Ulf Kristersson (M):
Tragiken och dramatiken i vår omvärld handlar naturligtvis inte i första hand om pengar och ekonomi. Många människor flyr för sina liv medan andra flyr från sina liv, en del för att de inte har någonting alls, allt fler för att de paradoxalt nog har tillräckligt med resurser, tillräckligt med information och tillräckliga nätverk för att kunna ta sig hit från svåra delar av världen. Aldrig förr har så många vetat så mycket om världen som just nu. I den meningen har vi nog bara sett början på de stora folkvandringarnas tid.
Desto viktigare då att Sverige gör rätt, både på kort sikt i den akuta flyktingkrisen och på längre sikt för att bygga ett samhälle som håller ihop och som är bra både för oss som har bott här länge och för dem som i framtiden kommer att flytta hit. Det är ett stort ansvar, fullt av dilemman. Men har man sagt det måste man också säga detta: Alla våra goda ambitioner kokar förr eller senare ned till Excelarkens svarta eller röda siffror.
All politik handlar inte om pengar, men man måste kunna räkna för att kunna förstå vilka ekonomiska konsekvenser politiken faktiskt får. Då har det avgörande betydelse om människor som kommer till vårt land förväntas och tillåts bidra och försörja sig själva eller om de tvärtom ska vänta i sju år på att kunna försörja sig själva. Om Europa tar ett större gemensamt ansvar och om Sverige kan samla sig till en mer realistisk migrationspolitik finns här mycket stora möjligheter.
Men om Sverige och Tyskland ska göra jobbet själva eller om arbetslösheten bland lågt utbildade och utrikes födda permanentas på grekiska nivåer står vi tvärtom inför långsiktiga problem som blir ännu värre. Sverige behöver en ny överenskommelse för att klara av det vi nu står inför. Det är bra att de samtalen nu startar. Men en verkligt meningsfull uppgörelse behöver gå längre än till bara den akuta flyktingfrågan. Det är den långa sikten som bekymrar mig allra mest. Herr talman!
Sverige har i grunden välskötta offentliga finanser och klarar rent ekonomiskt av temporära kriser. Men jag vill varna för allmänt lättsinne av typen "statens räntor är låga, och vi har råd att låna". Utgiftstrycket på de offentliga finanserna är stort - mycket större än vad avsiktliga politiska reformer brukar summeras till. Låt mig för säkerhets skull vara övertydlig: En hel del av detta ska inte bara regeringen lastas för.
Jag är fullt medveten om det och har därför viss respekt för Finansdepartementets svårigheter att få plus och minus att gå ihop. Ökade migrationsutgifter på 30 eller 40 miljarder kronor om året - det motsvarar hela det svenska försvaret, hela biståndet eller nära nog all högre utbildning - är svåra att på kort sikt spara sig till. Men just därför är de samlade signalerna från regeringen så illavarslande: Först kom försöket att ensidigt överge det svenska överskottsmålet.
Sedan kom mycket stora avsiktliga utgiftsökningar med allt från bostadssubventioner och borttagen tidsgräns i sjukförsäkringarna till traditionell politisk vilja att spendera - även om det numera alltid kallas för att investera. Nu skapas oklarheter om krona-för-krona-principen gäller, och det är osäkert om regeringen över huvud taget kommer att klara utgiftstaket för 2016.
Till detta kommer stegrande utgifter för sjukfrånvaro och andra automatiska välfärdskostnader. Jag säger inte att det här är lätt, för jag vet att det inte är det. Jag säger bara att allt förr eller senare måste betalas och att det kräver ett mycket tydligare ekonomiskt och politiskt ledarskap än det Sverige har i dag. När omvärlden är dramatisk måste inte bara Försvarsdepartementet vara Sveriges vakthund. Det måste även Finansdepartementet.
I dag ska vi debattera budgetalternativen för 2016. Låt mig därför börja med att yrka bifall till Moderaternas reservationer 1 och 6 i finansutskottets betänkande. Herr talman! Den svenska ekonomins utveckling sker också mot en fond av internationell osäkerhet. EU-kommissionens höstprognos visar att tillväxtekonomierna saktar in och att världshandeln utvecklas svagare än förr. Det påverkar naturligtvis Sverige, där exporten står för halva bnp.
Det betyder alltså mer för Sverige vad som sker i omvärlden än det betyder för omvärlden vad som sker i Sverige. Det är inte avsett som ett oartigt påpekande om att vi skulle sakna betydelse för andra. Men det finns numera ett mycket litet utrymme i en global ekonomi för Sverige att föra dålig ekonomisk politik. Vi är inte ett skyddat land som alltid tryggt landar på fötterna, oavsett vilka beslut vi fattar. Herr talman!
Låt mig peka på två huvudspår i en bättre ekonomisk politik. För det första måste vi bryta det nya utanförskap som riskerar att ersätta det gamla, där främst äldre slarvigt förtidspensionerades bort från arbetslivet. Det nya utanförskapet är smalare men djupare än det gamla.
Det drabbar människor som både är yngre och står längre från arbetsmarknaden, och det koncentreras främst till unga utan utbildning och utrikesfödda utan erfarenhet från svensk arbetsmarknad. Många kommer till vårt land med efterlängtade kunskaper. Men ännu fler har högst det som motsvarar grundskoleutbildning. Och arbetslösheten är tre gånger så hög bland dem som bara har grundskola i bagaget. Om vi inget gör kommer många av dem aldrig att ta sig in.
Stämmer prognoserna kommer då ytterligare 80 000 människor att hamna i varaktig arbetslöshet i vårt land. Utanförskapet kommer att växa på nytt med enorma sociala och ekonomiska konsekvenser som följd. Vi ser det redan i oroväckande kriminella skuggsamhällen. Så vill inte vi att Sverige ska utvecklas. Trösklarna in på arbetsmarknaden måste alltså sänkas.
Det är bättre att få jobba med det man kan än att inte få jobba alls. Att släppa in människor i Sverige men inte släppa in dem på arbetsmarknaden är helt enkelt ansvarslöst. För det andra måste någon i en ekonomidebatt vara glädjedödaren och säga som det är: Våra resurser är begränsade, men våra behov är oändliga. Starka statsfinanser har varit en förutsättning för Sveriges goda utveckling sedan 90-talskrisen.
Vi lärde av våra misstag och av en värld som hade förändrats snabbare än vi, och vi samarbetade kring svåra reformer. Välskötta offentliga finanser gav oss möjlighet att parera finanskrisen. Välskötta offentliga finanser skapade internationellt förtroende för svensk ekonomi. Och insikten om behovet av välskötta offentliga finanser gav flera finansministrar auktoritet att säga nej också till populära utgiftsreformer.
Herr talman! Utgångspunkten för Moderaternas budgetmotion är att styrkan i den svenska ekonomin ska användas för att påbörja viktiga reformer och för att rusta oss inför nästa kris - det första för att vi vill, det andra för att vi måste. Vi satsar 15 miljarder kronor på reformer för fler jobb och lägre trösklar. Vi bygger ut yrkesvuxenutbildningarna med 13 000 platser och ökar chanserna till jobb.
Vi minskar bidragsberoendet genom tydligare krav och bättre incitament i de svenska socialbidragssystemen. Vi gör det mer lönsamt att jobba för dem med låga inkomster. Vi breddar vägarna in på arbetsmarknaden genom att utveckla RUT-avdraget, sänka arbetsgivaravgifterna för unga och införa en helt ny anställningsform. Grunden för Sveriges välstånd och välfärd är att vi arbetar, att vi försörjer oss själva och att vi betalar skatt så att det räcker också till andra.
Den principen ska gälla även när allt annat förändras. Herr talman! Tyvärr kommer regeringens budget inte att göra det jobbet. För det första är den i praktiken redan överspelad av verkligheten. Flera utgifter har blivit mycket större, och andra utgifter borde därför bli mindre.
Samma RUT som regeringen tillsammans med Vänsterpartiet vill börja avveckla har regeringen just kommit överens med Alliansen om att tvärtom försiktigt utveckla. Jag hittar ingen strategi i regeringens ekonomiska politik. För det andra leder regeringens budget till färre sysselsatta, färre i arbetskraften, färre äldre som jobbar och lägre disponibelinkomster för sex av tio hushåll.
Konjunkturinstitutet talar om 15 000-20 000 färre jobb med regeringens politik. Våra reformer kommer att med motsvarande analyser ge 37 000 nya jobb. Herr talman!
Sveriges ekonomiska framgångar är historiskt byggda på en säregen kombination av geniala uppfinningar, internationaliserade företag och många människors hårda arbete samt en stark känsla för rättvisa och lika möjligheter att lyckas, att bli bedömd på ens egna meriter. Ibland har naturligtvis även vi gått vilse.
Men förbluffande ofta har berättelsen om klassresor, jämlikhet och social rörlighet gjort Sverige till ett öppet och dynamiskt samhälle som inte vilar på gamla lagrar. Det kan vi göra igen. Sverige är inget Downton Abbey. Det är dags att söka ny inspiration från 90-talskrisens stora reformer och långsiktiga framgångar.
Mycket av det bästa i svensk politik hade inte varit möjligt utan den krisinsikten, utan förmågan att tänka om och utan hållfasta politiska kompromisser. Jag tror att vi måste göra det igen. Vi måste se vad som inte längre fungerar bra i vår egen tid, lägga prestigen åt sidan och genomföra reformer som de som bor i Sverige om 20 och 30 år kommer att säga var modiga, framsynta och absolut nödvändiga.
Nu är rätt tid för svensk politik att svara upp mot det goda rykte som vi så ofta har haft utomlands.