Tomas Eneroth (S):
Tack, statsrådet, för svaret! Regeringen fortsätter att tro att sänkta ersättningar gör människor friskare. Man började regeringsperioden med att sänka taken i sjukförsäkringen så att 1,6 miljoner löntagare nu får kraftigt försämrade ersättningar när de är sjuka. Därefter har man gått vidare med sänkt sjukpenninggrundande inkomst. 0,97 procent räknade man upp den med, så nu är det inte 80 procent längre, utan det är 77 procent.
Nu går regeringen vidare och tar sig också an avtalsförsäkringarna och föreslår att det ska sättas ett tak för hur mycket man ska kunna kompenseras för när man är sjuk. Den minskningsregel vi här talar om har två tydliga effekter. Jag tänker hålla mig till detta. Först och främst får det direkta ekonomiska effekter. Vi har låtit riksdagens utredningstjänst räkna på dessa effekter.
För en banktjänsteman som tjänar 21 000 kronor i månaden innebär detta ungefär 3 100 kronor mindre - i stället för 18 396 kronor blir det 15 278 kronor i månaden under perioden man är sjuk, det vill säga 3 000 kronor mindre i månaden.
För en egenföretagare som har en inkomstförsäkring - jag talar då om organisationen Företagarnas inkomstförsäkring - kan detta innebära uppemot 2 000 kronor i månaden i sänkta ersättningar. Den grundläggande frågan är då om det är någon som tror att företagaren eller banktjänstemannen i detta fall tidigare kommer tillbaka i arbete bara på grund av att man nu sänker ersättningarna så kraftigt.
Det är lite oklart om alla privata försäkringar kommer att omfattas av detta eller om det bara gäller de kollektivt avtalade försäkringarna. Vi kanske i statsrådets nästa inlägg kan få svar på vilka avtal det är som egentligen avses. Det handlar om tydliga sänkningar av ersättningsnivåerna, och grundfrågan är givetvis: Kommer detta att innebära att man kommer tillbaka snabbare? Den andra effekten som minskningsregeln har är den rent principiella. Detta är ett ingrepp i avtalsrörelsen.
Jag hörde en facklig företrädare säga att detta är en retroaktiv lönesänkning, och jag förstår hur han menar, för i en avtalsförhandling är det ändå så att parterna säger att vissa saker lägger vi på lön och andra saker förhandlar vi oss till - våra kompletterande försäkringar. Det som nu händer är att man i efterhand går in och säger: Nja, de där pengarna som ni lade på era avtalade försäkringar gäller inte. Vi sätter ett tak för detta.
Det innebär att man i efterhand har gått in och förändrat utfallet i de avtalsuppgörelser som har gjorts på arbetsmarknaden. Det skapar en osäkerhet, vilket de fackliga organisationerna tydligt säger. TCO:s ordförande Sture Nordh ställde frågan: Vågar vi sluta avtal framöver eller kan vi lita på att regeringen inte återkommer med andra förändringar? Det är också min fråga: Planerar regeringen att också - om man nu genomför detta - göra ytterligare ingrepp i de avtal som parterna sluter på arbetsmarknaden?
Vi tillhör ett land där man tycker att det är viktigt med trepartsuppgörelser och att parterna kan sluta avtal som är stabila på arbetsmarknaden. Nu riskerar man att urholka förtroendet för detta genom att gå in och göra den här typen av förändringar. När det sedan gäller ILO-konventionen är det uppenbart att olika uppgifter föreligger.
Jag har talat med jurister, inte minst på TCO, som tydligt säger att ILO:s expertkommitté inte alls har uttalat ett stöd för detta, utan snarare kan man se deras utlåtande som en prickning, en stark kritik, mot att man griper in i avtalslösningar. Vi får väl i efterhand efterforska vad ILO egentligen avser i så fall. Det viktigaste i detta måste vara att vi slår fast att de avtal som finns på arbetsmarknaden ska hålla.
Man ska inte i efterhand gå in och politiskt korrigera dem. Blir man friskare med lägre ersättningar? Kommer regeringen att ytterligare planera eller föredra ingrepp i de lösningar som finns mellan arbetsmarknadens parter?