KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att för många är begreppet ersättningssystem rena grekiskan; man vet inte riktigt vad det handlar om. Men det handlar helt enkelt om hur resurser styrs till olika verksamheter under, i det här fallet, landstingets hatt. Många av oss minns hur det var en gång i tiden.
Då kunde det till och med vara en fördel att ha en lång kö och långa väntetider, för då kunde man hålla sig bättre framme i budgetdragkamper på landstings- eller för den delen kommunal nivå. Det var inget lyckat system. Det har skett en utveckling med ersättningssystemen, och det går säkert att hitta invändningar mot varje ersättningssystem.
Inget ersättningssystem får anses, tycker jag, vara ristat i sten, utan man måste hela tiden kunna förändra och omforma om man ser att det leder till effekter som inte är till nytta för patienten. Som bekant är ersättningssystemet inte något som staten ritar upp, utan det är något som varje landsting skissar på själv.
Det sker ett arbete på Socialdepartementet som handlar om att försöka ta fram modeller och vara ett bollplank eller en diskussionspartner vid utformandet av ersättningssystem.
Jag tror att det är viktigt, och nu talar jag om både den somatiska och den psykiatriska vården, att försöka fånga in hela episoden för den enskilda människan, den som råkar vara patient i sammanhanget, så att det inte blir så många olika utförare - som i och för sig kan vara duktiga - att det inte blir en bra helhet för den enskilda människan.
Det tror jag är jätteviktigt för den som har brutit höften eller för den som har genomgått en kranskärlsoperation, men det är sannolikt inte mindre viktigt för dem som har drabbats av psykisk ohälsa. För dem kan fasta kontakter och tydliga vägar genom vårdsystemet spela en ännu större roll om det fungerar som vi vill att det ska fungera.
Jag tror att framtiden ligger mycket i att hitta ersättningar som fångar hela vårdepisoder. Det blir bättre för den enskilda människan, och det gör att man får en vård som inte är så fragmentiserad som den riskerar att bli med system som är utformade på andra sätt.
Jag kan inte säga att jag har ett färdigt facit för hur detta ska se ut eller ens en skissartad idé om hur det ska vara, utan det är lite tankar och idéer om hur man skulle kunna nå dit. Sedan är det väldigt mycket ett tekniskt micklande för att hitta vägar för att det ska få de effekter som vi vill att det ska ha.
Det borde knappast vara någon som till exempel här i kammaren tycker att vi ska ha dåliga ersättningssystem, utan rimligen borde alla vara intresserade av att vi hittar ersättningssystem som är till stöd för den enskilde patienten, som leder till att rätt åtgärd vidtas vid rätt tidpunkt och att man kommer ut friskare än vad man var när man en gång gick in.
Göran Hägglund (KD):
När Anders Milton för några år sedan kom med sin stora psykiatriutredning var det en bred uppslutning och beredskap från väldigt många beslutsfattare inom politiken och tjänstemannaorganisationen som hade sett fram emot den med stora förväntningar.
Den innehöll en lång rad förslag och idéer, förbättringsförslag som det fanns en bred uppslutning kring. Det har varit en väldigt bra grund för det arbete som vi har gjort. Vi vet att staten inte kommer att kunna utföra det själv.
Vi kan bidra med en del saker och vi kan framför allt fungera som katalysatorer i processer som landsting och kommuner själva kanske inte riktigt kommer ur startgroparna för att göra. I mitt rundresande i Sveriges landsting diskuterar vi en del om dessa frågor. Just ersättningssystemen är väldigt komplicerade.
Det är heller inte alldeles lätt att varje gång se när man gör en viss förändring vilka de faktiska effekterna i den verkliga tillvaron blir. Därför måste man vara försiktig.
Det är också väldigt viktigt att man har ett ödmjukt anslag så att man inte låser fast sig eller det går prestige i hur utformningen ska vara just i dag utan att man är beredd att justera vartefter nya fynd görs och man ser att det får effekter på olika sätt. Vi har i dag inte ett perfekt system någonstans. Vi måste ha ett system.
Vi behöver ha ödmjukhet inför det och vara beredda att justera i takt med att vi vinner nya erfarenheter. Detta är en väldigt viktig diskussion som har betydligt större effekter än vad man kanske tänker sig i förstone. Det spelar en väldigt stor roll för hur den svenska hälso- och sjukvården i stort ska fungera.
Göran Hägglund (KD):
Anledningen till att jag i mitt inledande svar försöker reda ut de konstitutionella frågorna är att i frågan, som jag nu inte ska läsa upp, ägnas en betydande del av utrymmet just till en del resonemang om att det borde vara försvarsministern som svarar och inte socialministern. Det ägnas en diskussion åt att denna fråga inte borde vara landstingens eller regionens sak utan någon annans sak.
Därför försökte jag lägga till rätta hur saker och ting faktiskt ser ut, förhåller sig och ska vara. Det centrala är dock, precis som Phia Andersson säger, om det finns tillgång till utrustningen och om tillräckligt många människor vet hur den används så att de vågar ta initiativ när det plötsliga och oväntade inträffar. Där finns fortfarande en tröskel.
Detta att det finns en maskin är ingen garanti för att den kommer att användas. Ett fortsatt arbete med att utbilda så många människor som möjligt är otroligt viktigt parallellt med det som handlar om att ha utrustningen utplacerad. Jag har försökt beskriva den strategi som vi har när det gäller att genom uppdrag till Socialstyrelsen kartlägga hur vi bäst går vidare.
Det finns ytterligare saker att meddela, till exempel inom det arbete som heter IVPA - I väntan på ambulans.
Det handlar om att räddningstjänstens personal, polis, taxibolag och säkerhetspersonal på till exempel köpcentrum eller flygplatser eller vad det nu kan vara utbildas i hjärt- och lungräddning och utrustas med hjärtstartare inom ramen för ett projekt som har pågått här i Stockholmsområdet.
Projektet är nu permanentat och utvidgas under de här åren till att bli ett nationellt forskningsprojekt inom något som kallas för Sams och som handlar om att rädda fler liv i Sverige. Ett arbete pågår alltså på många olika håll.
Myndigheterna har tydliga uppdrag, och vi ser glädjande nog en utveckling som gör att det finns allt fler utrustningar utplacerade. Frågan kvarstår: Ska det lagstiftas om detta, och hur ser i så fall en lag ut? Detta måste vi ha bättre underlag för än vad vi har i dag, herr talman.
Göran Hägglund (KD):
Det är bra. Då kommer vi in på det som förstås är pudelns kärna: Det finns ett otroligt värde i att det i närheten av platser där saker och ting har en hygglig risk för att uppkomma - alltså där det rör sig många människor - finns tillgång till utrustning. Det gäller naturligtvis också att så många som möjligt är beredda att använda denna utrustning.
Vi ser glädjande nog en positiv utveckling som delvis har kommit till stånd och som kanske huvudsakligen finansieras med offentliga medel. Men det sker också en rad andra initiativ genom civilsamhällets organisationer för att öka säkerheten runt om i vårt land genom hjärtstartare. Det blir alltmer av en självklarhet att det ska finnas sådana i vår närhet. Däri ligger någonting betydelsefullt.
Sannolikt räddar detta redan i dag ganska många liv årligen. Det går självfallet att komma vidare, och det är det som regeringens arbete syftar till genom myndigheterna och de uppdrag som de ska rapportera. Utifrån detta får vi sedan underlag som kommer att presenteras. Då får vi se hur vi går vidare.
Men vi ska inte slå oss till ro under tiden utan använda de medel som vi har för att se till att utvecklingen fortsätter på det glädjande sätt som pågår i dag, nämligen att förekomsten blir allt vanligare och att vi av allt att döma genom detta kan rädda allt fler liv. Det ligger tyvärr i sakens natur att många av dem som drabbas av hjärt- och kärlproblem dör redan innan de har kommit till sjukhuset.
De får en infarkt i sin bostad, på sin arbetsplats eller någon annanstans där de befinner sig. Det kan vara i joggningsspåret också, för den delen. Men detta händer. Om man bara har kommit under bevakning ökar möjligheten fantastiskt mycket, och vi vet att varje minut kan spela en avgörande roll. Det kan vara skillnaden mellan liv och död.
Därför är detta rasande viktigt för säkerheten och tryggheten i samhället i stort, naturligtvis framför allt för de personer som någon gång i framtiden kan komma att drabbas av hjärtproblem på det här viset.
Göran Hägglund (KD):
Jag tackar Phia Andersson för att hon har väckt frågan. Den är angelägen. Det är viktigt att de uppdrag som har delats ut fullföljs, men det är också viktigt att vi uppmuntrar de initiativ som har kommit i gång och som kommer att komma i gång när det gäller att på andra vägar bidra till att öka förekomsten av denna livsviktiga verksamhet.
Göran Hägglund (KD):
Det är viktigt att påminna om den arbetsfördelning vi har mellan de politiska nivåerna. Det är Region Skåne som bedriver sjukvårdsverksamheten i Skåne. Det är Västerbottens läns landsting som bedriver landstingsverksamheten i landstinget i Västerbotten och så vidare. Till det statliga ansvaret hör bland annat att ansvara för inspektioner.
Utöver det har vi dock gjort ett metodiskt och viktigt arbete när det gäller att höja statusen för och uppmärksamheten kring patientsäkerhetsarbete över lag inom den svenska hälso- och sjukvården. Det beräknas att vi i den svenska hälso- och sjukvården varje år skadar ungefär 100 000 personer i onödan.
Det låter som förfärliga siffror, men när man jämför med andra länder förefaller det som att man ligger på ungefär den nivån. Varje gång vi kan minska risken för att en skada uppkommer, eller reducera en skada är mycket vunnet. 3 000 personer beräknas dö varje år till följd av att vi gör fel i vården.
Självklart blir det i första hand stora mänskliga vinster om vi gör rätt vid varje tillfälle men också stora ekonomiska vinster. Det handlar också om strukturer, om hur mycket pengar vi har för att kunna säkerställa att man får en bra arbetsmiljö som medarbetare i vården, om hur många arbetskamrater och kolleger man har och om hur arbetsfördelningen mellan olika professioner är.
Det finns mycket att göra där. Det finns det också för att underlätta för medarbetarnas arbetssituation genom att ta itu med sådant som har blivit till lager på lager av uppgiftslämnande och dokumentation.
De har säkert kommit till var och en för sig på goda grunder, men sammantaget blir det näst intill ogörligt för en del av vårdens medarbetare att göra ett riktigt bra jobb just inom det område som han eller, vanligare, hon är utbildad för.
När det gäller att se på arbetsfördelningen mellan olika professionsföreträdare och om att avlasta onödiga byråkratiska uppgifter utsåg jag förra veckan en samordnare som ska jobba särskilt med den frågan. Ytterst handlar det om att säkerställa att den duktiga personal vi har inom olika områden ska kunna ägna sig åt just det som han eller hon är utbildad för.
Det handlar naturligtvis också om resurser och om hur många människor som finns i arbete för att vi ska kunna få de skatteintäkter vi vill ha för att säkerställa en god vård. Hur fördelar vi de resurserna på ett klokt sätt? Det är ett arbete som ska ligga huvudsakligen på den regionala nivån. Inspektionen har tittat på Region Skåne och har begärt att de ska åtgärda en rad brister.
Region Skåne har redovisat de åtgärder av allehanda slag som har vidtagits för att göra situationen bättre.
Det är ett tufft arbete där vi ser att det är tufft framför allt i storstadsområden, inte minst under sommarmånaderna då personalen naturligtvis vill ha sommarledighet och trycket på, särskilt de akuta mottagningarna som förlossningsvården tillhör, är i stort sett oförändrat.
Göran Hägglund (KD):
Det stämmer, Marie Granlund, att jag utifrån de erfarenheter jag efter några år i den här positionen fått tror att vi för att långsiktigt kunna få en ännu bättre fungerande vård och omsorg i Sverige skulle kunna se över uppgiftsfördelningen mellan de olika politiska nivåerna.
Vi arbetar alla, oavsett partifärg, för att vi ska kunna ha en jämlik vård över hela landet. Vi vet att ett Vårdsverige som är uppdelat i 21 landsting har ganska svårt att säkerställa detta. Precis som Marie Granlund säger är det ingenting som ändrar situationen i dag eller i morgon. I dag har vi den arbetsfördelning vi har. På den nationella nivån ansvarar vi bland annat för tillsynen.
Tillsynen utförs sedan den 1 juni av IVO. De har möjlighet att komma med påpekanden, de har möjlighet att döma ut viten, ytterst har de möjlighet att stänga ned verksamhet om de finner att det finns grund för det. Det är viktigt att vi som politiker alla för diskussioner på ett sätt som bygger på fakta, som bygger på hur situationen faktiskt är.
Det handlar om människors förtroende och trygghet i tillvaron. Det finns risk för att människor upplever någonting annat än vad som är för handen, hur situationen faktiskt är. Det vinner ingen av oss på. Här handlar det om att föra diskussionen bland dem som är ansvariga och i de beslutande församlingar som befolkningarna röstat fram.
Det handlar om att diskutera hur man gör i till exempel Region Skåne eller i Västerbottens läns landsting, som varit på tapeten de senaste månaderna. På den nationella nivån har vi en del små resurser, vi har lagstiftningen och vi har våra myndigheter som vi jobbar genom. Det är vad jag som minister kan göra i det här fallet, med den arbetsfördelning som vi har.
Göran Hägglund (KD):
Det är inte så att jag, med hänvisning till tidigare inlägg, blir överraskad över att det blir sommar. Jag blir överraskad när sommaren blir lång och varm. Problem med bemanning är något som inträffar varje år och utgör en svår påfrestning för samtliga landsting. Samtliga större verksamheter i Sverige har problem med bemanningen i det sammanhanget. I de allra flesta fall jobbar de som galärslavar för att hitta och värva personal som kan göra insatser.
Marie Granlund är en erfaren politiker som funnits med i Skånepolitiken och i riksdagen under en lång följd av år. Hon vet hur arbetsfördelningen ser ut mellan de olika politiska nivåerna. Hon vet vad socialministern i sin roll kan göra kontra vad som är ansvaret för politikerna i exempelvis Skåne, Västerbotten, Stockholm och Värmland. De har ansvaret för dessa verksamheter.
Det är de som ska se till att det fungerar. Det är viktigt att alla de påpekanden som görs om brister behandlas för vad de är, tas på allvar och följs upp och åtgärdas.
De myndigheter vi har för att utföra inspektion och tillsyn av verksamheter har ett mycket stort ansvar på sina axlar att å medborgarnas vägnar se hur verksamheterna fungerar, påtala brister som upptäcks och i förekommande fall vidta de åtgärder som krävs för att det ska fungera. Det har, såvitt jag förstår, fungerat i Skåne.
Man har gjort tillsynen, man har sagt åt regionen att ett antal saker ska åtgärdas. Skåneregionen har återkommit och sagt att det har de gjort. Jag är säker på att inspektionen kommer att fortsätta sitt arbete i Skåne liksom i andra landsting. Det är det viktigaste instrumentet vi har på den nationella nivån. Landstingsverksamhet ligger på region- och landstingsnivån i Sverige.
Den här diskussionen kan säkert fortsätta att föras också i Region Skånes olika beslutande sammanhang.
Göran Hägglund (KD):
Jag ska börja med det Agneta Luttropp tog upp. Den grundläggande forskningspolitiska principen om forskningsfinansiering är att forskningsmedel utlyses brett. De utformas av forskningsråden, och sedan får man söka. I det här fallet är det inte så, och det är lite udda.
Jag säger inte att detta är ett huvudargument för den ena eller andra riktningen, men jag säger att det här är en udda fågel också i forskningsskogen. När det gäller sällsynta diagnoser kan man argumentera så som Gunnar Sandberg gör, nämligen att det är fråga om en sällsynt diagnos och att den därför ska särbehandlas.
Den nationella kunskapsbasen om sällsynta diagnoser som Göteborgs universitet sätter samman i samarbete med Socialstyrelsen innehåller information om ungefär 300 ovanliga sjukdomar och skador. Vi som lagstiftare behöver fundera över hur budgetmedlen ska fördelas.
Varför behandlar vi den så men alla andra på ett annat sätt? Man måste erkänna att det finns en asymmetri i detta som gör situationen speciell. Retts syndrom är en sällsynt diagnos. Det är förfärligt för varje person som drabbas.
Vi måste organisera vården och forskningen om sjukdomen på bästa möjliga sätt för den enskilda person och den familj som har drabbats. Staten gör mycket när det handlar om sällsynta diagnoser.
Under 2012 inrättade vi på Socialstyrelsen den nationella funktionen för sällsynta diagnoser, som för närvarande hanteras av Ågrenska stiftelsen i Göteborg. Den är en viktig instans i sammanhanget. Den kunskapsdatabas som jag nämnde är också tillgänglig för många för att inhämta information och ny kunskap.
När man plötsligt inom vården står inför en person där man inte känner igen tecknen kan man lära sig mer. Vi bidrar till finansieringen vid Rett Center med 7 miljoner kronor per år.
Vi ger sedan 1997 ett stöd till läger- och mötesaktiviteter för barn med sällsynta diagnoser och deras anhöriga och sedan 2008 också för vuxna personer. Vi har gett den pågående Läkemedels- och apoteksutredningen i uppdrag att belysa hur den framtida prissättningen av särläkemedel bör utformas.
De personer som drabbas av sällsynta diagnoser är personer som många gånger också är beroende av rätt speciella läkemedel som inte finns som standardprodukter på marknaden. Då måste man hitta lösningar för en klok prissättning.
Den centrala meningen i mitt inledande svar var att vi noga ska överväga förutsättningarna för en sådan lösning som riksdagen har gjort en framställan om. Det är komplext och besvärligt, men vi är angelägna om att verksamheten säkerställs för alla de barn, unga personer och familjer som är berörda av diagnosen.
Göran Hägglund (KD):
Jag tycker att vi ska fundera över hur vi ska organisera vården på ett sådant sätt att alla personer i vårt land kan få bästa möjliga vård. För de flesta av oss som drabbas av vanligare sjukdomar är det förhållandevis enkelt för landstingen att organisera sig på ett sådant sätt att de kan möta medborgarnas behov.
När det handlar om ovanliga sjukdomar och diagnoser måste vi organisera oss på ett lite annorlunda sätt. Man kan inte vara bäst överallt i landet, utan en del funktioner måste specialiseras.
De funktionerna bör ha som uppgift att bidra till att utöka kunskapsunderlaget, att sprida information till andra som arbetar inom vården och komma i kontakt med de personer som har drabbats. De bör självklart ha till uppgift att utveckla nya vårdformer och att ge den mest kvalificerade vården.
Det här kan organiseras på flera olika sätt, till exempel genom att staten bedriver verksamheten eller så att landstingen kommer överens om en gemensam finansiering. Så är det på en lång rad andra områden. Det är tankespår.
Det viktiga är att de personer som drar nytta av behandlingen, de familjer som är berörda av att få tillgång till den bästa möjliga vården för barn, ungdomar och vuxna, ska kunna lita på att det offentliga tar ansvaret. Sedan kan organisationen diskuteras. Det viktiga är att vården finns för alla och envar.
Precis som Gunnar Sandberg sade är vården inte viktigast för de friska, utan den är viktigast för dem som är sjuka. Jag kan försäkra er om att regeringen kommer att fortsätta sitt arbete för att utveckla och förbättra vården för alla i vårt land.
Göran Hägglund (KD):
Börje Vestlund har frågat mig om jag kommer att vidta några åtgärder när det gäller att initiera nationella riktlinjer för epilepsi. Regeringen gör för åren 2014-2017 en särskild satsning för att utveckla vården för personer med kroniska sjukdomar. Inom ramen för detta arbete har regeringen gett särskilda uppdrag till Socialstyrelsen med syfte att utveckla riktlinjer inom angelägna områden där nationella rekommendationer hittills saknas.
Ett sådant område är just neurologiska sjukdomar. Socialstyrelsen har inlett ett arbete med att utveckla riktlinjer för Parkinsons sjukdom och multipel skleros, två neurologiska diagnoser för vilka det tidigare inte funnits nationella riktlinjer. Arbetet med att utveckla riktlinjer för dessa två neurologiska sjukdomar kommer att följas av riktlinjer också inom andra angelägna områden.
Socialstyrelsen kommer att göra en bedömning av inom vilka områden riktlinjer ska tas fram och i vilken ordning. Socialstyrelsen har arbetat med nationella riktlinjer sedan början av 2000-talet. De syftar till att utifrån bästa tillgängliga kunskap rekommendera lämpliga behandlingsmetoder för respektive diagnos.
I dag finns nationella riktlinjer för ett flertal av de vanligaste folkhälsosjukdomarna som till exempel diabetes, rörelseorganens sjukdomar, hjärt- och kärlsjukdomar, demens och depression. Arbete pågår för närvarande också med att ta fram nya riktlinjer för bland annat astma och kronisk obstruktiv lungsjukdom, KOL.
Nu intensifieras alltså arbetet med nationella riktlinjer ytterligare genom regeringens särskilda satsning på att förbättra vården för personer med kroniska sjukdomar. En viktig utgångspunkt för arbetet är att stimulera framtagandet av nationella kunskapsunderlag på områden där sådana i dag saknas. Hälso- och sjukvård ges efter bästa tillgängliga vetenskap och kunskap samt beprövad erfarenhet, oavsett om det finns uppdaterade riktlinjer från Socialstyrelsen.
Det finns flera sjukdomsområden där det ännu inte finns nationella riktlinjer enligt Socialstyrelsens modell. Detta innebär givetvis inte att det inte finns kunskap och/eller rekommendationer om hur dessa sjukdomar ska behandlas. När det gäller epilepsi är läkemedelsbehandling central, och Läkemedelsverket publicerade behandlingsrekommendationer för denna diagnos så sent som 2011.
Ofta tar även specialistföreningar inom olika medicinska specialiteter fram rekommendationer för hur den bästa vården ska ges inom respektive sjukdomsområde. Hälso- och sjukvårdshuvudmännen har också ett ansvar för att utveckla vårdprogram inom angelägna områden. Nationella riktlinjer är ett av flera viktiga verktyg för att driva på utvecklingen mot kunskapsbaserad vård.
Regeringens mål är att hälso- och sjukvården ska vara kunskapsbaserad och jämlik över hela landet, oavsett diagnos. Inom ramen för satsningen på kroniska sjukdomar kommer vi att stödja och stimulera utvecklingen av vården på många olika sätt - genom att stödja framtagandet av nationella riktlinjer men också genom att stimulera insatser för att patienterna ska få större möjligheter att bli mer delaktiga i beslut om sin egen vård.