Liselott Hagberg (FP):
När man som jag kommer upp som nr 9 i debatten kan man förstås fråga sig om det finns så mycket kvar att säga. Min reaktion är närmast att det skulle kännas mycket märkligt att inte säga någonting efter att ha varit med under nästan ett och ett halvt års granskning.
I och med dagens debatt kommer vi att sätta punkt för konstitutionsutskottets granskning av regeringens krisberedskap och hantering av den situation som uppstod efter det att en enorm flodvåg sköljt in över bland annat Thailand.
Jag tycker att det känns bra att utskottet enats om ett gemensamt ställningstagande, dels därför att det visar drabbade och anhöriga att vi inte ser granskningen som ett sätt att förstärka partipolitiska positioneringar, dels därför att det förhoppningsvis ger större tyngd åt framtida ställningstaganden för en bättre krisberedskap. Vi lever i en globaliserad värld. Gränser suddas ut alltmer.
Människor och kulturer närmar sig varandra. Vi reser och rör oss på ett friare sätt. I de allra flesta fall reser vi ut och hem igen utan att det lämnar annat än vanliga semesterminnen efter sig. Men så inträffar det där som ingen kunde föreställa sig, en allvarlig kris på andra sidan jordklotet. De svenskar som drabbats av krisen befann sig på många, många timmars flygresa hemifrån. Mitt i kaoset ringde de hem till anhöriga.
Många var de som ringde till UD för att berätta vad de upplevt. Andra hörde av sig för att berätta om saknade anhöriga. Det mest frustrerande som kan inträffa i en sådan situation är förstås för det första att inte komma fram och för det andra att den information som lämnas inte tas emot på ett professionellt sätt. Många har därför beskrivit den frustration som de kände över detta. Hade det funnits en god krisberedskap hade det förstås fungerat bättre även i växeln på UD.
En kris i krisen hade inte behövt inträffa. Det dröjde dessutom lång tid innan hjälpen från Sverige nådde fram till de överbelastade turistmålen i Thailand. Medan finansieringen av Räddningsverkets och andras insatser diskuterades här hemma rullade tiden på för dem som drabbats på olika sätt i Thailand.
Många andra före mig har här i talarstolen talat om krisberedskap, om bristen på övningar, sjukvårdande insatser, snabba finansiella beslut etcetera. Jag ska därför inte upprepa det här. Andra har också sagt att vi granskar med facit i hand. Jag kan bara konstatera att det gör man ju alltid efter en kris. Men viktigt är förstås att beredskapen är så god att närmast reflexmässiga reaktioner löses ut när krisen inträffar.
Det ska förstås inte vara beroende av om krisen inträffar på en vardag eller, som den här gången, under en julhelg. Det som inträffade i det här fallet var i stället att det uppstod osäkerhet och förvirring. I Katastrofkommissionens rapport framgår att människor har uppgivit att deras bild av Sverige har förändrats efter den här katastrofen. Några har uttryckt att de skäms över att vara svenskar. Tilltron till myndigheternas förmåga att hantera kriser har körts i botten. Fru talman!
Det grundläggande för människors trygghet är att de kan känna tillit till att stödet finns där när krisen är ett faktum. Nu måste därför tilltron till samhällets förmåga att hantera kriser återupprättas. Därför känns det så bra att utskottet på ett så tydligt sätt markerat vad som gick fel, att det framkommit vad som behöver förbättras och vilka åtgärder som behöver vidtas. Min partikollega Tobias Krantz har tidigare också talat om ansvar.
Med detta, fru talman, vill jag också avsluta mitt anförande med att rikta ett tack till utskottskolleger och kansli.