsgivare många gånger tvekar att anställa en person som inte är helt hundraprocentig, om man får säga så. Detta är den stora utmaningen, det vill säga att få fler arbetsgivare att vilja och våga anställa en person och ta hjälp av de anställningsstöd som vi nu har förstärkt just i sysselsättningsfasen, som innebär att det kan kosta mindre än ett par tre tusen kronor i månaden att anställa en person. Där ligger den stora utmaningen. Det är en viktig uppgift som jag tar på väldigt stort allvar.
Sedan är det inte heller, som Eva-Lena Jansson säger, de största enskilda arbetsgivarna. Det är bara trams. I stället är det mer än 8 500 olika organisationer och företag varav hälften är ideella stiftelser och organisationer, fotbollsklubbar, scouting - alla möjliga som ser att de kan hjälpa en person som står väldigt långt från arbetsmarknaden.
Jag skulle önska att det fanns ännu fler arbetsgivare - privata, ideella, kommunala, statliga och inom landstingen - som såg att de kan göra något lite mer för att hjälpa en person att komma tillbaka in på arbetsmarknaden. Annars löper vi en risk att vi har en situation som Socialdemokraterna löste med att stämpla bort människor från arbetsmarknaden, att gömma bort dem och säga att ni behövs inte mer. Jag tror att det är oerhört viktigt att man har någonting som uppfattas som meningsfullt att göra.
Det är helt riktigt så att professor Anders Forslund säger att det ska påminna om vanliga jobb. Jag har varit väldigt tydlig med att ingenting ska få uppfattas som meningslöst. När det gäller Arbetsförmedlingen har de också gjort väldigt mycket när det gäller sysselsättningsfasen. Det som har ändrats är tiden man är hos en anordnare, att man ska få större möjligheter att själv påverka var man vill vara, för det ökar såklart också en persons motivation.
Man har bättre kontroller, och de anordnare som uppfattas som oseriösa stängs av eller ändrar sitt förhållningssätt. Man har också fyra nya kriterier för hur man placerar människor som har varit långtidsarbetslösa. Det ska vara mer individanpassat. Det ska finnas krav på att det finns handledare och att det finns i alla fall en teoretisk möjlighet till någon form av anställning, och det ska ske en kontinuerlig uppföljning. Sedan är det också viktigt att jobbsökandet fortsätter.
Det är alltså en stor och viktig fråga vi har framför oss. Det gäller framför allt att försöka få fler seriösa företag och organisationer att ta emot personer som har varit borta länge, i genomsnitt mellan sju och åtta år, varav många är äldre och många har en funktionsnedsättning. Det jobbar vi oerhört hårt med att försöka lösa.