KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Jag tänkte fråga ledamot Åsa Westlund om någonting som rör den svenska elexporten. Elexporten har tilltagit sedan elcertifikatssystemet infördes och byggde upp en överkapacitet på den svenska kraftmarknaden som inte har efterfrågats av marknaden. Sverigedemokraterna har absolut inget emot elexport, baserat på en affärsmässig grund, eller handel med våra grannländer - tvärtom. Det kan även, som har sagts här tidigare, finnas andra dimensioner än just en affärsmässig grund.
Det kan bland annat finnas en säkerhetspolitisk kontext, exempelvis genom Nordbaltkabeln. Den utgör ett av få undantag men är absolut sådant man kan ha i beaktande. Ser man till den nytillkomna produktion som har byggts upp främst i Sverige och som är landbaserad vindkraft ligger det, som andra debattörer här i dag lyfter fram, kanske någonstans kring 50 öre med bättre vindlägen. Man kan ha det som utgångspunkt för att titta på vad vi får betalt för den el vi exporterar, och vi kan titta på den senaste femårsperioden.
År 2011 exporterade vi ungefär 7 terawattimmar och fick i runda slängar 37,6 öre för den el vi exporterade. Denna export har successivt ökat; vi har gått från 7 terawattimmar årligen upp till 22 terawattimmar, som vi hade förra året - samtidigt som det vi får för elen har minskat från 37 öre ned till 18 öre.
Detta gör att vår kostnad för investeringen i en produktionsanläggning är 50 öre, och sedan säljer vi elen för 18 öre. Bara under de senaste fem åren har Sverige alltså riktat subventioner till dansk, tysk och finsk industri om nästan 20 miljarder kronor. Det har de svenska elkonsumenterna fått trycka in i och med att de är med och betalar elcertifikatssystemet.
För oss blir det därför väldigt verklighetsfrånvänt när man i energiöverenskommelsen landar i att man ska skala upp verksamheten ytterligare genom att putta in 18 terawattimmar till. Frågan man kan ställa sig är: På vilket sätt kommer vi att stärka den svenska konkurrenskraften genom att subventionera industrin i våra grannländer?
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Långsiktigt måste det alltid finnas en korrelation mellan priset på elen och kostnaden för den. Den differens som finns däremellan är någonting svenska elkonsumenter i dag, via elcertifikatssystemet, får vara med och betala. Sedan slumpar vi bort elen billigt till våra grannländer. Danmark, Tyskland och Finland får då ta del av billig svensk el som svenska elkonsumenter har fått betala för. Det är i runda slängar 20 miljarder kronor i riktade subventioner bara under de senaste fem åren.
Nu landar man i att vi ska skala upp detta ännu mer och skicka subventioner till våra grannländer, där svenska elkonsumenter återigen ska få vara med och betala skillnaden mellan pris och kostnad. Det finns ju ingenstans över huvud taget där det är någon annan som ska betala. Det är ett rent faktum att det finns en viss kostnad för att bygga en anläggning som producerar el och att det finns ett pris som man tar betalt för elen.
Bara för att man tycker att vi ska ha en överproduktion, så att vi kan hålla ett lågt pris, innebär inte detta att det inte är någon som betalar mellanskillnaden. Någon får betala mellanskillnaden, och det är de svenska elkonsumenterna som drabbas av detta. Det är de som får ta konsekvenserna av de subventionssystem som man politiskt har infört och av att man bedriver en mindre genomtänkt energipolitik.
Denna politik hotar på sikt Sveriges konkurrenskraft genom att vi skickar subventioner till andra länder i form av billig svensk el, och det är de svenska elkonsumenterna som får ta smällen. Jag har svårt att se att detta skulle bidra till något annat. Sverigedemokraterna är inte emot att vi handlar med andra länder eller att vi bygger elkablar dit det finns goda förutsättningar, så att båda sidor kan vinna på det.
Men jag har väldigt svårt att se att det skulle stärka svensk konkurrenskraft eller hjälpa svenska elkunder om vi bygger ut överföringskapaciteten ytterligare för att kunna exportera ännu mer el billigt och slumpa bort den till ett pris som inte motsvarar kostnaden.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Per-Arne Håkansson tog i sitt anförande upp att Sverigedemokraternas förslag om att skrota sifferexercisen om hur många kvinnor eller män som ska finnas i de statliga bolagsstyrelserna skulle vara att ta flera steg bakåt vad gäller jämställdhet. Sverigedemokraterna håller absolut inte med om detta. Vi ställer oss kritiska till alla former av kvotering och positiv särbehandling på basis av kön.
Vi anser att praxis av detta slag inom ramen för offentlig verksamhet bör vara att det här ska avvecklas, därför att vi i grunden tycker att det är rättsligt och moraliskt problematiskt. Detta innebär dock inte att vi inte skulle tycka att det är bra att det finns en viss dynamik i form av olika egenskaper eller kompetenser i till exempel en bolagsstyrelse.
Men här blir det tvärtom - man väljer i så fall bort vissa bitar och gör urvalet enbart på basis av en medfödd egenskap. Vad gäller de statliga bolagen finns det en handfull som har mer än 60 procent kvinnor i sina bolagsstyrelser.
Man skulle i så fall behöva fasa ut vissa kvinnor från bolagsstyrelser eftersom man inte ligger i linje med den målsättning som har satts upp för hur styrelserekryteringen ska gå till. Sverigedemokraterna har inga bekymmer med att det ser ut så, men enligt den målsättning som regeringen har ska dessa kvinnor fasas ut.
Min fråga till Per-Arne är varför han och socialdemokratin tycker att kvinnor - i och med detta mål - ska fasas ut från styrelser enbart för att de är kvinnor.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Att ägna sig åt denna typ av sifferexercis beträffande hur många kvinnor eller män det ska vara och hur fördelningen ska se ut - inte kopplat till kompetens eller om personen är duktig - leder till att man hamnar väldigt fel. Det primära borde vara att en person sitter i en styrelse för att den har rätt kompetens, eller för att den kan komplettera med det som behövs för att till exempel få den dynamik som är eftersträvansvärd i det enskilda bolaget.
För Sverigedemokraterna är det uppenbart att principen bör vara rätt man, eller kvinna, på rätt plats och att man väljs på basis av vilken kompetens man har, inte för att det har satts upp en viss sifferexercis i det hela. Grundfrågan blev dock inte besvarad.
När det gäller till exempel Swedavia, Bilprovningen och ett flertal andra bolag där andelen kvinnor är över 60 procent har man missat målsättningen; det är för många kvinnor i dessa bolagsstyrelser. Min fråga till Per-Arne Håkansson är: Varför är det problematiskt med att ha för många kvinnor i dessa bolagsstyrelser?
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Jag vill tacka statsrådet för svaret på min interpellation. Sverigedemokraterna och regeringen är nog egentligen ganska överens om grunderna för elnätsregleringen. Vad som är en rimlig kostnad ska vara väl avvägt, för att skydda konsumenter från överpriser. Men det ska ändå finnas gott utrymme för att kunna genomföra investeringar i elnäten så att de kan vara driftssäkra och så att leveranssäkerheten kan upprätthållas.
Bakgrunden till min interpellation är att Energimarknadsinspektionen nyligen har förlorat en juridisk process i förvaltningsrätten. Det finns en historik. Elnätsregleringen har förändrats snabbt, under en ganska kort tidsperiod, under de två senaste decennierna.
Man har gått från en ganska orimlig hållning genom en egentligen helt och hållet oreglerad period mot reglerade perioder, och dessa kännetecknas kanske mest av utdragna juridiska processer. Den nuvarande ordningen är i grunden betydligt bättre än tidigare. Investeringar och förnyelse uppmuntras. Man ser även till att den generation som nyttjar elnäten får betala den faktiska kostnaden.
Det bunkras inte upp ett gigantiskt stort investeringsbehov som kommande generationer får ta. Men de juridiska processerna har föranlett att det har byggts upp en ryggsäck i och med att energibolagen har vunnit under föregående intäktsperiod. Det kanske är mer bekant för politikerna än elkunderna, som kanske har svårt att se varför priserna sticker i väg så pass mycket nu när elnätskostnaden sätts.
Ryggsäcken blir eventuellt ytterligare lite större på grund av att Energimarknadsinspektionen kanske kommer att förlora överklagandena. Statsrådet påpekar, helt korrekt, att det inte är avgjort. Men om vi tittar lite i spåkulan kan vi se att Energimarknadsinspektionen aldrig har vunnit ett mål mot elnätsbolagen. Det ser alltså ganska mörkt ut. Det mest troliga är väl att man kommer att förlora också på en högre nivå och att elnätsbolagen får igenom den högre avkastningsnivå som de vill ha.
Jag välkomnar de initiativ som har tagits i och med det uppdrag som har lämnats till Energimarknadsinspektionen. Men jag vill fråga statsrådet om han är beredd att se över möjligheterna vad gäller att placera kalkylräntan på en sådan nivå att den inte skulle bli föremål för till exempel en juridisk prövning. Det skulle kunna vara ett regeringsbeslut.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Det är givetvis även i vårt tycke angeläget att man kommer fram till någon form av förändrad ordning och att det sker i god tid före nästa intäktsperiod, som är från 2020 och framåt. Då kan förändringen vara på plats så att man förhoppningsvis kan undvika just det som skett under de två senaste perioderna. Det har blivit långa ledtider, vilket har påverkat avgiftssättningen i den kommande avgiftsperioden.
Prövningarna har mest handlat om vilken kalkylränta som ska antas, vad som är en rimlig kalkylränta och avkastningsnivå. Det ligger väl ganska stor politisk sprängkraft i det här. Det är trots allt en verksamhet som innebär att man har regionala monopol och en verksamhet som innebär att man överför en produkt som alla vill ha och efterfrågar och för vilken de kommer att betala vad det kostar eftersom de är i behov av den.
Ingen kommer direkt att avstå beroende på dagens elpriser, utan man kan ta ut de kostnader man tycker är rimliga. Där någonstans har det blivit en brytning mellan den kalkylränta som Energimarknadsinspektionen har satt och vad elnätsbolagen vill ha. Jag kan tycka att finns utrymme för någon form av politisk prövning av vilken risk det egentligen finns med att ha monopol på en marknad som har en tjänst som alla efterfrågar och för vilken alla kommer att betala vad det kostar.
Risken för elnätsbolagen är minimal. Det finns egentligen ingen risk över huvud taget. Då är det orimligt att kalkylräntan sticker i väg med 25-30 procent från den nivå som Energimarknadsinspektionen har satt. Det är givetvis bra att Energimarknadsinspektionen har fått i uppdrag att se över detta, så att överinvesteringar ska undvikas. Man ska inte kunna bygga upp en kapitalbas där man till exempel kan upprätthålla en oskälig avgiftsnivå.
De ska även se över metoder för fastställande av just avkastningen. Men det finns inget i uppdraget som förhindrar att man återigen skulle kunna hamna i de utdragna juridiska processerna och att det blir föremål för en prövning i förvaltningsrätten. Ett sätt som en del har föreslagit är att regeringen skulle kunna fastställa kalkylräntan i till exempel ett regeringsbeslut, för att den inte ska bli föremål för en juridisk process.
På den vägen kan man hamna i en situation där man inte har dessa utdragna processer. Det kan byggas upp ryggsäckar under avgiftsperioder, och det kan bli väldigt otryggt för kunden. Det kan bli avgiftsökningar med 30 procent, och nästa period kan avgifterna minska. Det blir alltså väldigt oförutsägbart över tid. En sak är om man har synpunkter på innehållet i kapitalbasen.
Men för kalkylräntan borde det råda betydligt större förutsägbarhet för vilken kalkylränta som ska gälla. Det är bra för kunderna som kan se prisutvecklingen på sitt elnät och även för den som ska göra investeringar och räkna på vad som är rimligt att investera och hur mycket som man räkna hem. Man måste veta vilken kalkylränta som man har att utgå från så att det inte hela tiden när man har stora lappkast krävs en juridisk process.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Vi är ändå ganska överens. Jag hoppas att statsrådet inte missuppfattar mig. Det var inte en uppmaning att lägga sig i den pågående domstolsprövningen. Jag ville bara ge något att fundera på inför den kommande perioden till 2020, om man skulle fastställa kalkylräntan genom ett regeringsbeslut. Det är ingenting som är aktuellt för den process som nu pågår. Jag hoppas att statsrådet inte missuppfattar mig.
Strax efter den här interpellationsdebatten hoppas jag att frågan lämnas över till Energimarknadsinspektionen. Sverigedemokraterna och jag kommer givetvis att följa frågan, utfallet av utredningen och vilka bitar som kan komma på plats inför nästkommande intäktsperiod. Vi tycker att det är angeläget med ytterligare justeringar för att kunna föra regleringen framåt.
Det är viktigt för många mindre industriföretag, för privata kunder och för konkurrenskraften att vi kan ha väl avvägda elnätspriser och att de står sig mellan intressen av investeringar i elnäten, av att man ska ha en hög drifts- och leveranssäkerhet samt av intresset att inte ta ut överpriser som hämmar konkurrenskraften för olika produkter som förädlas och ska ut på en global marknad.
Det är viktigt att man fortsätter arbetet med att täppa till de luckor som fortfarande finns i den befintliga elnätsregleringen. Med detta tackar jag för debatten.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Jag får tacka statsrådet för svaret på min interpellation. Bakgrunden till interpellationen är att Vattenfall under väldigt lång tid jobbat med provning och licensiering av kärnbränsle från det ryska bolaget TVEL som ägs av den statliga aktören Rosatom. Det har varit ett enträget arbete där TVEL haft väldigt svårt att komma in på den europeiska marknaden med bränsle till tryckvattenreaktorer.
Det har varit svårt att hitta någon operatör som vill ta på sig de ekonomiska och säkerhetsmässiga riskerna. Vattenfall har under en längre tid hjälpt till i det arbetet i syfte att kunna få fram ytterligare aktörer som kan förse de svenska kärnkraftsreaktorerna med bränsle och få in en tredje aktör. Nu har man tagit arbetet och processen i mål.
Man har nyligen skrivit ett miljardavtal om kärnbränsleleveranser fram till 2025. Avtalet ger också TVEL goda möjligheter att sälja bränsle vidare även till andra tryckvattenreaktorer runt om i Europa. Vattenfall har hjälpt dem att öppna marknaden. Det är någonting som man inte sticker under stol med i det pressmeddelande som det ryska bolaget skickade ut där man är tämligen stolt över att ha fått till stånd avtalet.
Det jag ifrågasätter är inte just affärsmässigheten i detta. Där tror jag att man gör en alldeles korrekt bedömning kopplat till prisbilden på det bränsle man ska köpa och även till redundansen så att man har fler leverantörer att gå till. Men frågan är om det finns någon bortre gräns för affärsmässigheten där det kan finnas andra intressen som överväger inom exempelvis säkerhetspolitiken och sett till säkerhetspolitiska aspekter av ett sådant avtal.
Det är lite den fundering som kvarstår till näringsministern.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Vi kan försöka hålla debatten till Vattenfall och de affärer som finns om kärnbränsle, statsrådet. Det är viktigt att betona att Vattenfalls roll inte är vild på något sätt. Det har gjort affären utifrån affärsmässiga grunder. Man har tittat på att ytterligare kunna skapa diversifiering av leverantörer och en redundans med att kunna ha olika försörjningskanaler för bränsle.
Det är viktigt att lite grann hålla isär begreppen. I svaret från statsrådet klumpar man ihop köpet av urandioxid med kärnbränsle. Det får man verkligen skilja åt i och med att urandioxid på intet sätt är någon form av högteknologisk produkt utan mer att betrakta som en bulkvara i sammanhanget. De kärnbränsleknippen som man nu ska köpa in och har licensierat är den högteknologiska produkten.
Där har man hjälpt det ryska statliga bolaget att vidga och komma in på den europeiska marknaden och kunna stärka sina förutsättningar att komma i beroendeställning i förhållande till andra nationer vad gäller kärnenergi. Det är sant i sak att man har följt alla lagar, regler och praxis som finns. Man har från bolagets sida varit fullständigt transparent. Men det är den politiska kontexten som är mer intressant.
Det har varit en affär som varit väldigt utdragen under en längre tid såväl under Alliansens år vid makten som under den nu socialdemokratiska och miljöpartistiska regeringen. I opposition har båda agerat med att lyfta fram det olämpliga i att köpa just kärnbränsle från ett bolag med en rysk statlig ägare och som jobbar med kärnvapen jämte den civila användningen av kärnkraft.
Det som gör de två regeringsalternativen lika är att man i regeringsställning i stället har pekat på affärsmässigheten i bolagen och placerat sig själv som åskådare i processen, trots att det tidigare alltså har låtit väldigt annorlunda. Det kan jag tycka är väldigt märkligt i den här kontexten.
I vissa andra sammanhang bryter man ned frågan till om man ska använda en hamn eller inte, men man ser mindre säkerhetspolitiska bekymmer med att ett svenskt statligt bolag köper kärnbränsle från ett ryskt statligt bolag som även framställer kärnvapen åt Putin. I den kontexten vore det intressant att höra om man nu helt och hållet bortser från den problematik som ändå finns.
Då får man frikoppla detta från det som sker inom ramen för Vattenfalls verksamhet eller civil användning av kärnkraft, för det är inte den jag vill åt på något sätt.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Det är korrekt att det inte finns några sanktioner för just denna produkt, men det finns trots allt saker som kan vara olämpliga även om de fortsatt ska vara lagliga. Det behöver inte sitta just i den juridiska kontexten. Jag tycker att inköp, framtagande och licensiering av kärnbränsle kanske inte är att jämställa med vilken produkt som helst.
Ryssland är en kärnvapennation, och inom ramen för samma bolag har man framställning av kärnvapen. Vi köper kärnbränsle av en annan division i bolagskoncernen. Någonstans kan det finnas ett moraliskt ansvar att utifrån den säkerhetspolitiska kontexten inte hjälpa Putin att öppna sitt bolag för en bredare europeisk marknad, med de tryckvattenreaktorer som finns där.
Vi underlättar då för bolaget att komma in som en aktör jämte andra leverantörer till tryckvattenreaktorer. Jag tycker ändå att det ligger någon form av ansvar på oss att politiskt beakta även dessa aspekter, i och med att detta skiljer sig från andra produkter som inte är lika lätta att ersätta. Man kan lätt hamna i en beroendeställning till Ryssland på energisidan, vilket andra länder också har gjort.
Jag och Sverigedemokraterna anser att det är ytterst beklagligt att man helt och hållet väljer att bortse från den säkerhetspolitiska kontexten, vilket någonstans förenar Alliansen i regeringsställning och den nu rödgröna regeringen.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Jag tackar statsrådet för svaret på interpellationen. Den behandlar det faktum att Lernia, som är ett statligt bolag, har tagit fram en egen blandrikssvenska som man har uppmanat företag och organisationer att använda. Detta har dragit till sig en hel del uppmärksamhet och har, troligtvis av de allra flesta, uppfattats som tämligen kontroversiellt.
Bakgrunden är en studie av EU-kommissionen som visade att språket var en av de faktorer som var till störst nackdel för jobbsökande i Sverige, vilket kanske inte är särskilt överraskande. Tittar man på hela studien tycker jag dock att man någonstans ska inse att vi i Sverige ska vara stolta över det resultat som framkom.
I andra länder var det nämligen andra faktorer som hindrade jobbsökande att komma in på arbetsmarknaden, till exempel etnicitet, handikapp, fysik eller ålder. Vi kan alltså se att det i Sverige inte var någon av diskrimineringsgrunderna som var den största faktorn, utan det var språket. Språket kan man lära sig; det är alltså en faktor man kan påverka, till skillnad från de andra.
Om man försöker slå sönder förutsättningarna för en fast riksnorm försvagar man troligtvis möjligheterna för dem som har svenska som andraspråk att lära sig svenska ordentligt och kunna komma in på den svenska arbetsmarknaden.
Det är även så att de flesta nyanlända som läser svenska i dag upplever det som ett språk som är relativt svårt att behärska fonetiskt, och än svårare kommer det att bli om man intalar sig att det inte spelar någon roll hur man uttalar ord utan att man kan uttala saker lite hur som helst.
Någonstans är det kanske så att bristande ordförråd, bristande förmåga vad gäller uttal eller bristande förmåga att uttrycka sig i skrift i verkligheten är ett större bekymmer än att försöka efterlikna skriftspråkets officiella norm. Frågan är hur det kommer att påverka förutsättningarna för integration när man försöker sända ut denna typ av signaler från ett statligt bolag.
Man gör det säkert av välvilja, men frågan är hur det kommer att slå. En fråga till statsrådet är hur han tror att den här typen av experiment kommer att kunna stärka förutsättningarna för utrikesfödda att ta sig in på den svenska arbetsmarknaden.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Jag tycker som sagt att det är mycket olyckligt med den här typen av kampanjer. Man kan se en viss desperation som kan vara förståelig då Sverige har tagit emot långt fler migranter än vad man kanske har kunnat hantera på ett ansvarsfullt sätt. Jag tycker att syftet är uppenbart enfaldigt.
Man tror sig göra de här människorna en tjänst genom att försöka slå sönder den språkliga riksnorm som finns i stället för att fortsatt och enträget jobba med språkutbildning och se till att man minskar avståndet till arbetsmarknaden med språkkunskaper. Tvärtom är det troligen till men för dessa människor när man försöker ändra fokus till att det inte är så viktigt med språket, att det går att komma in i alla fall och att kompetensen är det viktiga.
Så ser inte arbetsmarknadens norm ut. Just i den kontexten är det viktigt att upprätthålla en bild av och behålla huvudfokus på att språket är en viktig nyckel. Glädjande nog är det än så länge inte särskilt många som har nappat på detta. Det är väl knappt några mer än de som var med när det hela sjösattes.
Det blir krångligt nog när Lernia, ett statligt bolag, försöker lyfta bort huvudfokuset i stället för att inrikta sig på att fokusera enbart på de språkliga utbildningarna.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Det togs upp flera saker här, och jag får välja vilka delar som jag ska ta replik på. Jag kan hänga upp mig lite grann på följande. Det är inte så att hela hanteringen av tillstånd för en gruva hänger på den politiska prövningen av tillåtligheten. Det är fortfarande så att det krävs tillstånd enligt tre separata lagstiftningar. Det sker även en miljöprövning.
Det är alltså inte avhängigt av att det är politiker som lekmän som sitter och avgör huruvida det kommer att vara skadligt eller inte om man öppnar en gruva eller vilka risker det innebär, utan det kommer att göras en professionell bedömning. Trots att man kanske skulle ha kunnat uppfylla alla kriterier finns det en möjlighet för politikerna att i slutändan säga nej till denna typ av miljöfarlig verksamhet.
Det är lite intressant att det blir ett förbud mot undersökningstillstånd för att bryta uran just för att använda dess fissila egenskaper. Men det är på intet sätt så att Socialdemokraterna förhindrar att man bryter andra metaller där uran finns.
Den enda skillnaden kommer att vara att man, om det skulle gå att överbrygga de politiska osäkerheterna, kommer att bryta mängder av uran för att kunna få upp andra metaller som vi behöver för till exempel batteriteknik och som är innovationskritiska för andra delar när det gäller grön teknik. Men skillnaden är att vi då inte ska använda det uran som har plockats upp ur backen, utan det ska ligga kvar och vara helt otillgängligt. Samtidigt har vi ett behov av uran i Sverige för vår kraftförsörjning och för vår energiförsörjning.
Detta är en del av den energiöverenskommelse som Socialdemokraterna är en del av. På vilket sätt är det rimligt att importera uran från betydligt mer odemokratiska stater, där det är tvivelaktigt hur det fungerar med miljöprövningen och där man har långt mycket lägre krav för uranbrytning än vad som skulle gälla i Sverige?