KBLab/rixvox huggingface dataset:
Katarina Brännström (M):
Ylva Johansson frågade mig om ungas skolgång. Varför ska de inte få lyckas? Det är väl självklart att de ska få lyckas, och det är väl självklart att unga människor ska utbilda sig oavsett var de är födda någonstans. Men det jag läste upp var hur illa det har gått med resultatet. De kommer till Arbetsförmedlingen, där det inte finns enkla jobb för dem som inte har klarat vare sig grundskolan eller gymnasiet. Det är utmaningen.
Yrkesvux, komvux och allt som Ylva Johansson räknar upp är jättebra. Vi satsade också på dem. Men de räcker inte. De är inte allt. Det behöver stimuleras fram andra typer av jobb. Det krävs jobbreformer; och det är vad jag menar när jag säger att Ylva Johansson inte har lagt fram någon jobbproposition. Det finns inget reformtänkande. Det är fråga om gammal socialdemokratisk arbetsmarknadspolitik. Det räcker inte.
Hur har det gått med snabbspåren? Det fattas fortfarande kockar och arbetstagare i alla de yrken Ylva Johansson räknade upp. Det har inte gått alls. Det är inte enkelt. Jag är den förste att erkänna att denna fråga kommer att vara svår att hantera för varje regering. Men jag blir störd av att regeringen tar åt sig äran av att det går bra. Man trixar också med statistik.
Det står i Arbetsförmedlingens rapport i dag att ungdomsarbetslösheten inte har varit så låg sedan 2008 när Alliansen styrde. Så står Ylva Johansson och pratar om 13 år tillbaka i tiden. Då tar ni äran för allt möjligt. Det är inte sant! Vad har ni för svar om det blir lågkonjunktur? Hur ska människor då komma i jobb när de inte gör det nu när det är högkonjunktur?
Katarina Brännström (M):
Det går bra för Sverige tack vare den högkonjunktur som just nu råder. Samtidigt är läget fortsatt tufft för dem som står långt från arbetsmarknaden. Arbetslösheten bland utrikes födda är över 21 procent. Arbetsmarknads- och etableringsministern sa i medierna så sent som den 25 augusti att det är regeringens politik som gör att arbetslösheten har minskat.
Nu kan man läsa att vi har en politik som har gjort att arbetslösheten fallit kraftigt, att sysselsättningsgraden är rekordhög och att regeringens aktiva jobbpolitik är skillnaden. Sanningen är att av de 32 000 traineejobben har det blivit knappt 200, och av de 20 000 extratjänsterna har det blivit ca 1 000.
Vilka jobbsatsningar som regeringen har gjort menar arbetsmarknadsministern har minskat arbetslösheten, och hur många jobb har detta i så fall gett?
Katarina Brännström (M):
Mycket av det som arbetsmarknadsministern säger är säkert riktigt. Men faktum kvarstår, nämligen att arbetslösheten stiger bland utrikes födda och är närmare 22 procent. Många av de nyanlända som har kommit är inte utbildade. Det behövs fler enkla jobb, fler lärlingsjobb och många insatser för att människor snabbt ska komma i arbete. Här menar vi att det inte finns några insatser. Därför frågar jag igen: Vilka av dessa jobbsatsningar är det som skulle ha gett fler jobb?
Katarina Brännström (M):
Flera gånger har vi hört arbetsmarknads- och etableringsminister Ylva Johansson säga att alla nyanlända ska vara i jobb inom två år i etableringsfasen. Senare har det ändrats till att de ska vara i jobb eller utbildning inom två år. Statistiken visar att det är endast 27 procent som har någon form av jobb, och oftast med stora lönestöd. Det är bara 5 procent som går en reguljär utbildning, och arbetslösheten är över 22 procent.
Nästa år kommer utmaningen att vara ännu större då antalet i etableringsfasen ökar från 65 000 till 80 000. De åtgärder för fler i jobb som regeringen har utlovat går mycket trögt. Vad tänker ministern göra för att fler nyanlända ska komma i jobb?
Katarina Brännström (M):
Jag tackar för svaret. Jag delar ministerns uppfattning i fråga om mål. Det är klart att vi måste ha som mål att få fler människor i arbete. Regeringen har ansvaret och makten att göra något åt det, och problemen växer. Allt fler kommer in i kön till Arbetsförmedlingen, en arbetsförmedling som inte fungerar särskilt bra. 80 000 kommer att finnas i etableringsfasen, och vi är nu i halvtid.
Var är de nya reformerna från regeringen för att man ska lyckas med de mål man har satt upp?
Katarina Brännström (M):
Jag ska be att få tacka för svaret. Detta är en angelägen fråga, det vet vi. Den kommer säkert att vara aktuell länge. I denna yrkesgrupp finns, som ministern säger, flest kvinnor, och den betyder mycket för svensk välfärd. Tyvärr kan jag inte läsa ut svaret på den fråga som jag ställde, nämligen hur många undersköterskor det faktiskt blev inom äldreomsorgen.
Det utställdes kraftfulla löften av både statsministern och statsrådet om de miljarder som satsades och som skulle leda till 4 500 undersköterskor. Statsrådet redovisar det som regeringen gör inom vården och äldreomsorgen, och mycket av detta är bra. Men det är helt nödvändigt, för vi har fått ett nytt Sverige. Det är en ganska snabb utveckling av hur många medborgare vi är.
Med den ökande demografiska utvecklingen börjar det bli en obalans med allt fler äldre. Det är svårt att få tag i personal, både kompetent personal och annan personal. Det är också stora pensionsavgångar på gång inom just detta område. Jag skulle därför vilja betona att varje regering hade varit tvungen att göra detta, oavsett partifärg. När befolkningen växer måste vi bygga ut välfärden.
Vi måste också få fler utbildningsplatser för att få fram de undersköterskor som krävs. Det låter ibland nästan lite skrytsamt när man talar om hur mycket man satsar. Men jag skulle se det mer som något som är absolut nödvändigt och som tyvärr också kanske kan visa sig vara otillräckligt, eftersom vi alla vet att det råder stor brist på arbetskraft inom många yrkesgrupper i välfärden.
Det handlar om sjuksköterskor, undersköterskor, läkare, poliser, lärare, psykologer och en rad andra. Jag tror att vi måste börja se över hela välfärdsområdet med en nykter syn. Vi kan inte bli nöjda. Vi måste se långsiktigt på detta, eftersom många blir allt äldre.
Även om vi alla numera är friskare långt upp i åren behöver vi ändå ganska mycket vård och omsorg under den sista tiden. I Socialstyrelsens sammanställning står det att sex av tio av de knappt 5 000 årsarbetare som statsrådet nämner i sitt svar är undersköterskor. När de räknade om detta handlade det i bästa fall om ca 3 000 årsarbetare. Vi har alltså ett underskott.
Jag tror att statsrådet vet det och kanske inte heller är nöjd med verkligheten. Vi vet att det pågår en personalflykt, och vi alla borde kanske fundera över de dåliga arbetsvillkoren och hur lite som man kan påverka sitt arbete. Lönerna är inte heller alltför höga. Det innebär att vårdköerna fördubblas och att de som jobbar kvar får en mycket tung börda.
Det är intressant att höra hur regeringen ska lösa denna fråga. Oavsett valet nästa år tror jag att vi alla måste fundera över hur vi ska klara av välfärden och de ökade krav som kommer att ställas. Det utlovades 20 000 extratjänster. Nu, ett år före valet, är de 6 500. Det visar också hur svårt det är att faktiskt göra denna satsning så att det blir ett resultat.
Jag skulle gärna vilja få veta hur man ser på detta lite långsiktigt, inte bara vad som blir av dessa miljarder. Hur tänker man sig att satsa på välfärden framöver?
Katarina Brännström (M):
Jag håller med om mycket av det som statsrådet säger. Jag tror att det är viktigt att vi lyfter fram dessa frågor, därför att vi måste få bättre villkor för denna grupp. Jag håller med om att kommunerna inte gör riktigt så mycket som de skulle kunna göra. Jag tycker att regeringen har gjort en hel del bra saker. Men det lär inte vara tillräckligt. Vi står inför en mycket stor utmaning inom denna sektor. Vi kan konstatera att undersköterskeyrket inte är särskilt attraktivt. Man har en liten möjlighet att påverka sitt jobb.
Man tvingas jobba helger, och det är tuffa arbetsscheman. Jag och många med mig tror att det behövs fler yrkesgrupper inom vård och omsorg. En gång i tiden när jag jobbade inom landstinget en kort tid fanns det sjukvårdsbiträden som gjorde många uppgifter. Jag tror att många av dem som har kommit till Sverige under senare år skulle kunna ta sådana jobb där språkkunskaperna inte är så avgörande. Då skulle också statusen höjas både för undersköterskor och för sjuksköterskor.
Jag tror att man måste börja tänka lite bredare. Samtidigt är det på det sättet att SKL larmar om att över hälften av landets kommuner har svårt att få tag i undersköterskor. Det har aldrig varit så svårt att få tag i kompetent personal. Detta riskerar att sätta hela vårdkvaliteten ur spel, och det tror jag ingen av oss vill. Därför brådskar det.
När jag gör studiebesök på äldreboenden i min kommun säger man till mig att det är jättesvårt att hitta kompetent personal. Då blir det mycket stor omsättning på personalen, och sjuktalen är också mycket höga. Sjuktalen är högst i offentlig sektor. Jag kan därför störa mig på att denna regering nu, genom Reepalus märkliga förslag om vinststopp, hotar den privata sektorn där det bedrivs omsorg för äldre.
Risken finns att vi står där med ett ännu större problem om dessa företag inte finns kvar. Det visar sig nämligen också att trivseln hos undersköterskor är större i den privata sektorn, och omsorgstagarna är mer nöjda i den sektorn. Då tycker jag att regeringen borde tänka om och se att detta utgör en stor faktor för dem som ska jobba i välfärden och för hela välfärden.
Det borde finnas fler aktörer och inte färre. Vi måste få attraktiva arbetsplatser, så att undersköterskor vill jobba där. Det måste bli en sektor som ger en god framtid för yngre människor, så att de vill utbilda sig för den. Jag tror att det finns ett stort område som vi måste ta tag i på alla sätt. Vi i den här kammaren kan inte påverka löner och villkor.
Men jag tror att det måste ske ett lyft här; annars kommer vi att halka efter. Människor i min generation och de som kommer efter kommer inte att nöja sig utan kommer att ställa ganska stora krav. Det kommer att kräva att det finns duktiga och kompetenta människor i äldreomsorgen och i vården. Detta tror jag att vi är helt överens om.
Men då måste regeringen ta detta på stort allvar och faktiskt inte motarbeta de krafter som fungerar väl inom denna välfärdssektor.
Katarina Brännström (M):
Vi är överens om mycket rörande både behoven och den kris vi faktiskt kan se inom välfärden och äldreomsorgen. Att vi behöver fler undersköterskor är vi helt överens om. Jag kan dock fortfarande inte förstå varför man hotar den privata sektorn. Det är ju så att det kommer att bli en ännu större kris om förslaget går igenom, och det kommer inte att ge oss fler undersköterskor. Det kommer inte heller att lösa vare sig jämställdhetsfrågor eller annat.
Vi behöver fler utförare och fler arbetsgivare. Vi behöver många fler av olika slag, för jag tror att det är först då vi kan få en attraktion inom hela det här yrket. Det visar sig nu att den offentliga sektorn krackelerar inom många områden, och människor söker sig därifrån. Människor vill inte jobba som till exempel lärare i den grad vi nu kräver.
Det är klart att många vill jobba där, men vi behöver ett stort inflöde och ser inte att det kommer. Det görs ju inte jättestora vinster på det här området, och om det är problemet får vi lösa det på annat sätt än att förbjuda eller ta bort en stor del av de utförare som finns i sektorn. Jag håller med om att vi behöver många fler män i den här branschen, för då tror jag också att vi skulle få upp lönerna.
Tyvärr är det ju så illa att vi tvingas konstatera det. Men det är så att det finns stora brister. Det är svårt att få tag i personal, och SKL larmar. Jag tror att den här regeringen och nästa regering måste lyfta upp frågan, för den är så viktig och avgörande för hur äldrevården kommer att se ut framöver.
Katarina Brännström (M):
Ministern säger att boendena minskade även under allianstiden, och jag tror faktiskt att det är sant. Vi får dock påminna oss om den djupa ekonomiska krisen 2008 och om lågkonjunkturen som höll i sig väldigt länge. Nu befinner vi oss i en lång högkonjunktur. Regeringen har dessutom höjt skatterna mycket. Att satsa på den här branschen borde vara ett gyllene läge. Vi ser att problemen växer.
Man kan fråga sig hur det kommer att bli vid en lågkonjunktur. Bristen finns i dag i 166 av 290 kommuner. Det här är inget problem som man löser nu eller ens i morgon; det tar tid att bygga upp boenden. Jag tycker att man kanske skulle fundera över det system som finns för förskoleklasser, nämligen att kommunerna får betala om de inte håller sina löften. Så här borde det kanske vara även för de äldre.
Precis som ministern säger är det inte värdigt att behöva vara fånge hemma när man är som mest skör och skröplig. Det blir även en enorm belastning för dem som ska sköta vården av dessa. Jag känner till vissa kommuner som till och med står med tomma platser. Det finns alltså en stor obalans. Att detta är en kostnadsfråga för kommunerna kan vi heller inte bortse från.
Det är billigare att ha de gamla boende hemma, även om kvaliteten blir låg. Vi måste lyfta upp frågan på många plan. Det behövs billigare och bättre boenden men även enklare boenden som dock har god kvalitet, för det ska vi ha för den som är gammal och verkligen är i behov av samhällets insatser. De gamla har inget annat att tillgå.
Katarina Brännström (M):
Jag vill tacka ministern för svaret och även tacka interpellanten för en, enligt mig, viktig interpellation. Det här är en ny lag som har tagit många, kommuner och inte minst de privata utförarna, på sängen. Det är alltså 800 boenden som ska tillståndsgranskas.
Enligt vårdföretagen riskerar närmare hälften av boendena att inte klara kraven, på grund av att fastigheterna är undermåliga eller äldre. Det känns märkligt. Tillstånden är tydligen också ganska svåra och byråkratiska. Och det här infördes på ett ganska märkligt sätt redan från början. Det gällde egentligen HVB-hem och deras verksamheter. Även vi tyckte att det skulle finnas tillstånd för att bedriva sådana.
Då smögs det in att det skulle gälla all omsorgsverksamhet. Det kom lite märkligt, och många togs som sagt på sängen av detta. Hur tillståndsreglerna ska tolkas verkar dessutom lite oklart. Det har åtminstone framkommit i kritiken. Ska skicket på fastigheterna påverka verksamheten, så att den kan bli av med eller inte få sitt tillstånd?
IVO har dessutom en intensiv period nu, på grund av alla dessa ansökningar. Enligt uppgift är det nio månaders väntetid. Det innebär att planerade inflyttningar kan skjutas upp, och befintliga boenden kan faktiskt drivas olagligt under väntetiden. Har regeringen funderat över om kommunerna ska tvingas ta över eller ta tillbaka verksamheterna?
Hur det ska gå till nämns inte i svaret. Men det kan bli verklighet, eftersom det många gånger kan bli på det sättet att man inte hinner få sina tillstånd i tid. Och det är ingen som vill att man ska behöva bryta mot lagen. Hur är det med lokalerna? Ska de räknas in eller inte?
Många gånger handlar det om kommunala lokaler där verksamheten har övergått till privat regi. Då kan man undra om det är rimligt att kommuner ska kunna driva verksamhet i lokaler som inte anses vara godtagbara för privat verksamhet?
Det är samma äldre som ska bo i och bli omhändertagna i de här lokalerna. Jag skulle vilja höra hur ministern ser på konsekvenserna av besluten.
Katarina Brännström (M):
Jag fick inget svar på mina frågor om konsekvenserna av det här beslutet. Jag kan hålla med ministern om att man ska hålla hög kvalitet, att detta ska utvärderas på bästa sätt och att vi vill det bästa för dessa människor. Men det verkar ju inte som att regeringen gjorde någon konsekvensanalys före införandet. Det kom ju som en blixt från klar himmel. Man kan fråga sig vad som händer om verksamheten går tillbaka till kommunal regi därför att kraven inte kan tillgodoses.
Hur kan man då tycka att det är okej att driva verksamheten i samma lokaler i offentlig regi, om det inte var okej att driva den i privat regi? Vad är skillnaden? Detta har också skapat en stor oro både bland boende och bland privata utförare, men även hos kommunerna, som ju blir helt förskräckta om de ska behöva att ta över dessa verksamheter. Vi ha sagt att vi vill ha generella tillstånd för alla.
Men då måste man tillföra tillräckligt med medel till IVO för att man ska klara detta med tanke på att väntetiden är nio månader. Konsekvensen av den väntetiden kan vara att verksamheter blir olagliga och att vissa verksamheter inte ens kommer igång.
Det är klart att vi ska titta på kvaliteten, men det verkar ju inte som att regeringen gjorde det innan man fattade det här beslutet för att förstå vad detta innebär för de boenden som bedrivs i privat regi. Om de inte klarar bedömningen, vad sker då?
Och framför allt: Är det samma kvalitet i det ena eller andra fallet om verksamheten övergår i kommunal regi när den ser likadan ut?
Katarina Brännström (M):
Vi lyssnade just på arbetsmarknadsministern, som säger att AF:s upphandlingar inte är dåliga. Det blir ett konstigt uttryck när vi ser hur många överklaganden som sker och när vi ser hur många utbildningsplatser som antingen har gått helt till spillo eller har blivit försenade. Det går inte att hålla med när ministern säger det. Glappen är borta, säger ministern. Ja, det är möjligt att de har blivit något färre. Men borta är de inte.
Det är överprövningarna som är problemet, menar ministern - som om det bara vore leverantörerna som är de krångliga och att det är de som bråkar med Arbetsförmedlingen! Varför är det 35 procent av just Arbetsförmedlingens upphandlingar som överprövas? Det finns förmodligen ett skäl till det. De som ska leverera tjänsterna upplever stora brister i själva upphandlingsunderlagen. Det är därför man överklagar.
Detta skapar en osäkerhet och långa ledtider, och det leder till en dålig planering både hos Arbetsförmedlingen och hos leverantörerna. Hur ser organisationen hos Arbetsförmedlingen ut? Är ministern nöjd med hur Arbetsförmedlingen är organiserad? Jag undrar också: Har regeringen några idéer om ett annat sätt att lösa frågan om arbetsmarknadsutbildningar när inte Arbetsförmedlingen fungerar?
Vi kan konstatera att den utredning som alliansregeringen påbörjade men som sedan kastades i papperskorgen av arbetsmarknadsministern skulle ha varit väldigt bra att ha för ett par år sedan. Då hade man fått en bra bild av vad som fungerade och inte fungerade hos Arbetsförmedlingen. Vi står här och konstaterar ytterligare en gång att Arbetsförmedlingen inte klarar sin uppgift. Den levererar varken jobb eller utbildningar till dem som så väl behöver det.
Katarina Brännström (M):
Jag har en fråga till statsrådet Strandhäll. De mest sjuka äldre är den grupp som riskerar sämst vård i Sverige. De åker ofta ut och in och bollas mellan olika ställen när de är som allra svagast, och det är oacceptabelt. Multisjuka äldre är en växande patientgrupp med stort vårdbehov. De står för drygt hälften av alla läkarbesök på akutmottagningarna och för hälften av de totala sjukvårdskostnaderna. Antalet vårdplatser har minskat med mer än hälften samtidigt som vårdbehovet ökar.
Därför vill jag fråga socialminister Strandhäll om hon anser att vården för dessa äldre multisjuka är organiserad på rätt sätt.
Katarina Brännström (M):
Jag har en fråga till statsrådet Regnér. Jag besökte i går ett hem där flickor med tunga problem vårdas med sluten vård inom Sis, Statens institutionsstyrelse, där risken för psykoser, aggressivitet och självmord är hög. Man måste då och då få iväg dessa intagna till psykiatrisk klinik. Men då händer att varken polis eller ambulans tar med personen utan det är Nationella transportenheten som ska sköta detta.
Den har service endast under dagtid på vardagar. Jag vet att transporter inte är ministerns ansvarsområde, men ungdomarna på Sis-hemmet är det. Hur kan man säkerställa, statsrådet, att de intagna på Sis-hem kan komma till vård oavsett tid på dygnet och veckodag?
Katarina Brännström (M):
Min fråga går till finansministern. Stefan Löfvens och Magdalena Anderssons regering administrerar just nu en nationell vårdkris. Verkligheten är ett förödande facit: Vårdköerna har fördubblats på tre år, köerna till BUP har tredubblats, inget landsting lever upp till vårdgarantin för prostatacancer - inte ett enda - och endast en av tio med livmoderhalscancer får vård i utlovad tid.
Inför valet 2014 lovade Stefan Löfven att alla cancerpatienter skulle få behandling inom fyra veckor, men sedan dess har vårdköerna faktiskt fördubblats. Politiken är helt misslyckad. Fler tvingas vänta, och hopplösheten växer. Min fråga är: Varför skulle någon våga tro att just denna regering kan rätta till den vårdkris den själv har skapat?
Katarina Brännström (M):
Jag har en fråga till statsrådet Strandhäll. Jag blev uppringd häromdagen av en förtvivlad förälder som har en dotter som behöver hjälp av en barn- och ungdomspsykiatrisk klinik. Föräldern hade fått beskedet att det var mer än ett års väntetid och var alldeles förtvivlad när vi talade i telefon. Sanningen är att köerna har tredubblats inom BUP. Det är förfärligt.
I Kronobergs län, som detta handlade om - jag är från Växjö - är vårdköerna i allmänhet sex gånger längre än i vårt grannlän Halland. Människor får söka vård på annat håll. Krisen är djup, och det är svårt att se någon lösning på den med förtvivlade patienter och framför allt denna förälder som var oerhört ledsen.
Hur ska regeringen och ansvariga göra för att se till att människor får vård i tid, framför allt dessa unga människor som verkligen far illa?
Katarina Brännström (M):
Jag vet att det görs jättemycket, och vi delar uppfattningen att det måste satsas jättemycket på personal och annat. Nu visar det sig att det inte räcker, och det är sorgligt. Jag kan ändå inte låta bli att reagera när statsrådet talar om skattesänkningar. Kronobergs läns landsting höjde skatten i fjol, och det har blivit katastrofalt mycket sämre. Köerna växer snabbast i Sverige där. Det räcker därför inte med skattehöjningar.
Det är inte heller någon lösning.
Katarina Brännström (M):
Jag har en fråga till äldreminister Hallengren. Äldre är en grupp i Sverige som mår allt sämre. Ensamheten, oron, ångesten och den psykiska ohälsan växer, och det är verkligen inte bra. Vi fick för någon månad sedan höra att självmordstalen för äldre män ökar markant i Sverige. Många äldre som är riktigt sjuka är fångna i ensamhet i sitt eget hem, och hemtjänstpersonalen har inte alltid rätt kompetens för att klara av problemen.
De äldre får allt mer ångestdämpande mediciner. Var fjärde får tio eller fler mediciner, och akutmottagningarna fylls av gamla med olika biverkningar. Detta är en rundgång för äldre sjuka som är ovärdig och inte bra men som tyvärr ökar i omfattning. Jag vill fråga ministern: Vad gör regeringen för att garantera de äldres välbefinnande på ett bättre sätt än vad som sker i dag?
Katarina Brännström (M):
Tack för svaret, ministern! Jag tror också att Sverige är det bästa landet för den som är frisk och pigg, så länge man är det när man är gammal. Sedan tror jag att det går ganska fort utför. Tyvärr har vi i dag hemtjänstpersonal som i många fall saknar kompetens och som inte får rätt och adekvat vidareutbildning för att ta hand om dem som är alltmer sjuka, som har många mediciner och som vårdas i hemmet, där ganska avancerad sjukvård sker.
Jag tror att det måste till krafttag för att vi ska klara detta.
Katarina Brännström (M):
Jag tycker att det är bra att vi är överens om denna viktiga reform i Pensionsgruppen och i övrigt. Det är klart att det finns en möjlighet för en ny regering att prioritera denna fråga om man skulle vilja det.
Teresa Carvalho sa i sitt anförande att den tidigare regeringen har höjt bostadstillägget två gånger parallellt med Pensionsgruppen. Alltså går det alldeles utmärkt att göra detta, så det borde inte vara ett problem. Vi har avsatt pengar därför att vi tycker att detta är en angelägen fråga. Vi har höjt ambitionsnivån, så det är inget misstag från vår sida.
Om det rent tekniskt inte skulle bli möjligt får vi vänta tills det blir möjligt, men vi visar att vi vill göra detta. Vi tror inte att landets pensionärer egentligen vill vänta så länge, och därför har vi lyft upp frågan. Som sagt: Tidigare regeringar har gjort detta, och det har gått bra. Då kan vi också göra det.