Teres Lindberg (S):
Först ber jag att få tacka ministern för svaret. Jag har med anledning av Socialstyrelsens statistik i augusti skrivit en interpellation och ställt frågan om ministern avser att vidta några åtgärder med anledning av densamma. Statistiken visar bland annat att äldre med ohälsa drabbas hårt. För min del tycker jag att statistiken är direkt skrämmande.
Var fjärde socialbidragstagare i åldersgruppen 50-64 år tvingas att söka hjälp från socialen på grund av ett sjukförsäkringsrelaterat försörjningshinder. 25 procent av de äldre bidragstagarna tvingas alltså att knacka på socialkontorets dörr därför att de drabbats av ohälsa och inte får någon eller otillräcklig ersättning från sjukförsäkringen. Och en hel del av dem är sjukskrivna med läkarintyg.
Ser vi enbart till gruppen 60-64 år, alltså de som snart ska gå i ålderspension, är siffrorna ännu mer förskräckande. Där handlar det om att nästan var tredje tvingas till socialbidrag på grund av att sjukförsäkringen brister. Statistiken visar att vi, på grund av brister i sjukförsäkringen, håller på att producera en växande grupp fattigpensionärer.
Har man dessutom i åtanke det stora mörkertal som inte syns i Socialstyrelsens statistik blir man mörkrädd. Ofta har den som slitit ut sig efter ett långt förvärvsliv en make eller maka som har en inkomst eller besparing som gör att hushållet inte är berättigat till socialbidrag. Dessa finns inte med; de är bara fattiga. Vi vet att det i mer än en tredjedel av de större företagen finns före detta långtidssjuka som jobbar deltid av hälsoskäl.
Många av dem får ingen ersättning alls från Försäkringskassan. Det handlar, av allt att döma, ofta om äldre som blivit utförsäkrade, gjort slut på sina deltidssjukpenningdagar, blivit av med sin sjukersättning eller tidigare varit förtidspensionerade men ändå valt att jobba kvar i stället för att söka andra jobb.
En del av deras arbetskamrater har kanske valt att inte ens söka stöd via Försäkringskassan på grund av att de misstänker att dagens regelverk är så snävt att de ändå inte får något stöd. Denna verklighet är viktig att ha i åtanke när regeringen slår sig för bröstet och hävdar att fler till följd av de skärpta sjukreglerna har kommit närmare arbetsmarknaden.
I regeringens och Försäkringskassans utvärderingar sorteras exempelvis de som mist sin halv- eller deltidsersättning från sjukförsäkringen under rubriken "i arbete" trots att det enda som har hänt är att de fattiggjorts på grund av sin förlorade ersättning från sjukförsäkringen. Den verklighet som skymtar i dessa nya bidragssiffror och i övrig befintlig statistik borde åtminstone stämma socialförsäkringsministern till en stunds självkritisk eftertanke.
Att så många människor som slitit och betalt skatt under ett långt förvärvsliv tvingas uppsöka socialkontoret eller blir beroende av allmosor från andra när de drabbas av ohälsa signalerar att det finns allvarliga brister i dagens sjukförsäkring.
Betänker man dessutom att åtstramningarna i sjukförsäkringen de senaste åren genererat ett stort överskott som finansierat den borgerliga regeringens skattesänkningar blir bilden ännu mer problematisk - åtminstone för mig. Har Sverige inte längre råd med ett anständigt allmänt försäkringsskydd när vi blir sjuka och vår arbetsförmåga sviktar? Är det viktigare att medelsvensson, så länge han är ung och frisk, ska ha råd att köpa en extra platt-tv?
Man måste ställa sig frågan om det är rimligt att de senaste årens skattesänkningar tvingar människor som under ett helt arbetsliv varit med och bidragit med sina skattebetalningar att stå med mössan i hand och be om en nådegåva från kommunen, från en anhörig eller från kyrkans välgörenhetsverksamhet.