Ulla Andersson (V):
Jag tackar arbetsmarknadsministern för svaret, ett svar som var ungefär vad jag hade förväntat mig eftersom jag har utgått från att en borgerlig regering inte anser att ökade löneklyftor eller oansvariga lönelyft för vd:ar anses vara ett problem. Jag har samlat ihop lite artiklar som har varit under föregående år för att påminna oss om vad vi debatterar i dag. Här står det: Miljonlyft för svenska vd:ar.
Det var en som fick 18,6 miljoner i höjd lön. Här står det: Först fet lön sedan rejäl bonus. 8,5 miljoner i optioner till vd:n medan de anställda fick 17 000. Bara fyra kvinnor på 100-listan. Vidare kan vi läsa: Direktörernas löner steg med 57 procent på tre år. Svanberg fick tre gånger mer än alla arbetare på Kistafabriken.
Han tjänade mest, en lönehöjning på 740 procent. I debatten och i intervjuer har såväl finansminister Borg som hans ekonomiska rådgivare professor Calmfors uttryckt oro över de fackliga organisationernas mobilisering och krav på en låglönesatsning. Man fick också igenom ett 4-procentigt lönelyft för låglöneyrken, vilket framför allt gynnade kvinnor.
Medan finansministern och professor Calmfors uttrycker oro över detta känner jag mig glad. Jag hoppas att detta ska fortsätta framöver och att löneskillnaderna ska minska. Jag känner i stället en stor oro och ilska över att sammanhållningen i samhället vittrar sönder. Därför har jag också ställt denna interpellation om direktörernas oansvariga lönehöjningar. År 2002 gick det 22 industriarbetarlöner på en vd-lön.
2006 var det 34 industriarbetarlöner. 34 industriarbetare tvingas alltså jobba ett helt år för att få ihop en vd-lön. Under den tiden har de dessutom betalat med sin fysiska hälsa. De har troligtvis fått både försämrad hälsa och förkortad livslängd eftersom klass, hälsa och livslängd hör ihop.
Visst är näringslivets direktörer skickliga löneförhandlare - för egen del. Precis som jag sade steg deras löner mellan 2002 och 2005 med 56 procent. De anställdas löner steg under samma tid med ca 10 procent. Om kapitalinkomsterna läggs till den redan goda löneutvecklingen blir skillnaden än större mellan direktören och de anställda. Teknikföretagens vd:ar hade kanske störst mage när de till och med tyckte att det inte skulle bli några höjda löner.
Det skulle vara sänkta löner för den anställda medan de höjde sina egna löner 83 procent. Finansministern har uttryckt det så här i budgetdebatten i höstas: "Vi vill fortsätta att reformera arbetsmarknaden. Avtalsrörelsen gav löneökningar som dämpar sysselsättningsökningen år 2009 och 2010. Vill vi komma tillbaka till full sysselsättning måste vi genomföra ytterligare åtgärder. - - - Det är därför vi föreslår en närmare koppling mellan arbetslösheten i en viss kassa och de avgifter som utgår."
Genom att, som regeringen uttrycker det, "åstadkomma ett tydligare samband mellan avgifterna till arbetslöshetsförsäkringen och arbetslösheten" minskar systemets allmänna karaktär och dess riskspridning. Det innebär att avgifterna till arbetslöshetsersättningen kommer att höjas mest i de sektorer där arbetslösheten är hög och där den fackliga organisationsgraden är som lägst. Finansministerns sätt att resonera om riskerna med höga löneökningar borde gå att tillämpa även på vd:arnas löneökningar.
Därför har jag tyckt att den här parallellen är uppenbar, men det tycker tydligen inte arbetsmarknadsministern. Eller gör han kanske det? Vi får väl höra om han kan utveckla sina tankar omkring dessa oansvariga lönelyft. Ni brukar ju vara kreativa när det gäller att hitta på lösningar för att hålla löneökningar nere och för att bilda en låglönemarknad. Har ni någon strategi för hur ni ska komma till rätta med dessa vidlyftiga löneökningar för direktörer.