KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gustav Fridolin (MP):
Det är precis den typen av instruktioner man kan ge när man gör detta i ett samlat projekt till en organisation. Med Josef Franssons logik skulle vi i princip inte kunna göra några som helst infrastrukturinvesteringar. Väldigt få av dem är planerade, påbörjade och slutförda inom en mandatperiod. De flesta tar faktiskt lite längre tid.
När det gäller höghastighetstågen vill vi påbörja bygget under denna mandatperiod genom Ostlänken, som finns i den nuvarande planen, och sedan fortsätta så att vi har banor färdiga till 2040-2045.
Gustav Fridolin (MP):
Jag tackar Lars-Axel Nordell för frågan. Regeringen - ansvarigt statsråd Lena Hallengren, jag och resten av regeringen - har såklart läst domen, vad domen innebär och hur mycket den kommer att kunna innebära för många i assistanssystemet. Domen är i sig ett bevis för hur osäker själva lagstiftningen är.
Olika domar har lett till väldigt olika utfall, vilket i sin tur har kommit att drabba de assistansbehövande väldigt mycket och skapat en ännu större oro bland många fler. Det är en av anledningarna till att regeringen har tillsatt en bredare utredning för att säkra att den som har rätt till assistans också ska få assistans.
Just nu träffar Lena Hallengren företrädare för funktionshindersrättsrörelsen för att diskutera hur vi ska göra mer för att nå detta mål. Jag tror att den dom som kom från Högsta förvaltningsdomstolen definitivt är en väckarklocka för detta arbete.
Carl-Axel Johansson (KD):
Jag blev intresserad av den här debatten när jag läste socialministerns svar. Det gäller närmast den tredje frågan om förbättrad rehabilitering av dem som drabbas av hjärnskador. I svaret pekar socialministern mycket riktigt på vinsterna av en fungerande samverkan, och så är det. Det är många olika kompetenser som måste till för att en rehabilitering ska fungera.
Men socialministern skriver som om den gemensamma nämnden skulle lösa hela problemet med samverkan. Min fråga till socialministern är då: Finns det vid dags dato några landsting eller kommuner som inrättat sådana gemensamma nämnder som led i rehabiliteringen? Har man förstått signalen, eller vad har hänt? Finns det några gemensamma nämnder?
Den andra fråga där jag också skulle vilja höra lite om socialministerns synsätt gäller de avstämningsmöten som nu är lagstadgade för rehabilitering. Försäkringskassorna ska anordna dessa avstämningsmöten med alla berörda, där de olika arbetsgivarna och ansvarig läkare i företagshälsovården ska träffas vid längre sjukskrivningar, om jag minns rätt efter två till tre månader.
Det är klart att det finns hjärnskadade som är i behov av rehabilitering, som har en arbetsgivare och som skulle kunna återgå i arbete. Min andra fråga handlar om att jag saknar ett tidigt ansvar från arbetsförmedlingen, för det kan finnas rehabilitering som skulle kunna lyckas bättre om man tidigt fick titta på annan arbetsgivares möjligheter. Det kan man inte göra nu.
Har socialministern för avsikt att väcka den frågan med arbetslivsminister Hans Karlsson? Jag har ställt frågan också till honom, men jag minns faktiskt inte riktigt hans svar. Jag hoppas ändå på ett svar här från socialministern. En tredje fråga berör det förhållandet att det saknas en professur i rehabiliteringsmedicin vid Lunds universitet.
Jag har ställt frågan till socialministern men fick från utbildningsminister Thomas Östros svaret att detta är universitetets ansvar. Må så vara, men det behövs kanske lite mer ekonomiska medel för universitet. Den signal som det ger att man inte har en professur i rehabiliteringsmedicin i en av våra rikaste landsändar är väl ändå inte speciellt positiv.
En sådan professur vore värdefull för rehabiliteringen, utbildningen och kunskaperna. Kommer socialministern att verka för att vi kan få en professur i rehabiliteringsmedicin vid Lunds universitet?
Carl-Axel Johansson (KD):
Jag tackar socialministern för svaret. Lite funderingar får man ju ha: Varför har inte intresset varit större från kommuner och landsting än att man nu börjar eventuellt förbereda att bilda gemensamma nämnder? Anledningen till att jag frågar är att man faktiskt på många håll i landet ju redan haft fungerande projekt lokalt där man har löst de här samverkansformerna.
På något sätt borde det kanske ha varit en naturlig väg att spinna vidare på detta och kanske hitta en annan form av finansieringssystem så att de här projekten hade kunnat få utvecklas alltmer i stället för gemensamma nämnder. Men vi får väl se vad som händer med det. Att jag ställde frågan om avstämningsmöten till socialministern beror på att socialministern tog upp dessa i sitt svar. Det visar på ett intresse från socialministern och att dessa fyller en funktion.
Det är väl jättebra att socialministern också säger att han gärna ser att en annan arbetsgivare tidigare skulle kunna kopplas in. Därför skulle kanske socialministern och jag tillsammans kunna göra en uppvaktning hos Hans Karlsson och få gehör för detta, och likadant när det gäller professuren i rehabiliteringsmedicin och Östros. Behovet finns ju där. Låt oss hjälpas åt och få fram det här!
Carl-Axel Johansson (KD):
Det var när jag läste socialministerns svar som jag blev intresserad av just de andra vägarna än att genom lagstiftning stärka patientens ställning. Det är i och för sig trist att det ska behövas lagstiftning för att stärka något så självklart som att sjukvården ska fungera så att patienten sätts i centrum. Men uppenbarligen är det så. Jag tänkte nu uppehålla mig vid de andra vägarna. Det är det fria vårdvalet.
Tycker socialministern verkligen att det fria vårdvalet har fungerat och fungerar med tanke på hur köerna växer runtom i landet i de olika landstingen och med tanke på de brister som finns? Jag är nog av den uppfattningen att det fria vårdvalet inte är utformat på det sättet att det stärker patientens ställning något nämnvärt. Sedan har jag en fråga som gäller det som Kenneth Johansson också var inne på, nämligen vårdgarantin.
Socialministern har här år efter år lovat att en vårdgaranti ska införas efter överenskommelse med landstinget. Senast för två månader sedan, tror jag, sades det här i kammaren att en vårdgaranti skulle införas från och med 2005. Hittills har vi inte sett den. Hittills lyser den med sin frånvaro. Och jag har hävdat och hävdar fortfarande att det ännu inte ens har blivit en tummetott. Men det kanske kommer. Nu är det senaste budet 2007.
Men socialministern har trots allt lovat att vi ska ha den från 2005. Beträffande lokalt utvecklingsarbete i landstingen för att stärka patientens ställning i vården pågår det mycket arbete, men det görs också prioriteringslistor där man talar om vilka sjukdomar och besvär som offentlig sjukvård inte längre ska syssla med.
Jag tycker inte att detta är att stärka patientens ställning i vården, och jag skulle önska att socialministern berörde just dessa listor ytterligare lite grann.
Carl-Axel Johansson (KD):
Det var intressant att höra socialministerns svar om vårdgarantin, som jag uppehöll mig kring. Socialministern säger att det inte är hans ansvar utan att det är regeringens ansvar. Det är möjligt att detta är ett kollektivt ansvar. Men det är ändå så att socialministern är regeringens språkrör. Dessutom uppfattar jag hela tiden när vi diskuterar sjukvårdsfrågor att socialministern ena stunden har en stor förmåga att hänvisa till andra som har ansvaret i frågorna. Oftast är det landstingen som har ansvaret.
Ja, det är riktigt att de har ansvar till exempel för införandet av en vårdgaranti. Men trots allt är det socialministern som har huvudansvaret och som har möjlighet att stärka patientens ställning genom att säga: Vi är för en vårdgaranti. Nu talas det om före mandatperiodens slut. Men om vårdgarantin ska testas och kunna vara något som Socialdemokraterna går till val på borde den rimligtvis införas 2005. Annars har ju socialministern ingenting att visa upp för väljarna i det kommande valet.
Men så ser, såvitt jag förstår, tidsplaneringen inte ut. Jag noterar inte detta någonstans, så vi får väl se vad som händer i den här frågan.
Carl-Axel Johansson (KD):
När jag läste det här svaret hängde jag upp mig på ett par meningar. Socialministern menar att det är viktigt att bevara Apotekets detaljhandelsmonopol för att det syftar till att behålla en god folkhälsa. Så har jag läst det, och då har jag nog läst rätt. Då undrar jag: Vad finns det för underlag för att hävda denna bestämda uppfattning?
Som jag ser det finns det egentligen ingenting. Det finns en statlig offentlig utredning. Det finns ett par stycken från någon gång i slutet av 1990-talet. Jag kan inte minnas precis nu. Där hävdas ju att om man låter receptfria läkemedel försäljas genom detaljhandel eller på annat sätt, inte genom apotek, skulle man öka tillgången till många viktiga läkemedel som skulle främja folkhälsan.
Dessutom skulle man då också göra en besparing i läkemedelsnotan på upp till 10 % om jag nu minns rätt. Det är en statlig utredning, och den förutsätter jag att socialministern tar del av. Den motsäger detta bestämda yttrande att monopolet skulle befrämja folkhälsan. Det verkar ungefär som om apoteksmonopolet säljer så farliga läkemedel att det är viktigt att skydda folk från dessa och därmed bevara folkhälsan.
Det kan väl ändå inte vara meningen? Dessutom är det faktiskt så att de senaste somrarna, även nu i sommar, inskränker apoteket sitt öppethållande på flera platser i landet och försvårar tillgängligheten. Det finns många receptfria läkemedel som skulle kunna användas för att öka folkhälsan. Låt mig nämna några.
Nikotinersättningsmedel, allergimedicin och medel mot en hel del olika magsjukdomar skulle kunna försäljas på ett betydligt enklare sätt och därmed öka folkhälsan och egenvården, så jag vill hävda att regeringens ståndpunkt i den här frågan inte stärker apoteksmonopolet och inte befrämjar hälsan på något sätt. Det måste alltså vara något annat som ligger bakom det hela.
Carl-Axel Johansson (KD):
Danmark ligger i Europa, socialministern. I Danmark har man försäljning av receptfria läkemedel i dagligvaruhandeln. Där har man ökat tillgängligheten med, om jag nu minns rätt, ca 1 000 försäljningsställen. Motsvarande arrangemang i Sverige skulle ge en ökning på upp till 3 000. Jag kommer inte ihåg siffran. Jag vill låta det vara osagt.
Det finns utredningar från konsumentverk, statliga offentliga myndigheter och från dagligvaruhandeln själv där man är beredd att ta ansvaret. I Danmark har man inte sett någon ökad försäljning av smärtlindrande medel just för att de recepfria förpackningarna är de små förpackningarna och inte de stora hundraförpackningarna. Däremot har man ökat tillgängligheten. Man har gjort det lätt att kunna skaffa en värktablett för kortare bruk. Det har inte visat sig ha några nackdelar.
Vad gäller nikotinersättningsmedlen har de gått ned i pris jämfört med hur det var innan när apoteken sålde dem. Nog finns det en utvecklingspotential även i Sverige. Så mycket skiljer vi oss inte från Danmark.
Vi skulle kunna vinna väldigt mycket för folkhälsan i egenmedicinering och egenvård utan nackdelar med ökad konsumtion och missbruk. Men det verkar som att socialministern inte är beredd att ta det steget eller vågar ta det av för mig obegriplig anledning. I stället gör man varorna allt mindre åtkomliga. Det gäller i synnerhet sommartid.
Carl-Axel Johansson (KD):
Det här förefaller att kunna bli minnenas eftermiddag, socialministern. Problemet är väl bara vem som minns rätt och vem som minns fel. Men när man blir lite till åren - jag vill inte säga vem som är äldst, socialministern eller jag - kan man drabbas av selektiva minnesförluster. Apropå detta med familjeläkare och husläkarsystem är vi alla överens om att det ska utgöra basen för grund- eller närsjukvård och att det finns en brist på dem.
Hur stor bristen är, vad som saknas och hur det ser ut, tänker jag inte ge mig in på. Det handlar om rekryteringen. Under den allmänpolitiska debatten 2002 redogjorde socialministern för sina tankar om sjukvården. På en fråga från mig svarade socialministern att han kunde tänka sig att man kunde försöka med fri etablering för familjeläkare. Mig veterligen har jag sedan inte sett några fler signaler om detta.
Jag skulle vilja veta om det blir möjligheter till fri etablering. Bland annat Protos, som refererades till, förordar det. Socialministern har också ställt sig bakom de tankegångar som Protos utvecklar. Blir det möjligheter till fri etablering? Det andra är - och det vet jag knappt om jag vågar ta i min mun - vinstintresset.
Under samma debatt, den allmänpolitiska debatten, hade vinstintresset kommit upp inom socialdemokratin. Det sades att det var fult att ha ett vinstintresse i sjukvården eftersom det kan gå snett.
På min fråga svarade socialministern att han kunde tänka sig en liten vinst - socialministern sade just en liten vinst - för att stimulera den här fria etablering av familjeläkare och den fria företagsamheten. Skulle jag kunna få höra lite närmare tankegångar kring detta?
Carl-Axel Johansson (KD):
Det är nog riktigt att socialministern har en besvärlig balansgång dels mot Vänstern, dels kanske mot de partier inklusive oss moderater som vill ha mer fritt val och vårdsökande även till specialistnivån.
Nu har jag den uppfattningen att om vi får ett väl fungerande familjeläkarsystem, som bygger på allmänläkare med god tillgänglighet och som människor kan söka sig till utan att på något vis sättas i kö, kommer behovet av att söka direkt till andra specialiteter att minska. Jag tror att man kommer att få den positiva effekten, och det är det som skiljer min syn från socialministerns syn.
Jag tror alltså att vi inte behöver några regleringar med remisstvång och annat om vi får ett husläkarsystem som människor får förtroende för, med en tillgänglighet där de inte behöver sättas i kö utan i stället får tillgång till behandling.
Carl-Axel Johansson (KD):
Jag blev intresserad av den här interpellationen när jag såg svaret från socialministern om just den här utredningen som nu är ute på remiss. Det ska alltså bli en översyn. Anledningen är att jag faktiskt fick ett brev i min hand, daterat den 10 juni, från en patient som blivit skadad.
Jag ska inte diskutera det, men detta är också skrivet som ett yttrande och faktiskt en fråga till socialministern, som jag ber socialministern ta del av i lugn och ro, nu när man ska värdera den här utredningen, ta ställning och bereda detta. Jag har tittat på kommittédirektiven.
De innefattar endast att utredaren ska analysera om nuvarande system för ersättning till patienter som skadas inom hälso- och sjukvården ger ett tillfredsställande skydd för patienten och att eventuella förslag ska väga ökade kostnader för försäkringar mot förbättringen av patientskyddet. Det är uppenbarligen kommittédirektiven.
Det betyder alltså, såvitt jag kan förstå, att man ska väga ihop de ökade kostnaderna för försäkringarna mot förbättring av patientskyddet, men man har alltså inte haft i uppdrag att ta ställning till om de föreslagna förändringarna i patientskadelagen ska ha en retroaktiv eller bara framåtverkande tillämplighet, utan enbart det andra.
Icke desto mindre skriver utredningen att av kostnadsskäl bör de föreslagna förändringarna i patientskadelagen endast kunna tillämpas på sjukdom eller skada som uppkommit efter det att ändringarna trätt i kraft, sannolikt den 1 juli 2005. Man undantar alltså i utredningens förslag gamla, icke preskriberade skadefall, och det står inte så i direktivet.
Jag vill alltså fästa socialministerns uppmärksamhet på just detta nu när man bereder den kommande lagen och förbättringen så att man tittar igenom hur utredningen lägger sitt förslag och hur direktiven ser ut.
Carl-Axel Johansson (KD):
Jag begär inte att socialministern i dag ska ta ställning till utredningen och så vidare. Vad jag menar är att det är viktigt att man nu tittar igenom direktiven och vad utredningens förslag säger och i så fall anför strikta skäl om man föreslår att icke preskriberade svåra fall ska undantas från förändrade ersättningsmöjligheter. Direktiven innehöll ju inte det.
Det är det jag pekar på och vill göra socialministern uppmärksam på när man nu bereder ärendet. Jag måste nog ändå säga en sak till Kerstin-Maria Stalin. Vi kan inte lagstifta om ett visst antal läkemedel, även om alla läkemedelsförmånsnämnder och rekommendationer gör sitt bästa för att minska antalet använda läkemedel.
Varje ansvarsfull läkare lär sig ett antal läkemedel, kanske ett tiotal eller tjugotal, som han eller hon använder och följer upp. Det fordrar kontinuitet, uppföljning och god patientkontakt. Det krävs att sjukvården kan erbjuda det. Då tror jag att vi kan minska också bieffekterna.
Gunilla Wahlén (V):
Som vi hörde av föregående talare Håkan Larsson är detta viktiga arbeten för Härjedalen och Sveg. Det skulle påverka denna ort mycket negativt om man skulle verkställa avvecklingsplanerna för företaget.
Tycker näringsministern som jag att Vattenfall som är ett helägt statligt bolag - vilket jag också hoppas att det kommer att förbli - till skillnad från andra företag har ett särskilt ansvar för arbetstillfällen på en sådan ort som Sveg? Anser ministern att Vattenfall har samma ansvar som till exempel försvaret har vid försvarsnedläggningar?
Jag anser att man har det. Försvaret och staten genomförde ett omställningsprogram i samband med försvarsnedläggningarna i Sollefteå, i Kramfors, på Gotland och i andra kommuner. Anser ministern att det är läge för att involvera Vattenfall i ett sådant omställningsprogram för att hjälpa orten och för att få framtidsplanerna att fungera för de människor som bor där?
Ministern hänvisar i sitt svar till den regionala utvecklingspolitiken och de pengar som finns till Jämtlands län, men det är generella pengar som tillfaller alla län. Dessa pengar ska tillfalla även Ragunda, Bräcke och andra kommuner i länet. Det här är ett väldigt avbräck för länet, så man skulle behöva ett extra stöd för att hela Jämtland och Härjedalen ska fungera.
Inlandsdelegationen, som arbetar nu, är en tillfällig delegation som kommer att avslutas nästa år, så de kommer inte att kunna involveras i sådant här arbete.
Hur ser ministern på att man skulle kunna involvera till exempel Vattenfall, länsstyrelsen och arbetsmarknadsmyndigheterna i att göra något särskilt för att se till att den här verksamheten fortsätter i en modern regi?
Gunilla Wahlén (V):
Näringsminister Leif Pagrotsky, Vattenfall ska vara i hela folkets ägo - javisst, och jag hoppas att det så får förbli, liksom Posten och SJ. Men det måste skötas bra och öppet, och det måste skötas så att hela folket tycker att det har sin välförtjänta plats i det svenska ägandet.
Det finns många saker i historien som gör att facket, svegborna och kommunen inte litar på att Vattenfall har gjort sitt yttersta för att få den här verksamheten att bli en framtidsverksamhet utan att den är en verksamhet som man har fått på köpet och en verksamhet som man, på ett ganska lamt sätt, har försökt avyttra. Vi tycker att Vattenfall måste vara mer offensivt här.
Jag är helt övertygad om att Vattenfall har gjort det Vattenfall ensamt kan göra och menar att i det här läget måste Vattenfall tillsammans med kommunen, länsstyrelsen, Näringsdepartementet och andra myndigheter göra sitt yttersta för att det här ska bli ett framtidsföretag och inte ett nedläggningsföretag.
Har man till exempel funderat på den verksamhet som finns i Örnsköldsvik, det vill säga etanolframställning, som är en forskningsverksamhet som staten helt riktigt ger pengar till för att utveckla etanoltillverkningen? Har man funderat på att ha ett samarbete med denna verksamhet och kanske utveckla etanoltillverkningen? Det är ju som tidigare talare sade: Det inhemska bränslet ska vara framtiden.
Det finns också fortfarande en tro hos oss när det gäller inhemskt bränsle såtillvida att man ska växla över från någonting till någonting annat. Det är ju skogen som är resurs när det gäller flis, spån och alla möjliga saker i skogen som man försöker utveckla för att använda för att skapa både energi och olika produkter.
Kan näringsministern se en framtid, där också Vattenfall är delaktigt, i att aktivt skapa en ny eller modern verksamhet där en del av det här finns kvar och kanske annan verksamhet tillkommer?
Gunilla Wahlén (V):
Den debatt som vi har haft i dag visar att det finns en väldigt stor kunskap och en väldigt stor samstämmighet i kammaren och Sveriges riksdag om de behov som finns för att utveckla den psykiatriska vården inom en rad områden, bland annat för barn och ungdomar, inom skolhälsovården, för kvinnor och andra grupper.
Med dagens tillkännagivande är vi också tämligen överens om att man bör flytta över ansvaret för rättspsykiatrin till staten. Det finns några saker som jag undrar över. Vi diskuterar de medel som man tillför just psykiatrin.
Där säger Kenneth Johansson att ni i den nya alliansen kommer att tillföra mycket mer medel till den här verksamheten.
I det här sammanhanget kan man betänka de extraresurser som Vänsterpartiet tillsammans med Socialdemokraterna och Miljöpartiet reellt har tillfört psykiatrin och de medel som vi generellt har tillfört under ett flertal år och kommer att tillföra kommuner och landsting bland annat för kompetensutveckling av personalen.
Vi menar att alla dessa medel behövs. Hur har Centerpartiet tänkt sig att klara detta med alla de skattesänkningar som ni föreslår tillsammans med de övriga partierna?
Gunilla Wahlén (V):
Låt mig svara på detta om tiopunktsprogrammet. Vi har självfallet läst det, och jag har till och med med mig det i kammaren i dag. Vi har gått igenom de här punkterna och tycker att det finns många saker som är bra i det här programmet. Det finns saker som redan fungerar, och det finns saker som bör förbättras, till exempel vårdgarantin. Jag tycker att det är självklara saker som man måste utveckla.
Det är därför Vänsterpartiet föreslår att man ska göra en nationell handlingsplan för psykiatrin. Den nationella handlingsplanen ska utgå ifrån landstingen och kommunerna. Kommunerna måste samarbete med landstingen om resurserna. Vi kan inte ha det här glappet som finns när man ska tillbaka ut efter att ha varit inskriven i slutenvård eller haft slutenvårdskontakt.
Psykiatrireformen innebar att det är kommunen som ska hjälpa mig, stötta mig, se till att jag får sysselsättning och bostad och att mina behov blir tillgodosedda. Hur detta ska gå till ska finnas i den här handlingsplanen. Det brister mycket inom det här. Det är vi överens om.
Centerpartiet, tillsammans med alliansen, pratar om entreprenörskap på de här områdena. Man pratar om privata skolor, privata mottagningar och att olika delar av välfärden ska gå över i ett privat entreprenörskap, men det ska finansieras med offentliga medel.
Hur tänker man sig då att man ska tillgodose ungdomars behov av skolhälsovård i den privata skolan? Hur tänker man sig att man ska tillgodose behoven för alla de ungdomar och alla de vuxna som inte är inne i systemet? Hur ska de kunna få tillgång till en privat vård om man inte har ett garanterat skydd som innebär att kostnaderna blir betalda?