KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Johansson (S):
Tack för svaret, finansministern! Jag vill gärna uppehålla mig vid det som är det positiva i svaret, nämligen det som kom på slutet: Jag har förståelse för att branschen har behov av långsiktiga regler. Anledningen till att jag har väckt den här interpellationen är faktiskt för att det inte har lämnats några sådana långsiktiga besked till branschen.
Detta gör att branschen är orolig för hur det ska gå framöver - varför får man inte besked i tid? Jag vill påminna om, vilket också framgår av interpellationssvaret, att möjligheten att få mer miljöanpassade förmånsbilar har funnits sedan 2002. Jag har tittat lite på statistiken över vad som har hänt.
Om man tar Volvo Personvagnar i Sverige som ett exempel var 96 procent av de bilar man sålde år 2000 bensinbilar. Nu är man nere på 4 procent bensinbilar. Det har alltså skett en väldigt positiv utveckling under dessa ungefär tio år fram till 2010. Det är viktigt att inte tappa tempo.
Det är klart att de insatser som har gjorts när det gäller att titta på förmånsvärdet utifrån miljösynpunkter har haft stor betydelse för att väldigt många ska köpa en typ av bil som innebär en mindre miljöpåverkan och mindre koldioxidutsläpp i samhället. Det har vi haft stor glädje av, inte bara för samhället i sin helhet utan naturligtvis också för de fordonstillverkare som vi har i Sverige.
Av de bilföretag som generellt sett haft den största andelen i Sverige ser vi bland de tre främsta två företag som har produktion i Sverige. Det visar på att detta har betydelse inte bara för att få ned utsläppen i landet utan att det också har betydelse för svensk industri. Det är också positivt långsiktigt.
Därför är min enkla fråga ånyo varför det dröjer så mycket med ett klart besked till fordonsindustrin så att vi vet vad som ska gälla framöver. När det inte kommer något besked och man inte vet om den här förmånsbaserade miljöfaktorn kommer att finnas kvar i framtiden leder det till att kunderna i större utsträckning väljer andra alternativ.
Det är det som är problemet.
Lars Johansson (S):
Nu är det ju inte riktigt så. Det här är inga nya frågor, utan det är frågor som, antar jag, har beretts av regeringen under flera år. Det är det som är orsaken till varför jag ställde interpellationen: Varför kan man inte ge besked i tid, när det nuvarande systemet går ut redan under 2011? Man har begärt besked från regeringen eftersom det har betydelse för den långsiktiga planeringen.
Det som har hänt är precis det som sker, alltså att försäljningen av E85-bilar nu har gått ned oerhört drastiskt därför att man inte har fått några besked. Sedan är det riktigt att bilförsäljningen har gått upp. Dieselbilarnas andel ökar stort i Sverige just nu, men deras utsläpp är större än vad de är för E85.
Även om energivärdet på en liter diesel är högre än på en liter E85 är utfallet ändå tyvärr sådant att det för en diesel är större miljöpåverkan än det är för E85.
Det är den utvecklingen man har kunnat se under en längre tid, och jag är förvånad över att man inte har skyndat på processen inom Regeringskansliet för att kunna ge tydligare besked i god tid när man har kunnat se den här utvecklingen under hela föregående år.
Lars Johansson (S):
Avslutningsvis vill jag bara framhålla att man ska komma ihåg att den kraftiga uppgången för produktionen inom fordonsindustrin beror på att vi hade en väldigt låg produktion dessförinnan. Under 2008 och 2009 tappade vi 30 000 industrijobb i Västsverige. Det var alltså en nedgång som var dramatisk. Det är klart att det har skett en återhämtning nu. Det är positivt, men det är alltså från en väldigt låg nivå.
Jag talade nyss om E85, men vi har också frågan om elhybrider som är ett annat område där vi har drivit på. Det gjorde den socialdemokratiska regeringen på sin tid, och vi har gjort det i opposition. Jag har även uppfattat att den nuvarande regeringen är intresserad av att få fram mer miljövänliga fordon som innebär att vi kan få ned koldioxidutsläppen.
Inom transportnäringen finns möjligheter att tillvarata för att på det viset få ned riskerna för ytterligare utsläpp. Därför är det också väldigt viktigt att man driver på utvecklingen och ligger lite före och inte bara inväntar, som jag uppfattar att finansministern gör.
Om man ska invänta ytterligare rapporter till i mars är väl risken att det är för sent att komma med några besked i vårpropositionen också. Då kanske jag får väcka en ny interpellation. Jag tycker att det är ett långhalande i en sådan här fråga där man borde kunna gå mycket snabbare fram, för det behöver Sverige och världen.
Lars Johansson (S):
Närings- och energiminister Maud Olofssons svar på min interpellation väcker en del frågor. Näringsministern redovisar att den energipolitik som regeringen med två rösters marginal i förra riksdagen drev igenom är så framgångsrik. Det finns en hel del frågetecken kring det.
Först och främst drevs politiken igenom då vi hade en majoritetsregering. Nu har vi en minoritetsregering. Vi vet inte hur stark överenskommelsen egentligen är i den nya riksdagen. Där har vi ett frågetecken. Ett annat frågetecken finns kring hur energifrågan hanterats. Jag har ställt ett antal frågor.
Första frågan var om energiministern anser att det är klokt - om det är befogat med tanke på vad som hänt under senare tid, inte minst i Japan - att genomföra den utbyggnad av kärnkraften i Sverige som ni har kommit överens om. Nästa fråga var om regeringen avser att och vill ha en blocköverskridande överenskommelse om energipolitiken.
Det görs olika uttalanden i det avseendet. Därför vore det väldigt bra om näringsministern ånyo kunde ge ett svar. Jag har noterat att regeringen ger olika besked. För några veckor sedan hade vi här i riksdagen en energipolitisk debatt. Andreas Carlgren företrädde då regeringen.
Han hävdade att kärnkraften bara ska vara en parentes, medan representanter för de andra borgerliga partierna sade att det är väldigt bra att vi nu ges möjlighet att bygga ny kärnkraft i Sverige och att vi kan göra det med ny, modern, teknik så att vi kan exportera el till andra länder i Europa.
Det var väldigt tydligt att det fanns en sådan uppfattning inte minst ifrån näringsutskottets ordförande. Då blir min fråga ånyo: Vad är detta för överenskommelse egentligen? Vad står den för? Det måste också vara lite felaktigt skrivet i svaret där det står att man kan ersätta kärnkraftsaggregat med nya. Det kan man inte.
Man kan inte ersätta dessa reaktorer med nya, utan man måste bygga nya kärnkraftverk. Det enda man kan använda i de gamla är ställverket och kablar från Svenska Kraftnät. I övrigt är det helt nya byggnader och nya produktionsanläggningar som måste byggas upp. Därmed är det alltså ny kärnkraft som Centerpartiet uppenbarligen har ställt upp på i detta avseende.
Om man fortsätter att driva linjen att kärnkraften ska byggas på nytt och ge ny energi i Sverige kan det inte vara någon parentes. Detta står emot det andra besked interpellationssvaret talar om, nämligen betydelsen av att kunna arbeta vidare med till exempel solenergi och i andra sammanhang, som näringsministern pratar om, bioenergi av olika slag.
Om man satsar så väldigt kraftigt på ny kärnkraft innebär det nämligen att man tränger ut kapitalet från andra insatser för att ge möjligheter för Sverige att gå vidare till förnybara energikällor i stället.
Vi har från Socialdemokraternas sida föreslagit att det om vi ska nå framgång i detta är väldigt viktigt att vi når en bred majoritet i riksdagen för en ny energipolitik som gör att vi kan komma ifrån kärnkraftssamhället och in i det nya samhället.
Lars Johansson (S):
Jag lyssnade noga på vad statsrådet Maud Olofsson sade, nämligen att hon välkomnade Socialdemokraterna att delta i överläggningar om energipolitiken. Det tycker jag lät positivt. Jag utgår från att det i så fall är en öppen förhandling utan låsta mandat.
Ett samtal som ska vara konstruktivt bygger på att man har en öppen utgångspunkt för diskussionen.
När jag tittade på min interpellation och näringsministerns interpellationssvar kunde jag notera att Sverige enligt regeringen ska ha ungefär 25 terawattimmar i förnybar energi 2020. Vi har föreslagit 30 terawattimmar i förnybar energi till 2020. Det är inte så där väldigt stor skillnad.
Men om den inriktningen ska kunna fullföljas krävs det naturligtvis att det sker en kraftsamling, att kapitalet går åt det hållet, att vi stimulerar vindkraft, solenergi, kraftvärmeverk och andra som kan bygga för att vi ska få fram förnybar el. Vi har skrivit mycket i den riktningen från Socialdemokraternas sida i både motioner och artiklar tidigare. Det är precis det vi vill också.
Skillnaden är inte särskilt stor, vad jag kan se. Det finns en punkt som återkommer i debatten, och det är frågan om kärnkraften, som jag tog upp i mitt förra inlägg. Vad vi har sagt är att kärnkraften successivt ska fasas ut med hänsyn till sysselsättning och välfärd och i takt med att vi får annan el.
Vi är helt överens med Miljöpartiet och Vänsterpartiet, även om Miljöpartiet inte är med i den här debatten, om att det handlar om att vi måste skapa ett överskott av el. Det är förutsättningen för att vi ska kunna klara att tillfredsställa de behov som finns i det svenska samhället. För vår basindustri och för hushållen är det centralt att det finns ett elöverskott. Vi är inte beredda att avveckla kärnkraften förrän vi har det.
Däremot är det centralt för oss att kärnkraften ska vara en säker energikälla och att det, med tanke på vad som hänt under senare tid i samband med olyckan i Japan, kan göras mer i Sverige för att testa de nuvarande kärnkraftverken så att de går för fullt. Jag hade en diskussion med Maud Olofsson före jul om betydelsen av att de befintliga kärnkraftverken fungerar fullt ut och ger den el som de är avsedda att ge.
Den tredje frågan handlar om ny kärnkraft. Energimyndigheten har presenterat prognoser, återkommande varje år, och sett att de olika insatserna för förnybar energi ger effekt. Varför ska man i ett sådant läge fatta beslut om att planera för ny kärnkraft i Sverige? Det är det som inte går ihop.
Jag förstår liksom inte rent intellektuellt hur det resonemanget går ihop, om det inte är så att man ska bygga ny kärnkraft i Sverige för att exportera el till andra. Om det är det regeringen avser finns det en logik i det, men i annat fall finns det ingen logik i det, eftersom vi är på god väg bort från beroendet av kärnkraften i Sverige. Jag tycker fortfarande att regeringen är svaret skyldig.
Varför håller man så hårt fast vid denna energikälla, när den också har visat sig innehålla väldigt stora risker som man ska ta på allvar? Och vi har ännu inte klarat av slutförvaringen av det utbrända bränslet.
Lars Johansson (S):
Kom ihåg en sak, Maud Olofsson! Det finns bara en regering som har stängt kärnkraft, och det var den socialdemokratiska regering som stängde Barsebäck 1 och 2. Vi ska vara glada för det eftersom det låg i en befolkningskoncentration. Jag undrar var som hade hänt i dag om det inte hade gjorts - detta med tanke på den debatt som har varit under senare tid.
Centerpartiet medverkade också vid det tillfället. I sak tror jag att vi har ganska stor samsyn när det gäller kärnkraftens framtid i Sverige. Vi vill avveckla den. Maud Olofsson sitter dock fast i den borgerliga regeringens energipolitik.
Tittar man på de andra alternativen sjunker kostnaden för den förnybara elproduktionen genom att fler och fler bygger och fler och fler deltar i processen; man lär sig hela tiden, och det blir en lägre kostnad. Vindkraften på land är konkurrenskraftig med kärnkraften.
Andra förnybara elproduktionstekniker som vi kan använda oss av, till exempel solceller, blir alltmer framgångsrika. Även om vi i Sverige inte haft den utveckling vi hade hoppats på och mycket av utvecklingen finns i andra länder i Europa finns det goda möjligheter också för Sverige att finnas med. Ny kärnkraft är oerhört kostsam. Man kan bara titta på det finska exemplet som ännu inte är färdigt.
Därför förstår jag inte varför man biter sig fast i att det är så viktigt att ge möjlighet att bygga nya kärnkraftverk i Sverige när vi inte behöver.
Lars Johansson (S):
Jag vill börja med att välkomna statsrådet Peter Norman till riksdagens kammare och den första debatten den här mandatperioden. Jag har naturligtvis respekt för att Peter Norman som nytt statsråd inte i sin helhet kanske har den bakgrund jag har när det gäller hur vi har debatterat bonusar inom statliga företag här i kammaren tidigare. Jag vill därför ge en liten kort bakgrund.
Den borgerliga regeringen avskaffade i juli 2008 bonusförbudet i de statliga företagen, ett bonusförbud som infördes av den tidigare socialdemokratiska regeringen. Efter en massiv kritik mot detta stramades regelverket upp om ersättningen till ledande befattningshavare i statliga företag, vilket statsrådet Peter Norman talat om. Det var under april månad 2009.
De nya riktlinjerna utgör en del av den statliga ägarpolicyn och gäller de företag som staten genom sitt ägande har ett bestämmande inflytande över samt i deras eventuella dotterbolag. Även i de företag där staten är delägare bör regeringen respektive företagen i dialog med övriga ägare verka för att riktlinjerna tillämpas så långt som möjligt.
I riktlinjerna står det också att rörlig lön, alltså bonusar, inte ska ges till ledande befattningshavare. Vi socialdemokrater välkomnade denna hårdare och striktare regel som infördes. Det innebar faktiskt en välbehövlig skärpning också utifrån vad vi som socialdemokrater tidigare hade gjort.
Det var bra att regeringen utifrån den kritik som hade förekommit på det här viset tvärvände när det gällde frågan om bonusar. Orsaken till att vi står här i dag är vad som har hänt därefter, alltså hur själva genomförandet har fungerat under 1 1⁄2 år. Då finns ett antal frågetecken. Dessa frågetecken är skälet till den här interpellationen, och jag tycker att statsrådet ska reda ut dem.
Men av interpellationssvaret att döma får jag inga tydliga besked om varför man inte som ägare har vidtagit tillräckliga åtgärder i sina diskussioner med de statliga företagen.
Det är helt uppenbart enligt de uppgifter vi nyligen fått ta del av, och som också regeringen har kunnat ta del av genom bland annat det särskilda konsultföretag som på regeringens uppdrag har granskat hur det ser ut, att det fortfarande förekommer bonusar. Inte minst inom Vattenfall förekommer det bonusar till vd:ar, till exempel Ringhals vd.
Då är min fråga till Peter Norman: Varför vänta till nästa års bolagsstämma innan man börjar agera? Det är ändå så, vilket även framgår av interpellationssvaret, att statsrådet har alla möjligheter att ta kontakt med styrelsen i Vattenfall och dess ordförande och tydligt tala om att nu ska de här reglerna tillämpas fullt ut.
Det är dessutom så att i detta bolag liksom i andra statliga bolag har regeringen också representanter direkt från Näringsdepartementet som sitter i styrelserna och följer frågorna hela tiden. Ändå fortsätter detta missbruk av förtroende som jag vill säga att det handlar om. Staten som tydlig ägare i sina egna bolag ska naturligtvis tillse att de regelverken gäller fullt ut där.
Sedan kan jag inse att det kan finnas svårigheter där man är delägare, men där man är helägare ska det gälla fullt ut, inklusive de dotterbolag som är aktuella.
Lars Johansson (S):
Det är intressant att Peter Norman vill fortsätta bevaka statens delägarskap i ett antal bolag och tillse att bonusarna försvinner där, förhoppningsvis vid kommande bolagsstämma. Peter Norman ska veta att han har ett tydligt stöd från oppositionen i detta eftersom vi är av samma mening. Men jag tycker fortfarande att resonemanget om Vattenfall är lite ihåligt.
Det är inga små verksamheter vi talar om inom Vattenfall, där den ribba som Peter Norman talar om ligger. Det handlar om vd för Vattenfalls dotterbolag Ringhals AB, Vattenfall Eldistribution AB, Vattenfall Business Services Nordic AB och så vidare. Det är alltså ganska stora enheter.
Det är möjligt att man kan säga att det är små enheter inom Vattenfall, men om man går ut på marknaden och pekar på dessa dotterbolags omsättning ser man att det inte är några små företag. Jag tycker inte att resonemanget håller. Den gränsdragning som har gjorts känner vi oss långt ifrån bekväma med. Det finns också en annan frågeställning i sammanhanget.
Det är nämligen centralt att statliga företag ska föregå med gott exempel. Man ska visa tydligt på marknaden att vi tycker att denna typ av bonussystem är fel. Det påverkar inte företagen i positiv riktning.
Man ska ge vd:ar och liknande befattningshavare en lön som bygger på den omsättning företaget har, och man ska inte laborera med ersättningssystem. Detta bör man göra konsekvent inom ett stort bolag som till exempel Vattenfall. Därför är det centralt att statsrådet kommer tillbaka med frågan.
Jag vill gärna påminna om vad som sades i en särskild debattartikel i Dagens Nyheter av den dåvarande regeringen. Där pekar man tydligt på att rörlig lön inte ska ges till ledande befattningshavare. Vi stänger alla möjligheter till rörliga ersättningar och bonusar, sade man, och fortsatte: Styrelserna är ansvariga för att följa statens riktlinjer.
Det var tre statsråd i regeringen som gick ut med detta 2009. De pekade tydligt, med hela handen. Men det fanns och finns en formulering kvar i riktlinjerna, nämligen att om det finns särskilda skäl kan man göra avsteg.
Jag skulle gärna vilja veta om det är detta som menas med särskilda skäl - att omsättningen inom en koncern är av mindre art. Ska man då kunna ha bonus? Är det så man ska tolka detta med särskilda skäl? Varför finns denna formulering kvar i riktlinjerna? Det vore intressant att veta hur statsrådet diskuterar och resonerar i just den frågan. Till Hans Rothenberg vill jag bara säga att det du tog upp förut är historia.
Som jag sade i mitt tidigare inlägg har vi pekat på att vi tyckte att det var bra med den skärpning som de nya reglerna från 2009 innebar. De var skarpare än de regler som gällde när den socialdemokratiska regeringen förlorade valet år 2006, även om vi hade bonusar då.
Lars Johansson (S):
Jag tackar statsrådet Peter Norman för interpellationsdebatten.
Som han säkert förstår har vi socialdemokrater tyckt att det var viktigt med en sådan här interpellationsdebatt därför att vi vill understryka betydelsen av att vi har en offentlig debatt kring frågan om bonusar i statliga företag, eftersom jag tror att det har betydelse också för Peter Normans möjligheter att kunna agera i den riktning som han själv säger, nämligen att man ska ta bort dessa bonusar.
På det viset har diskussionen varit klargörande. Däremot tycker jag fortfarande att Peter Norman inte riktigt vill ta till sig det som vi säger om att man måste kunna agera direkt mot de statliga styrelserna. Hans Rothenberg bland andra förde ett resonemang om att bolagsstämman ska få ta ställning. Det kan man säga när det gäller de delägda bolagen.
Men när det är fråga om helägda bolag och när regeringen utser hela styrelsen - man har till och med representanter från Regeringskansliet som sitter i styrelserna - har man alla möjligheter att agera direkt när man märker att det inte fungerar överallt. Det är positivt att det fungerar i många statliga företag. Men detta bonusstopp fungerar inte generellt.
Jag vill också säga att det är intressant att komma ihåg att det stora misstag som Hans Rothenberg inte tog upp var att den borgerliga regeringen upphörde med bonusstoppet precis vid ingången till finanskrisen 2008. Det var det stora misstaget.
När man sedan skulle införa förbudet igen hade man naturligtvis fått upp lönenivån, och man fick kanske upp lönenivån en gång till tack vare det. Det var alltså det stora misstaget. Jag tycker verkligen att man ska lära sig av detta och inte göra sådana misstag utan ha en konsekvent linje och agera konsekvent för att bonusarna ska bort i såväl moderbolagen som dotterbolagen och också tillse att det sker i de utlandsägda bolagen.
Lars Johansson (S):
Jag hörde i debatten att Mats Odell sade att det är bara ett målfoto som skiljer mellan majoritetens förslag och den reservation som de borgerliga partierna har lämnat. Det är möjligt att Mats Odell upplever det på det viset, men jag tror faktiskt att det handlar om sak.
Jag kan notera att det redan finns en mineralstrategi utarbetad som SGU tog fram för ett år sedan och som vi har haft att behandla i utskottet. Det visar sig att när de själva talar om vad det innebär säger de att det finns andra myndigheter som får ta ansvaret.
För forskning och utveckling är det Vinnova, för återvinning och miljöåtgärder är det Naturvårdsverket, för infrastrukturutbyggnad är det Trafikverket, etcetera. Det är inte deras uppdrag. Mineralstrategin handlar om ett lite smalare uppdrag än det som majoriteten i utskottet pratar om, nämligen att vi måste skapa ett handlingsprogram för hela denna bransch omfattande alla de olika åtgärder som måste till.
Här är regeringen väldigt passiv, tycker jag, och faktiskt också historielös. Hur har vi byggt Sverige starkt? Jo, det är genom att satsa våra gemensamma resurser på infrastruktur, bygga hamnar, bygga bostäder och skapa förutsättningar för människor att gå från ett arbete till ett annat arbete. Det handlar om en samordning av politiken som skapar en positiv utveckling.
Jag kan notera att marknaden också har reagerat negativt hittills. I Dagens Industri i dag kan man läsa att när det gäller den gruva som finns i Pajala, Northland Resources, är investeringarna nu uppe i 6 miljarder. De har då gått ut på marknaden för att efterhöra intresset. Vilka är det som investerar? Ja, det är inte svenskar. Det är norska intressen och finska intressen.
Inte ens AP-fonderna investerar i den nya gruvan i Pajala. 2 procent är svenska investeringar i denna gruva. Vi som har varit där har kunnat notera att det är en stor gruva som har goda möjligheter att få framgång framdeles. Det här är ett uttryck för den passivitet som regeringen står för.
Jag har inte hört att finansministern har sagt att det är viktiga infrastrukturinvesteringar i Norrbotniabanan till exempel eller att det är viktiga investeringar i Norrbotten eller i Bergslagen för att lösa alla de praktiska frågorna med tunga transporter. Man pratar om getingmidjan här i Stockholm och om infrastrukturen i Göteborg. Jag är från Göteborg och tycker att det är positivt i sig.
Men man pekar inte på de stora investeringar som måste fram för att klara godstransporter och för att näringarna ska kunna utvecklas i Sverige. Det är där passiviteten finns. Vi talar också i vår skrivning om betydelsen av vidareförädlingsfrågorna, alltså att gå vidare, inte bara att Sverige ska bli en stor gruva utan att man ska vidareförädla våra metaller i industrin i Sverige.
Då krävs det kapital och intressen för att engagera sig i den utvecklingen. Det handlar om, som så många har sagt - Karin Åström, Tomas Nilsson med flera - att det måste till ett samlat program för att utveckla gruvnäringen i Sverige. Då handlar det om politisk vilja.
Lars Johansson (S):
Det kan tyckas som att Citybanan och den medfinansiering som där finns var ett solexempel, Gunnar Hedberg. Men då ska man komma ihåg att under denna process sade staten: Om ni inte går in tillsammans och deltar i medfinansiering blir det ingen satsning!
Det var alltså en utpressning mot kommunerna och mot kommunfullmäktige. Många ledamöter i de olika kommunernas fullmäktigeförsamlingar har beskrivit just denna situation. Man kommer inte runt huvudfrågan, nämligen att Citybanan är en statlig angelägenhet och en riksangelägenhet.
Varför ska då enskilda kommuner med sina skattemedel vara med och finansiera ett sådant projekt?
Hur man än gör i sammanhanget hamnar man i slutändan i situationen att man med kommunala skattemedel ska finansiera gemensamma angelägenheter inom infrastrukturen, alltså statliga vägar och järnvägar. Jag kan inte se annat än att det är ett brott mot den finansieringsprincip som har varit gällande tidigare mellan kommun och stat.