Finn Bengtsson (M):
Jag vill börja med att tacka socialministern för svaret som just belyser rollfördelningen mellan staten, regionerna och även kommunerna. Interpellanten nämner om en högspecialiserad vård som han nyligen har besökt. Låt mig berätta för interpellanten att jag har besökt hematologiska avdelningen på mitt stora sjukhus i Östergötland, universitetssjukhuset i Linköping. Det har jag gjort nästan dagligen i mitt civila liv och kan säga att jag är mycket stolt över den verksamheten, precis som Morgan Johansson är stolt över Skåne.
Jag skulle ändå inte be statsrådet skicka pengar till den här verksamheten av det skälet att det väl vore orättvist. Här har man hållit budgeten och skött sin verksamhet. Det har man uppenbarligen inte gjort i Skåne och inte heller vid Karolinska Institutet. Men på en rad andra högspecialiserade vårdenheter runt om i landet har man gjort det. Är det så att de som inte har budgettäckning automatiskt ska få pengar från staten? Är det vad interpellanten menar?
Nej, jag tror att det finns ett annat problem här som Morgan Johansson lite för lätt undslipper. Det är alldeles riktigt att staten har ett ansvar för den högspecialiserade vården. Men samtidigt är det så att man under den socialdemokratiska regeringstiden inte hade fantasi och inte heller förståelse för att den mindre högspecialiserade vården minsann inte behövde drivas så ineffektivt i offentlig regi som i dag är fallet. Den skulle i mycket större omfattning ha släppts loss till krafter som bedrev den efter eget huvud.
Vi har, fru ålderspresident, haft ett stort behov av att låta den icke-specialiserade vården jobba efter egna betingelser och då öka sin patientrelaterade tid från de pinsamma 20-25 procent som det offentliga i dag presterar till kanske 50-60 procent eller ibland 70 procent och till och med däröver med entreprenörer som utför vården på uppdrag av landstingen.
Hade man gjort så hade man kunnat behålla mer resurser till den högspecialiserade vården och kanske också varit beredd att ge mer statsunderstöd till de enheter som går med underskott. Den här problematiken har Socialdemokraterna egentligen aldrig förstått, alltså att vården har olika nivåer. En del av de här nivåerna är mer lämpade för att inte drivas i offentlig regi, medan andra definitivt är lämpade för att drivas i offentlig regi.
Interpellantens exempel var, som jag sagt, just ett sådant. Tillkortakommanden ekonomiskt i den högspecialiserade vården lider ofta - jag upprepar det - av en ineffektiv vård, av en vård som kunde läggas ut på entreprenad och skötas av andra och då med en mycket större effektivitet per skattekrona.
Finns det ingen tillgänglighet spelar det ingen roll hur bra kvaliteten än är. Man når inte fram. Även den skärpta vårdgaranti som alliansregeringen nu kommer med är att vidta mått och steg för att komma till rätta med problemet.
Slutligen skulle jag vilja nämna en annan reform som socialministern inte nämnde i sitt svar men som han kanske kommer till, nämligen sjukvårdsmiljarden - att man också ställer kravet på landstingen att de som faktiskt presterar vård och satsar på att få människor friska har rätt till en större del av den statliga kakan. Jag kan fantisera utifrån det som beskrivs även om jag inte kan substansiera det i de siffror som nämns här.
Om man undanhåller människor från vård så att man till och med prioriterar att lämna dem att dö lär man inte få del av den statliga miljarden. Det innebär, precis som socialministern säger i sitt svar, att ansvaret ska fördelas mellan de olika enheterna och att man när det gäller det regionala ansvaret också bör satsa offensivt på att göra människor friska. Då kan man räkna med mer statligt stöd än annars.