KBLab/rixvox huggingface dataset:
Birgitta Ohlsson (L):
Sverige har varit och är ett föredöme vad gäller välfärdsfrågor i Europa och internationellt. Det kan jag vittna om efter det senaste EU-mötet i måndags i Bryssel, där jag träffade mina kolleger EU-ministrarna. Vi ses som ett föredöme och vi är ett föredöme jämfört med andra länder i Europa när gäller kvinnors förvärvsfrekvens. Jag tror att många länder som är något mer konservativa upplever att vi är för offensiva och för radikala i dessa frågor, men det ska vi fortsätta vara.
Det är något som jag såväl som statsminister Fredrik Reinfeldt och finansminister Anders Borg driver på på vartenda möte vi är med på. Hade inte Sverige funnits i den debatten hade det definitivt inte varit någon diskussion över huvud taget om ett konkret mål för kvinnors sysselsättning kopplat till tillväxt. Där har vi spelat en oerhört stark roll. Vi kan också se att Sverige liksom resten av världen har drabbats av en lågkonjunktur. Det pågår även en finanskris globalt och parallellt.
Men vi ser också att Sverige är ett av de länder som tack vare sunda offentliga statsfinanser har lyckats bättre än många andra jämförbara länder. Vi ska vara stolta över att vi har en regering som har fört en ansvarsfull ekonomisk politik. Vi ser också att många fler, inte minst kvinnor, har gått från deltid till heltid. Vi ser att jobbskatteavdraget har gjort att många kvinnor som jobbar inom den offentliga sektorn har mer pengar kvar i plånboken. Vi ser att det har hänt saker i positiv och rätt riktning.
Jag tycker alltså inte att man ska säga att bilden av Sverige har raserats när det gäller välfärdsfrågorna. Tvärtom - ska man bekämpa fattigdom och utanförskap, vilket är viktigt i Sverige och resten av Europa, måste man inse att det är jobb och tillväxt och att bägge könen jobbar i lika stor utsträckning som är modellen. Detta driver vi i Sverige och också internationellt.
Birgitta Ohlsson (L):
Den svenska regeringen jobbar oerhört hårt för att se till att denna klimattrötthet inte sprider sig alltför mycket och att inte alltför många somnar i diskussionen. Jag besökte Europaparlamentet i Strasbourg för några veckor sedan och träffade då gruppledarna för bland annat den gröna gruppen, den liberala gruppen, den konservativa gruppen och den socialistiska gruppen i parlamentet. Där jobbade jag tillsammans med andra för att se till att vi måste hålla fast vid den ambitiösa politiken.
Intresset kan vara olika stort beroende på vilka partier och länder man representerar, men det fanns en väldigt stark kampvilja som gladde mig. Det var flera personer och grupper inom parlamentet som vill fortsätta ha en hög ambition. När det gäller regeringar ser man dock på den europeiska nivån att det inte är lika många som är lika pådrivande som det var exempelvis vid Köpenhamnstoppmötet, men som jag sade tidigare: Sverige och Storbritannien med flera ligger kvar på samma offensiva nivå.
Det som är positivt är också att kommissionen har bestämt sig för att vi ska titta på vad det kostar att gå upp till 30 procent. Vi ser också, mot bakgrund av den lågkonjunktur som pågår parallellt, att det kanske inte skulle vara så dyrt som många länder vill påskina. Där har vi alltså ett argument att lyfta fram, och har man väl intagit en radikal position och satt upp ett ambitiöst mål är det svårare att gå tillbaka.
Därför tror jag att det nu är väldigt strategiskt att alla goda krafter trycker på respektive parter i den riktningen, oavsett om det är liberala regeringar, högerregeringar, socialistiska regeringar eller gröna regeringar ute i Europa. Det här är ingen höger- eller vänsterfråga i Europa. Labour, socialdemokraterna, styr i Storbritannien, Alliansen styr i Sverige, och det är vi som är mest offensiva just nu.
Birgitta Ohlsson (L):
Som jag beskrev tidigare i mitt svar till Jacob Johnson är det fyra pelare vad gäller styrning och genomförande av strategin. Det ena handlar om att det är färre mål och att det blir enklare att följa upp dem. Det andra handlar om öppenhet, det som man kallar good governance och transparens i processen. Här är huvudfokus inte detaljerade nationella planer.
Det handlar lika mycket om name, shame and blame - att se till att länder som sackar efter och inte tar ett tillräckligt stort ansvar exempelvis för att se till att kvinnor ska kunna arbeta på lika villkor som män på arbetsmarknaden ska få höra detta. Då kan vi inspireras och visa vilka steg som går i rätt riktning. Det handlar också om att avkräva ansvar på högsta nivå men också om att se till att kommissionen tar ett ansvar för att trycka på länder i rätt riktning.
Det behöver inte handla om exakta detaljer eller sådant som en del upplever går för långt, utan det handlar mer om att se handlingsplanen i ett bredare perspektiv. När det gäller frågan om klimatet är det viktigt att se det hela ur ett bredare perspektiv.
Det handlar inte bara om vilka procentsatser som vi ska ha, utan det handlar också om att se att i en hållbar ekonomi och i en hållbar tillväxt är gröna jobb, grön tillväxt, klimat och energi viktiga komponenter. Det är också viktigt att koppla klimatfrågan till energifrågorna, vilket vi har gjort för lite hittills. Ulf Holm nämnde ungdomsarbetslösheten.
En del har här under diskussionen sagt att vi har för lite fokus på vad som händer på hemmaplan när det gäller att följa upp detta. Då kan jag som medlem av alliansregeringen konstatera att den rödgröna oppositionen vill fördubbla skatterna för att anställa unga personer upp till 26 år. Det om något är väl arbetsfientligt för ungdomarna? Här återstår också mycket på er front att förbättra.
Birgitta Ohlsson (L):
Som Magdalena Streiffert vet - hon är också mycket engagerad i frågan som rör det västsahariska folkets framtid och välmående - är länderna inom Europeiska unionen oerhört splittrade, av historiska skäl, kulturella skäl och geopolitiska skäl. När det gäller Västsahara är det viktigt att se att det inte bara handlar om en gemensam EU-hållning, som det är väldigt svårt att komma fram till på grund av den avgrundsstora skillnaden politiskt sett i frågan, utan också handlar om vad vi kan göra inom Förenta nationerna.
Det är där bollen ligger när det gäller frågan om att få en folkomröstning. Det är självklart att det västsahariska folket självt ska bestämma och avgöra sin framtid, hur de vill leva och hur de vill att en nation ska ta form. När det gäller frågor som är kopplade direkt till Europeiska unionen tror jag att vi alla har följt fiskeavtalet och vet att det avtal som finns med Marocko innebär att fiskeintäkter ska komma det västsahariska folket till del. Så är det inte i dag.
Där kan jag också säga att den svenske jordbruksministern Eskil Erlandsson har agerat väldigt flitigt i den frågan. Han skrev bland annat ett brev nyligen till EU:s fiskerikommissionär där han lyfte fram Sveriges åsikt, som skiljer sig radikalt från resten av EU:s länder. Som bekant togs ett beslut i EU-nämnden våren 2006, under den förra regeringen - mycket tack vare mitt eget parti, Folkpartiet - där man lyfte fram att det som pågår är oacceptabelt. Men det är en svår fråga.
Nu inväntar vi svaret från fiskerikommissionären. Jag vet att Eskil Erlandsson är oerhört engagerad i frågan. Svenska Europaparlamentariker från flera olika partier sitter i fiskeriutskottet, som vi vet lyfter frågan, bland andra Isabella Lövin och Marit Paulsen. Det är viktigt att man driver en enad front här.
Birgitta Ohlsson (L):
Som Magdalena Streiffert vet är det flera länder inom Europeiska unionen, däribland framför allt Sverige, som ger ett oerhört starkt och generöst bistånd till det västsahariska folket. Det sker förstås både via statligt direkt stöd till flyktinglägren och via många individer som samlar in pengar, kläder och leksaker till barnen och människorna i flyktinglägren. Det är någonting som vi ska fortsätta att uppmuntra. Det finns flera andra länder som har en liknande politik.
Om vi kommer tillbaka till frågan om folkomröstning är det oerhört svårt att få en radikal och tydlig hållning inom Europeiska unionen, där Sverige som i många andra människorättsfrågor intar en helt annan position än många andra länder.
Vill vi få en lösning i folkomröstningsfrågan gäller det framför allt att världens absoluta stormakter, där EU är en men också USA och andra länder, lägger om politiken och lyfter upp det arbete som James Baker, tidigare förhandlare, och andra tagit upp. Det måste hända mycket mer på den internationella agendan. Då först tror jag att man får ett konkret resultat. Frågan var inte uppe under det svenska ordförandeskapet, men det var många andra frågor som inte heller var uppe.
Man måste koncentrera sig. Politik är inte bara kompromissandets konst, utan också att kunna konkretisera och hitta enskilda punkter där man kan få resultat. Vi följer frågan. Jag är inte minst väldigt engagerad i just det arbete som Eskil Erlandsson gör som jordbruksminister. Jag tror att det är en nyckel som vi kan trycka på med.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag tycker att det är väldigt viktigt att se en skillnad. Vi inom Alliansen diskuterar ett speciellt datum för en eventuell folkomröstning om att Sverige eventuellt ska ansluta sig till euron. Vi diskuterar datum.
Ni går till val med en rödgrön gruppering där ett parti säger nja till Europa, ditt eget parti, där ett parti, Vänsterpartiet, vill lämna Europeiska unionen och där Socialdemokraterna som tidigare har varit varma försvarare av både euron och ett mer aktivt EU-samarbete faktiskt har gått ned från den linjen.
Det är en väldigt stor skillnad att diskutera ett datum om en eventuell folkomröstning och att tre partier inte är eniga om huruvida man ska vara medlem i den organisation som utgör stommen i utrikespolitiken för inte bara Sverige utan faktiskt också 26 andra länder i Europa. Det är en otroligt stor skillnad. Jag tycker att det är viktigt att få in de perspektiven i debatten.
Vi ska inte ägna oss alltför mycket åt inrikespolitik i dag, men det är ganska uppseendeväckande att när De rödgröna publicerade sin utrikespolitiska deklaration innehöll den avsnitt om Norden, mycket viktigt, om Arktis, om Latinamerika, om Nordamerika, om Asien, om Oceanien och om Afrika men inte en mening om Europa trots att EU är stommen för svensk utrikespolitik i dag.
Där är det faktiskt en stor skillnad. Man kan diskutera en roll. I sitt anförande tidigare lyfte Max Andersson upp att det var för lite EU-debatt i Sverige i dag. Det kan jag hålla med om. Det måste bli bättre. Jag utmanar gärna dig och andra miljöpartister i att diskutera Europeiska unionen i valrörelsen. Jag hoppas att vi kan få livliga debatter, som exempelvis Vänsterpartiet och Folkpartiet hade för några år sedan om euron, då partiledarna möttes på olika ställen runt om i landet. Vi behöver mer EU-diskussion i Sverige.
Men där kan man också se en stor skillnad. Min föregångare på EU-ministerposten, Cecilia Malmström, hade en dialogturné. Hon reste runt i hela Sverige och drog i gång debatter. Det gjorde inte direkt Bosse Ringholm under sin tid som EU-minister.
Birgitta Ohlsson (L):
Det är klart att politiska överenskommelser kommer i olika doser, men det är ganska anmärkningsvärt att släppa ett helt program om utrikespolitiken och utelämna Europeiska unionen som utgör vår maktbas på de flesta fält när det gäller det här. Det är kanske inte heller en slump att man inte har kommit överens om detta. Vi vet att Vänsterpartiet först nästa år ska diskutera frågan om EU-utträdet.
Ska Vänsterpartiets väljare, Vänsterpartiets sympatisörer och Vänsterpartiets partiledning som är väldigt emot Europeiska unionen i sig och som tycker att vi inte hör hemma där plötsligt då behöva gå med på en uppgörelse där man ska vara en aktiv EU-medlem? Det är också ett intressant demokratiperspektiv. Vi i Alliansen behöver inte ha sådana inre blödningar i vår koalition, för alla är entydigt för Europa och Europeiska unionen. När det gäller klimatfrågorna är det oerhört intressant.
Vi får ofta höra att vi gjorde saker för sent, att vi gjorde för lite och att vi inte hade tillräckligt stor entusiasm. Om jag skulle nämna detta för mina EU-ministerkolleger skulle de nog bli ganska förvånade. Om det är något land som för en miljöradikal aktivism på EU-toppmöten, oavsett om det är jag som företräder Sverige eller statsminister Fredrik Reinfeldt, är det just Sverige. Det är vi som diskuterar hur man ska fortsätta att ha ambitiösa mål om 30-procentiga utsläppsminskningar, ofta tillsammans med Storbritannien.
Det är vi som driver de mest långtgående förslagen när det handlar om miljöteknik. Det är vi som pressar på när många andra länder är oerhört klimattrötta i dag. Den bild som ni målar upp på hemmaplan stämmer inte i Europeiska unionen. Där är Sverige ett av de mest klimataktivistiska länderna. Det är också viktigt att se en sak när det gäller kopplingen till u-länderna. Det är klart att det inte var världens fattigaste länder som var problemet under Köpenhamnstoppmötet, absolut inte.
Men världens fattigaste länder var inte heller helt eniga. Det fanns olika fraktioner. Det fanns stora block, EU på ena sidan, progressiva, och Kina, USA och Indien på andra sidan, som försökte få med sig dessa. Där måste man ha en större sammanhållning. Nu har vi Copenhagen Accord som bas. Vi har Cancúnmötet, och sedan har vi Sydafrika nästa år. Men Sverige gör allt för att samarbeta med både de största miljöbovarna och de allra mest utsatta länderna.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag kan försäkra Börje Vestlund att jag i olika sammanhang och på olika nivåer kommer att fortsätta att lyfta upp hbt-personers rättigheter. Det gäller att ge ett aktivt moraliskt stöd till de organisationer som jobbar med dessa rättigheter, att aktivt stödja deras verksamhet genom besök. Jag kommer också att vid de tillfällen då jag träffar ministrar som har en fientlig syn på rättigheterna för homo- och bisexuella samt transpersoner lyfta upp frågan mycket tydligt.
Denna fråga ska förstås inte enbart vara en del av den svenska Europapolitiken och EU-politiken utan måste lyftas upp på en högre nivå, till utrikespolitiken globalt. Där får vi tillsammans försöka se till att det blir möjligt att lyfta upp dessa frågor. Jag vill påminna om att Cecilia Malmström, min företrädare som EU-minister, var den första svenska minister som aktivt deltog i en Prideparad utanför Sverige; det var i Warszawa för några år sedan.
Det är alltså viktigt att lyfta upp frågorna även på det sättet. Jag kan hålla med Börje Vestlund om att i den absoluta politikens maktrum, bland presidenter och globala ledare på FN-nivå, talas det sällan om rättigheterna för homo- och bisexuella samt transpersoner. Det är en fråga som dessvärre år 2010 inte har samma politiska stöd som många andra frågor gällande grundläggande mänskliga rättigheter, exempelvis kampen mot dödsstraff eller kampen för yttrandefrihet.
Samtidigt måste vi komma ihåg att det är homo- och bisexuella samt transpersoner som ofta får dessa grundläggande mänskliga rättigheter kränkta. Vi har fortfarande i alltför många länder i världen dödsstraff för att man är homosexuell. Inte heller på europeisk mark tillåts personer demonstrera fritt när de vill kämpa för sina rättigheter som homo- och bisexuella samt transpersoner. Där måste vi se till att det blir en mycket mer intensiv debatt. Jag har tidigare som riksdagsledamot varit aktiv i riksdagens hbt-grupp, och jag hoppas på ett aktivt samarbete med gruppen.
Jag tror att vi från både regeringens sida och från riksdagen kan jobba tillsammans för att lyfta upp dessa frågor. Dessutom har vi i sommar Europride i Polen, och där hoppas jag på ett gott samarbete.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag vill tacka Börje Vestlund för att han interpellerade i detta ämne. Jag tror liksom interpellanten att även om det råder samsyn bland de flesta i Sveriges riksdag och i regeringen om att hbt-personers rättigheter ska prioriteras och tas upp seriöst som en politisk fråga är det samtidigt viktigt att lyfta fram den och påminna om den. Vi måste hela tiden på olika sätt, på olika nivåer och via olika kanaler försöka föra ut en stark och tydlig frihetsagenda i världen på detta fält.
Birgitta Ohlsson (L):
Christina Axelsson har frågat mig om det är min avsikt att EU-dokument som behandlas i riksdagen ska vara översatta till svenska, om det är min avsikt att svenska även fortsättningsvis ska vara ett av EU:s officiella språk och vilka åtgärder jag ämnar vidta för att vi ska få en snabb översättning av viktiga dokument till riksdagen.
Christina Axelsson hänvisar till ett dokument som EU-nämndens ledamöter erhöll på engelska inför det informella mötet i Europeiska rådet den 11 februari. Huvudregeln i Regeringskansliet är att all korrespondens med EU:s institutioner ska skrivas på svenska men att undantag kan göras för att snabbare nå adressat i institutionerna. I det aktuella fallet gjordes bedömningen att dokumentet kunde göras tillgängligt snabbare om det författades på det engelska språket.
Därefter översattes dokumentet till svenska, och den svenska översättningen publicerades på regeringens hemsida den 11 februari. Det framgår av Lissabonfördraget att svenska är ett av EU:s officiella språk. Regeringen fäster stor vikt vid det svenska språkets ställning i EU-samarbetet och att relevanta EU-dokument i regel finns tillgängliga i svensk översättning.
Birgitta Ohlsson (L):
Som interpellanten Christina Axelsson betonar är svenska språkets ställning oerhört central. Det tror jag att vi alla kan skriva under på. Jag ska bevaka och återkomma om de nämnda dokument som lyftes upp under debatten. Jag vill upprepa att det svar som regeringen skickade till EU-kommissionen och som delgavs riksdagen omedelbart var på engelska. Det var för att göra det tillgängligt så snabbt som möjligt i detta fall.
Svaret skickades sedan till översättning, och den svenska versionen publicerades på regeringens webbplats den 11 februari. Enligt Regeringskansliets riktlinjer för att främja svenska språkets ställning i EU-samarbetet är huvudregeln att all korrespondens som sänds till institutionerna ska skrivas på svenska. Det sker också i de allra flesta fall. Men i undantagsfall kan det skrivas på engelska för att nå snabbare ut. Det är också en avvägningsfråga.
Vill man ha ett dokument snabbare och få det på engelska för att man ska kunna sätta sig in i frågan eller vänta lite för att få det på svenska? Det är en fråga som också handlar om tidsaspekten. Kommissionens policy för översättning ändrades år 2004 i samband med den stora utvidgningen. Översättningen av vissa dokument begränsades då till tre huvudspråk med sammanfattningar på övriga språk.
Från svensk sida har vi en önskan om ökad produktivitet och lägre kostnader för EU-institutionernas administration. Här har det funnits och finns en bred enighet i riksdagen bland annat i form av riksdagens beslut med anledning av proposition 1994/95:40. Kravet ska därför ställas på en kostnadseffektiv och rationell hantering av kommissionens översättningar.
Om svensk översättning skulle saknas för ett relevant EU-dokument kommer regeringen att ta upp det med EU-kommissionen och begära en översättning. Det är en fråga som vi hela tiden bevakar. Något som är centralt för Sverige är att vi eftersträvar öppenhet och en djupare demokratisk förankring av EU-samarbetet. I detta sammanhang är språkfrågan väldigt central så att alla medborgare ska kunna ta till sig den information som finns.
Av Lissabonfördraget framgår att svenska är ett av EU:s officiella språk. Grundprincipen är också att samtliga fördragsfästa språk har likvärdig status. I den svenska språklagen, proposition 2008/09:153, finns också en skrivning om att svenskans ställning som officiellt språk i EU ska värnas. Det är något som regeringen lägger stor vikt vid.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag vill tacka för denna diskussion. Jag kommer självklart att fortsätta att bevaka frågan, eftersom det är viktigt att vårda svenska språkets ställning. Denna fråga är intimt sammanknippad med tolkning och översättning. I olika sammanhang i Europa använder vi olika språk på olika nivåer. För mig är det naturligt nu på alla möten jag deltar i att engelska är det officiella arbetsspråket och också franska i en del situationer.
Med anledning av EU-utvidgningen 2004 då antalet officiella språk nästan fördubblades blev det nödvändigt att begränsa tolkningen på tjänstemannanivå och också sprida kostnaderna för den. Det är intimt kopplat till den diskussion vi haft. Kostnaderna delas numera mellan EU och de länder som vill att deras språk ska användas genom det så kallade request and pay-systemet. Det innebär att varje medlemsstat tilldelas en viss pott per år inom ramen för den gemensamma budgeten.
Om en stats begäran överstiger den tilldelade potten får staten själv betala. Tolkbudgeten för 2009 uppgick till 90 miljoner euro. Det är en ökning i förhållande till 2008. Här kan man också nämna att en löpande översyn av tolksystemet i rådet sker. Man har konstaterat att systemet i regel fungerar väl.
Men eventuellt kan det på sikt bli aktuellt att utvidga request and pay-systemet till möten som i dag inte omfattas av systemet. Detta bör också vägas in i vikten av att värna vårt svenska språk.
Birgitta Ohlsson (L):
Det går inte i ett europeiskt perspektiv att sära jordbrukssektorn från jordbruksstödet då de mycket intimt hänger samman. I och med att vi har en livlig debatt inom Europeiska unionens länder där vi står på vitt skilda fält när det gäller om vi ska ha jordbruksstöd i den utsträckning som vi har eller inte är det självklart att många länder vill föra in jordbrukssektorn för att kunna bevara stödet. Det hänger intimt samman.
Jag tror säkerligen att många delar av jordbrukssektorn kan utvecklas och vara en framgångssektor. Det ser vi inte minst när det gäller frågan om vi vill ha en bättre djurhållning, vilket vi ju alla vill. Vill vi ha bättre miljöfokus på produktionen? Om vi vill vi ha en mer hållbar och smart jordbrukssektor i framtiden tror jag säkert att det finns nischer som definitivt kan vara framgångsrika. Men sektorn i sig är inte den viktigaste för Europas framtid.
Börje Vestlund nämnde sektorer som han tyckte missades i EU 2020-strategin. Jag vill framhålla att en del av de sektorer du lyfte fram nu, exempelvis miljöteknik, cleantech och annat, är sådant som man fokuserar på kanske mer än någonting med tanke på kopplingen till gröna jobb och grön tillväxt.
Den ambitiösa satsning man föreslår nu vad gäller innovation och forskning - att minst 3 procent av EU:s bruttonationalprodukt ska gå till detta - kommer självfallet att kunna gynna sektorer inom industrin så att de kan modernisera sin produktion och annat. Också där kommer man alltså att kunna gynnas av detta.
Förutom nationella handlingsplaner och inspiration länder emellan tror jag att just fenomenet name and shame kommer att bli tydligt. Det är klart att inget land vill tillhöra förlorarna när vi jämför hur långt man har kommit med de olika målen. Därför är det bra att ha just fem konkreta mål. Lissabonfördragets 24 mål var spretiga, stora och svåröverblickbara. Nu har man fem konkreta mål, och vi kan kontinuerligt kolla om man lever upp till dem.