Björn Wiechel (S):
Bildning är det vi har kvar när vi har glömt allt vi lärt oss. Så beskrev Ellen Key en gång i tiden bildningen. Radioprogrammet Filosofiska rummet i P1 hade härförleden ett avsnitt om just bildning. Där gjorde man skillnad mellan bildning och institutionell, instrumentell utbildning.
Att vara bildad innebär inte att ha läst vissa böcker eller att ha lyssnat på rätt musik, för vem avgör vad som är rätt? I stället handlar bildning om att kunna göra kunskaper och insikter till sina egna. Bildningen ligger i själva den reflekterande processen, och det här är en process som aldrig upphör. Bildning handlar om en känsla av sammanhang, att förstå sig själv, andra och vår omgivning.
I sin tur lägger detta grunden för kritiskt tänkande och för att kunna förändra ens villkor och samhället i stort. Behovet av bildning för att förstå sitt sammanhang och hur samhället fungerar är lika stort hos en analfabet som hos en hjärnkirurg. Detta tål att tänka på.
Det ligger även ett värde i sökandet, i detta bildande hos människor, även om det i första hand inte leder till att en vara eller någon tjänst köps eller säljs. I folkbildningen finns också en stark tradition av frihetsrörelse som bygger på insikten om att kunskap är makt och att bildning ger självkänsla och dessutom ska vara till för alla. Fattig ska inte behöva innebära maktlös.
Det är grunden för en folkbildning som vill ge alla människor möjlighet att förändra samhället. En folkbildning som motverkar klassamhället, som bygger jämlikhet och jämställdhet leder till ett friare samhälle med aktiva och självständiga medborgare där förmågan att förstå, anpassa och ställa om i takt med utvecklingen generellt är högre. Folkstyret blir helt enkelt bättre om det bärs av folkflertalet.
Kultur och bildning kan på så vis liknas vid mjukvaran i samhällsbygget. Därför ger vi också bidrag till folkbildningen, där syftet är att stärka och utveckla demokratin att människor ska kunna påverka sin livssituation och delta i samhällsutvecklingen att utjämna utbildningsklyftor och höja bildnings- och utbildningsnivån i samhället att öka delaktigheten i kulturlivet. Fru talman!
I den budget som regeringen lade fram i höstas fanns förslag om fler platser på folkhögskolan. Det handlade om platser för en summa av 90 miljoner. Men den budgeten röstades ned av Alliansen och SD, och därmed försvann satsningen på folkhögskoleplatserna. Dessa platser behövs, både för att lyfta kunskapsnivån i samhället och för att tillgodose antalet sökande.
En viss grupp sökande är människor som tidigare befunnit sig långt ifrån arbete och studier men som genom förberedande och motiverande kurser blivit redo att gå en allmän linje. Att platserna röstades ned innebar en stor risk för bakslag för skolornas arbete och för dessa människors möjligheter att gå vidare. Därför är det viktigt att antalet platser på folkhögskolornas allmänna linje nu utökas.
Ser vi till det betänkande som nu behandlas anser åtminstone jag att det visar på en hög tilltro till folkbildningen när det gäller vilka insatser studieförbund och folkhögskolor skulle kunna göra för samhällsutvecklingen. Det vittnar också om ett förhållningssätt som värdesätter effekterna av att människor tillsammans, under fria och frivilliga former, tar sig an en bildningsresa och förändrar samhället. Sedan kommer vi till Sverigedemokraterna.
I sitt budgetförslag föreslog SD en neddragning på folkbildningen med hundratals miljoner. Här i betänkandet vänder sig SD emot det som de kallar för "mångkulturalistisk verksamhet". Inga pengar ska få gå till detta, eftersom det sägs skapa "samhällssplittring, motsättningar och utanförskap". I stället ska pengar gå till att, som de säger, "stärka den nationella gemenskapen". Det här reser en del frågetecken.
För det första, att vilja begränsa vilken kultur, vilka uttryck och intryck som människor ska få ge sig hän åt och sedan vilja styra in det efter en egen mall går emot själva grunden och syftena med folkbildningen - mot det fria och frivilliga och mot att det ska utgå från människors eget sökande. För det andra kan man fråga sig när i historien det här landområdet inte har präglats av en mångfald av kulturella influenser.
För det tredje skulle det vara ganska bra att reda ut vilka så kallade mångkulturalistiska verksamheter som människor alltså inte ska kunna ägna sig åt på folkhögskolor eller studieförbund om SD får bestämma. Handlar det om musikstudier i samba, jazz, rock och blues? Handlar det om att dansa hambo, polska eller lindyhop? Handlar det om språkkurser i spanska, latin och persiska? Handlar det om att få lära sig receptet på knödel, kebab eller att koka ris?
Handlar det om att förstå Pythagoras sats? Handlar det om att få delta i en studiecirkel i upplysningsfilosofi? Allt det jag nyss räknade upp ägnar vi oss åt eftersom kulturer har mötts och människor med olika bakgrunder har träffats och utbytt erfarenheter. Dessa möten är en förutsättning för att kultur och bildning ska leva och utvecklas.
Att dra upp gränser för kultur och bildning - vad som ska vara den enes eller den andres, eller vem som får göra vad - är varken meningsfullt eller önskvärt. Vi ska vara glada för att människor inte drar upp godtyckliga, konstgjorda gränser mellan varandra. Folkbildningen är ett forum där människor varje dag möts och lär sig förstå sina sammanhang och varandra. Där skapas tolerans, tillit och mänsklig utveckling.
Med det vill jag yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på samtliga reservationer.