Niklas Wykman (M):
Så här i influensatider och som ömklig man - något som är känt från tv-reklam och annat - vet man att den som är frisk vill en massa saker med livet medan den som är sjuk bara vill bli frisk.
Även om det inte är precis jämförbart går det att dra en parallell till läget på arbetsmarknaden: När man har ett jobb och livet flyter på drömmer man om en massa saker och vill göra olika saker, men när man är i utanförskap eller är arbetslös vill man bara ha ett jobb och komma tillbaka in i gemenskapen igen.
Därför gläder det mig att arbetsmarknadsministern talar om hur fler människor ska komma in i arbete och också understryker betydelsen av arbetsgemenskap och den betydelse det har för enskilda människor att få vara i ett sammanhang av andra och känna att man bidrar - att man har någon som väntar på en på morgonen och att man har något att berätta om när man kommer hem på kvällen.
Jag tvivlar inte på att arbetsmarknadsministern och hela regeringen har de högsta ambitioner både när det gäller att skapa arbetstillfällen och när det gäller att pressa tillbaka utanförskapet. Men det som oroar är regeringens och i viss mån också arbetsmarknadsministerns historia på området.
Förra gången vi hade en socialdemokratisk regering bet sig utanförskapet fast på mycket höga nivåer, och arbetslösheten var i realiteten rekordhög men doldes med hjälp av statistiktrixande. Man räknade ett jobb som flera genom att man delade på dem med olika typer av åtgärder.
Nu återvänder arbetsmarknadsministern lite till detta med plusjobb, extrajobb, kunskapslyft och annat, som hundradagarsgarantin, som har utvärderats och i realiteten har visat sig inte leda till fler jobb utan tvärtom i vissa fall till och med till färre jobb. Det har varit ett effektivt sätt att trixa med statistiken, helt enkelt, och få det att verka som om fler arbetar än vad som faktiskt är fallet.
Nu går regeringen återigen i den riktningen med extrajobb och andra saker där man helt enkelt tar bort arbetslösa, inte genom att göra jobben fler utan genom att i stor utsträckning omklassificera människor. Det gör man givetvis för att man 2018 ska kunna stå och berätta att arbetslösheten har sjunkit när det i praktiken inte är så att jobbtillväxten har varit stark utan man i stället har flyttat runt människor i statistiken. Detta känner svenska folket till. Det känner Ylva Johansson till.
Det är vid det här laget välkänt ungefär hur Socialdemokraterna hanterar den typen av frågeställningar. Men hur jobben i verkligheten ska bli fler svarar däremot inte regeringen på. Jag hade ställt interpellationen till finansminister Magdalena Andersson för att få lite klarhet i hur man ser på de åtgärder som är vidtagna för fler jobb.
I den budgetproposition som Ylva Johansson och regeringen har lagt på riksdagens bord framgår det att man utgår från att jobbskatteavdraget och alliansregeringens åtgärder pressar tillbaka jämviktsarbetslösheten med ungefär 1-2 procentenheter. Därför, fru talman, undrar jag hur arbetsmarknadsministern ser på till exempel jobbskatteavdraget. Enligt budgeten leder det till ungefär 1-2 procentenheter lägre jämviktsarbetslöshet.
Är det någonting som arbetsmarknadsministern står bakom?