KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mats Pertoft (MP):
Jag tackar ministern för svaret. Anledningen till att ställa denna interpellation fick jag när Sveriges Förenade Studentkårer publicerade en undersökning om studenternas diskrimineringsskydd, som jag tog till mig.
Den visade att nära hälften av studenterna, 41 procent av kvinnorna och 45 procent av männen, inte känner till likabehandlingslagen, trots att det finns tydligt inskrivet i lagen att högskolorna är skyldiga att informera och sprida kunskapen om detta. De har inte fått informationen på lärosätet och vet inte vart de ska vända sig.
Upp till 20 procent känner att de på något sätt har blivit diskriminerade under sina studier. Det är en illavarslande siffra. Det gäller särskilt om man tänker på att det är av stor betydelse för kunskapens tillväxt och högskolans arbete att studenterna kan etablera sig fullt, arbeta och ta till sig den kunskap som finns.
Där tror jag att vi har ett gemensamt intresse. Jag har en fråga till ministern. Att det är så här är tydligt trots att lagen har funnits sedan år 2001. Det är visserligen viktigt att det pågår ett förnyelsearbete, som jag personligen helt är överens om. Det är viktigt att vi för ihop de olika lagarna till en helhet som är betydligt lättare att hantera.
Men man måste ändå kunna göra någonting under tiden. När det nu visar sig att det är en så stor andel av studenterna som inte känner till detta och att det också finns problem måste man fråga sig: Vad gör man då? Jag hade en debatt med ministern för lite mer än två veckor sedan där vi diskuterade högskolans arbete med hållbar utveckling.
Jag fick ett väldigt positivt svar som jag är tacksam för. Man skulle ta upp det och föra det vidare. Min fråga till ministern är: Hur kan man gå vidare med denna fråga när vi nu kan konstatera att studenterna inte känner till detta? Finns det aktiva åtgärder som ministern, utan att använda sig av ministerstyre naturligtvis, kan använda för att sprida kunskapen?
Det är ett problem att högskolorna inte verkar ta frågan om diskriminering av studenter på fullt allvar. Man verkar inte informera studenterna om detta. Finns det några förslag till svar?
Mats Pertoft (MP):
Jag kan hålla med ministern i oron om den nya situationen med skev könsfördelning när det gäller studenter. Det är någonting som inte bara gäller högskolor. Vi har liknande svårigheter även när det gäller resultaten i skolan. Det tror jag är en väldigt stor fråga i framtiden. Det är mycket bra att få höra att det planeras en stor informationsinsats.
Jag är övertygad om och har också iakttagit att de likabehandlingsplaner man gör verkar uppfylla alla konstens regler. Men kunskapen verkar inte finnas ute bland studenterna. Lagen som kom år 2001 stipulerade att högskolorna hade ett ansvar att också informera om detta. Det är mycket märkligt att man inte har följt det.
Det har inte har gjorts något arbete, eller i så fall väldigt lite, ute i högskolorna för att informera om likabehandlingslagen. Den måste få sitt genomslag. En rättighet de inte känner till hjälper väldigt lite de studenter som utsätts för någon sorts diskriminering. Det låter betryggande om det nu kan komma en informationsinsats.
Jag vill ändå skicka med att det kan vara en fara. En proposition kan försenas och allt möjligt kan hända. Informationsinsatsen verkar vara väldigt välbehövlig. Av kvinnorna är det 40 procent och av männen är det 45 procent som inte känner till likabehandlingslagen.
Det är 40 procent som inte har fått någon information om sina rättigheter på lärosätena trots att det är just detta som står i lagen att man ska få. Det är tyvärr inget konstigt att det finns diskriminering på högskolan likadant som att vi har samma problem i hela samhället. Det vore snarare märkligt om det inte vore så.
Det är väldigt märkligt när högskolorna inte följer lagen som finns och är skriven. Jag hoppas verkligen att informationskampanjen kommer i gång och att den inte bara handlar om att det finns en ny sammanhållen antidiskrimineringslagstiftning. Den ska samtidigt fokusera på de rättigheter studenterna har och de problem som finns.
Vi kan se att diskrimineringsproblemen mellan könen men även för funktionshindrade, på grund av sexuell läggning eller annan etnisk bakgrund existerar ute på våra högskolor. För att vi ska få ett bättre kunskapssamhälle måste vi få bort och aldrig acceptera dessa diskrimineringar. Vi måste få en högskola där alla behandlas lika.
Mats Pertoft (MP):
Jag vill än en gång tacka ministern för svaret och samtidigt påpeka, med all förståelse för den nya lagstiftning som man hoppas kommer på plats, att det är viktigt att inte avvakta för länge.
Man måste sätta en deadline här så att det blir tydligt att studenterna får veta vilka rättigheter de har. Diskriminering går inte att acceptera. Jag vill skicka med dessa ord till ministern att hantera så att han själv kan sätta upp en deadline på departementet.
Jag hoppas att Sveriges Förenade Studentkårer nästa år kan publicera en rapport där man tydliggör att alla studenter känner till sina rättigheter. De ska veta vart de ska vända sig om de utsätts för diskriminerande eller kränkande behandling och hur de kan få sina rättigheter tillgodosedda.
Då har vi tagit ett betydande steg framåt mot en högskola utan diskriminering där man kan koncentrera sig på lärandet, kunskapsinhämtningen och debatterna i stället för att bli upprörd över att man känner sig förfördelad.
Mats Pertoft (MP):
Även jag vill tacka statsrådet för svaret, som säger en del och utelämnar mycket. Marie Granlund har varit inne på en hel del av dessa frågor, och jag ska undvika att upprepa hennes beskrivning. Det är samma situation vi beskriver. Till att börja med har även Miljöpartiet i sina budgetförslag ställt sig bakom Lärarlyftet.
Det är en bra och en nödvändig satsning. Vi kan säkert vara överens om att det ute i skolorna i landet finns behov av fortbildning, och där har kommunerna och de fristående skolorna som huvudmän inte fullgjort sina förpliktelser helt och hållet. Även det är korrekt. Men nu står vi i denna situation.
Det är bra att regeringen satsar, men man ska väl för den skull inte säga att man inte längre ska lyssna på dem som ute på fältet genomför detta. Det gör ju inte saken direkt bättre. Snarare är det så att kompetensen finns ute i landet. Den nyss avslutade tv-serien Klass 9 A var väldigt informativ på detta sätt.
Den påminde en hel del just om vad det är som en lärare på fältet egentligen behöver. Man behöver mycket ämneskunskaper - det är helt rätt - men man måste också veta väldigt mycket om hur man använder ett ämne, ämnesdidaktik.
Om man har följt den här tv-serien - jag hoppas att statsrådet också har tittat på den - har man sett att vad de lärarna, som är Sveriges bästa, verkligen utvecklade var fantasin och begeistringen i ämnet. Det kanske inte är exakt formlerna, satsbyggnaden och så vidare, för det kan de flesta lärare ändå.
Det är bra att man fördjupar ämneskunskaperna, men det som är Sveriges Kommuner och Landstings och Friskolornas Riksförbunds konkreta önskemål är ju mer kompetensutveckling och koppling till pedagogik och didaktik.
Så sent som i dag finns en artikel i Göteborgs-Posten i detta ämne, där man från lärarutbildningen i Göteborg säger: Det här har varit en trend och nu behöver vi mer av detta. Varför kan man inte ta hänsyn till det? Varför måste man från regeringens sida så ensidigt styra in fortbildningen i ämnessidor och inte se helheten i skolan?
Det är ju det som vi så ofta har hört; lärare som kommer ut från Lärarhögskolan, lärarutbildningen, kan sina ämnen men så går de in i väggen när de möter klassrummens verklighet. Det är bra med ordning och reda men du ska klara av att skapa den, och det gör du genom didaktik.
Där vill jag fråga statsrådet: Varför kan ni inte på denna sida hörsamma de önskemål som så tydligt kommer från skolhuvudmännen om att anpassa utbudet mer till verkligheten och det som behövs? Och det hjälper faktiskt inte att säga: Det borde ni göra själva. Nu har vi en situation. Vi har en storartad satsning. Den är positiv. Den är bra. Den kommer förhoppningsvis att lyfta svensk skola.
Men varför ska man då så ensidigt slå dövörat till gentemot huvudmännen?
Mats Pertoft (MP):
Jag måste säga att jag tycker att den här diskussionen, som vanligt i den här kammaren, är lite beklaglig. Om vi hade en sådan svartvit verklighet som den som statsrådet målar upp så gynnar det inte precis den svenska skolan. Det gäller både faktauppgifterna och synen.
Jag skulle föredra om vi skulle kunna hålla oss till fakta och om vi också gemensamt kunde försöka hitta vilka de bästa vägarna vidare är för den svenska skolan. När det gäller fakta är det faktiskt så att Miljöpartiet redan från början har finansierat och bejakat Lärarlyftet. Det har vi gjort från den första oppositionsbudget som vi lade fram år 2006.
Vi hade en del diskussioner i Miljöpartiet, men min åsikt var att det här är en bra satsning. Jag drev också igenom den och alla stod bakom den. Det är bra för den svenska skolan. Jag beklagar, som jag sade tidigare, att kommunerna inte har satsat mer på fortbildning. Det är ett bra initiativ att stötta detta. Det får samtidigt inte leda till att man envist säger: Så här är det sagt.
Så här ska det evigt stå skrivet i sten. Man måste lyssna. Den svartvita bild som statsrådet målar upp finns inte i verkligheten. Jag har hört från flera håll ute på fältet och jag läser i tidningar att man saknar ämnespedagogik och ämnesdidaktisk metodik - märk att jag sade ämnes .
Jag sade inte något allmänt flummigt, utan: Hur undervisar du i matematik? Hur undervisar du i svenska? Det är det man vill ha mer av.
Varför kan inte statsrådet tänka sig att gå dessa önskemål till mötes och vara lite flexibel och avvika en aning från besluten i det skrivna protokollet - inte här i kammaren - så att lärarna ute på fältet kan få det som de verkligen vill ha? Om vi ska diskutera kommunalisering kan vi ju bjuda in allianskamraterna.
Folkpartiet är ju ganska ensamt i alliansen om att vilja backa från kommunaliseringen. Vi kan gärna ta den debatten, men det är inte det som det här handlar om. Här handlar det om att kommunerna inte har skött fortbildningen riktigt. Det behövs mer fortbildningssatsningar. Jag hoppas att kommunerna kommer att ta sitt ansvar mer nu.
Men var inte så benhårt envis med det som är beslutat från början utan ta möjligheten att se hur det ser ut i skolorna och klassrummen. Jag har också läst intervjuerna med lärarna som var engagerade i Klass 9 A . Det är ju inte så att man bara hurrar, men man säger att det är bra. Man ser ju hur lärarna arbetar. De använder pedagogik och didaktiska grepp.
Det är de greppen vi ska sprida. Därför behövs det mer satsningar på det. Det är något som både SKL, Friskolornas Riksförbund och många lärare och rektorer på fältet efterlyser. Varför vill inte regeringen gå dessa önskemål till mötes?
Mats Pertoft (MP):
Det gläder mig att statsrådet inte längre påstår att Miljöpartiet inte stöder Lärarlyftet och inte finansierar satsningen. Det är bra att man kan läsa på. Det är bra att ämnesdidaktik finns, och jag betvivlar inte att statsrådet har sett till att sådana satsningar har gjorts. Men vad jag lyfter fram är att huvudmännen anser att det finns behov av mer.
Dessutom räknar de upp det och beskriver det väldigt tydligt i sin utvärdering. De efterfrågar mer kompetensutveckling med koppling till pedagogik och didaktik och själva yrkesutövningen. De vill ha mer generella kunskaper också när det gäller ledarskap, IT, betyg och bedömning. Det handlar om allmän didaktik, specialpedagogik och styrdokument.
Detta är ord som jag tycker att jag har hört statsrådet uttala många gånger, alltså att det behövs mer kunskap kring betyg och bedömning och att det behövs speciallärare. Över huvud taget behövs det mer av allt detta. Det är vi väldigt överens om. Varför kan man då inte visa lite ödmjukhet gentemot dem som är huvudmän för skolorna?
Jag ifrågasätter inte fackens kunskaper. Men jag ifrågasätter om man på departementet absolut vet hur det ser ut ute i verkligheten, ute i skolorna. Jag tror att det är bra att kunna lyssna och säga: Ja, jättebra att ni kommer med kloka synpunkter. Låt oss ta med dem i nästa omgång. Detta ska hålla på under några år. Vad jag kan se kommer vi från Miljöpartiet att vara positiva även i framtiden.
Det är därför som jag ställer frågorna, för att jag menar att detta är en bra satsning. Det är därför som jag är engagerad i frågan, därför att detta är en riktig satsning. Men den kan bli ännu bättre genom anknytning till verkligheten i stället för att den centralstyrs helt. Då är min fråga till statsrådet återigen: Är statsrådet beredd att göra detta?
Mats Pertoft (MP):
Jag vill tacka utbildningsministern för svaret. Det var väl ungefär det svar jag förväntade mig. Jag ställde interpellationen eftersom utbildningsministern så ofta i olika sammanhang har betonat behovet av mer resurser för de tidiga åren i grundskolan, ett behov som jag helt delar utbildningsministerns uppfattning om.
Problemet är att den bild som utbildningsministern målar upp är korrekt. Det är så att kommunerna äger denna fråga. Samtidigt är det så att vi i dag saknar resurser där. Vi brukar ofta i utbildningssammanhang tänka på Finland och lyfta fram Finland som ett exempel.
Ett intressant faktum är att Finland under 90-talets nedskärningar vad jag har förstått undantog skolan från en hel del av besparingarna, någonting som inte skedde i Sverige. I stället var det andra delar av samhället som fick spara. Jag undrar över utbildningsministerns svar.
Det är väldigt vackert tänkt att kommuner successivt ska omfördela resurser. Samtidigt är det väldigt tydligt att den borgerliga regeringen arbetar utifrån att insatserna ska ske tidigare redan under denna mandatperiod.
Inte minst finns ett förslag till ny gymnasieskola som vi antagligen snart kommer att se en proposition om. Detta är också en del av det. Det är väldigt vackert tänkt av utbildningsministern att det här ska ske successivt, men jag måste ändå fråga konkret: Hur ska kommunerna klara detta när vi i dag får tydliga signaler om att den kommunala ekonomin försämras?
De pengar som kunde ha använts från staten har gått till skattesänkningar i stället. Kommunerna hamnar i kläm.
Jag vill därför fråga utbildningsministern: Hur tänker han leva upp till de förväntningar som han har skapat i Sverige om en ordentlig satsning på de tidiga åldrarna i grundskolan, så att de elever som behöver stöd också ska få det stödet?
Mats Pertoft (MP):
Hur resurserna används kan man säkert diskutera. Min uppfattning är att kommunerna klarar skolan och att man vet bättre ute på fältet vilka resurser som behövs i skolan och var än i riksdagen eller på Utbildningsdepartementet. Jag måste passa på att påpeka att när utbildningsministern pratar om att förstatliga skolan står han helt ensam i regeringen.
Han har vad jag har förstått inget som helst stöd av resterande allianspartier. Folkpartiet får bilda regering ensamt om man vill genomföra detta. När det gäller tidigare hjälp är vi helt överens. När det gäller att man ska göra ett bättre jobb är vi också överens.
Men samtidigt är det så att i det nya förslag till gymnasieskola som det har kommit en utredning om finns det individuella programmet kvar i form av ett individuellt alternativ. Det lär inte kosta så mycket mindre än det nuvarande.
Hur ska det gå att klara av att ge de tidiga åldrarna i grundskolan de resurser som behövs? Jag kan hålla med om väldigt mycket av det som utbildningsministern säger. Men det är inte konsekvent. Det ska göras mer och man ska upptäcka mer - jättebra! Men man ska också göra något åt problemen. Och för att göra något åt problemen behöver man mer resurser i de tidiga åldrarna i skolan i kommunerna.
Skolan får varken mer pengar eller något annat om man förstatligar den. Den får mer pengar om det anslås mer pengar. Eftersom kommunerna själva hade en negativ utveckling under förra mandatperioden såg vi samarbetspartier till att den socialdemokratiska regeringen skickade mer pengar till kommunerna. Det har den nuvarande borgerliga regeringen slutat med.
Signalerna från kommunvärlden är klara och tydliga. Man är bekymrad över den ekonomiska utvecklingen, inte bara på grund av konjunkturnedgången utan även på grund av att det kommer klara signaler från den borgerliga regeringen om att man inte ska förvänta sig höjda bidrag.
Jag undrar när utbildningsministern kommer att leva upp till sina förslag och finansiera sina drömmar om ökade satsningar på de tidiga åldrarna.
Mats Pertoft (MP):
Kommunerna vet bättre när det gäller detaljer. Kommunerna vet bättre vilka elever som är i behov av extra stöd, och kommunerna vet bättre vilka skolor som är i behov av detta. Det vet de bättre än Utbildningsdepartementet, utbildningsministern och riksdagen. Det är inte konstigt. De finns ju närmare verkligheten. Den förra regeringen satsade inte specifikt på skolan.
Men man ökade statsbidraget till kommunerna. Man tillförde mer pengar så till den milda grad att Sveriges Kommuner och Landsting förbättrade sin ekonomi och kunde göra satsningar. Man kunde till och med inte ens klaga från Sveriges Kommuner och Landsting längre under slutet av förra mandatperioden, vilket man annars alltid brukade göra. Den här regeringen gör inte så. Ni har många intressanta förslag.
Det är en hel del förslag som också vi i Miljöpartiet säger ja till om skolinspektion, Lärarlyftet, fortbildning och så vidare. Men ni finansierar inte denna absoluta förbättring av resurserna på lågstadiet som vi skulle behöva. Det är där som utbildningsministern fortfarande inte svarar på min fråga om när dessa satsningar kommer som man har föreskrivit.
Jag kommer gärna att särgranska om folkpartistyrda kommuner verkligen för över resurser från gymnasiet till de tidigare klasserna. Här i Stockholms stad verkar man inte göra det eftersom grundskolorna brottas ned nedskärningar. När kommer dessa satsningar på kommunerna från utbildningsministern?
Mats Pertoft (MP):
Jag tackar utbildningsministern för svaret. Det är bra att vi är eniga som problembeskrivningen. Jag kan i stort sett hålla med om allting som sades i svaret. Det var väldigt allmän hållet och väldigt tydligt. Samtidigt svarar han inte riktigt på min fråga.
Min fråga var vad man kan göra för att tydliggöra att kollektiv bestraffning inte får ske och kanske också definiera detta. Jag tycker att utbildningsministern i sitt svar ganska tydligt beskriver problematiken.
Han tar upp att man ska kunna stänga olika lokaler som utsatts för skadegörelse eller reda ut en pedagogiskt svår situation. Eftersom jag själv har arbetat som lärare vet jag att det är absolut nödvändigt. Man måste kunna ta till sådana åtgärder när det behövs.
Det är också väldigt tydligt att man måste klargöra skillnaden mellan dessa situationer och där en undervisningssal, ett klassrum eller en datasal stängs av som en form av kollektiv bestraffning. Det är inte så enkelt som det kanske låter. Det är den enskilda läraren som oftast i den akuta situationen avgör detta.
Det är väldigt viktigt att det tydliggörs att man inte kan byta det ena mot det andra. Det är inte tillåtet med kollektiv bestraffning. Det är inte tillåtet att skicka ut alla eleverna ur klassrummet som grupp i straffsyfte men däremot kanske för att reda ut en situation. Min interpellation syftar till att tydliggöra det.
Vad tänker utbildningsministern göra för att tydliggöra denna skillnad? Jag tror att det finns många lärare ute i våra skolor och även många elever som skulle tydligare behöva veta hur man gör gränsdragningen och var skiljelinjen går mellan en kollektiv bestraffning och ett sätt att hantera en akut situation.
Det är klart att lärarna måste ha den pedagogiska friheten att kunna leda klassen, att kunna reda ut akuta krissituationer och skapa ordning och reda. Därför ställer jag återigen min fråga: Vad tänker utbildningsministern göra för att tydliggöra detta, för att komma åt problemet med kollektiv bestraffning i våra skolor?
Mats Pertoft (MP):
Jag vill påpeka för utbildningsministern att jag inte har pratat om att ändra lagar. Den fråga jag har ställt har jag ställt med anledning av att Barnombudsmannen har publicerat sin årsrapport, där det är väldigt tydligt att det förekommer en hel del kollektiva bestraffningar. Detta är olagligt. Det är utbildningsministern och jag helt överens om.
Vi kan också vara överens om att lagarna som vi har i Sverige är tillfyllest. Jag har i alla fall inte tagit upp frågan om att skapa nya lagar. Jag tar däremot upp tillämpningen av lagarna ute på fältet, i skolorna. Här tror jag att det skulle behövas förklarande riktlinjer. En fråga som jag ofta möter när jag är ute på skolor är just: Vad är det egentligen som gäller?
Vilket lagrum har vi som lärare att göra ditt och datt? I praktiken kan det ibland vara ganska svårt att avgöra i vilken mån man till exempel kan tömma klassrummet för att reda ut en situation.
Att tömma klassrummet som ett straff är inte acceptabelt. Vi är överens i sakfrågan. Frågan är hur man förmedlar de gränsdragningar som kan ske och som verkar ske ute i skolorna till lärarna, så att de vet vad de ska göra.
Vad jag efterlyser är riktlinjer från till exempel Skolverket - det blir väl Skolverket i så fall - kring gränsdragningen för lärarna i de här frågorna. Jag tror att det skulle hjälpa att reda ut den här situationen, för vi har ett faktiskt problem. Vi har problemet att Barnombudsmannens rapport visar på att det förekommer kollektiv bestraffning i Sverige. Det kan vi inte blunda för. Vi kan inte bara säga: Ja, men det är bra.
Vi har lagarna. Det förekommer visserligen en del brott mot lagarna, men det behöver inte göras någonting. Jag menar att det behöver göras någonting. Jag menar inte att lagarna behöver ändras, men riktlinjer och liknande som tydliggör gränsdragningen behöver skapas. Det borde utbildningsministern kunna se till att Skolverket tar fram.
Mats Pertoft (MP):
Barnombudsmannen konstaterar att det finns en hel del av detta. Det var 190 kontaktklasser runt om i landet och ca 1 060 elever som tillfrågades. Ungefär hälften av dem angav att de under sin skoltid hade utsatts för någon form av kollektiv bestraffning.
De nämnde kvarsittning, indragen rast, indragna förmåner, att pengar togs ur klasskassan, kollektiv utskällning och att diverse salar och kaféer stängts av. Jag efterlyser, för att tydliggöra det ännu en gång, ingen lagändring. Däremot tar jag denna rapport på allvar. Jag tar på allvar att det sker ett brott mot förbudet mot kollektiv bestraffning ute i våra skolor.
Jag utgår inte ens från att detta är medvetet. Jag utgår snarare - det stämmer ganska väl med min erfarenhet - från att det i skolorna finns både lärare och elever som kan misstolka begreppet kollektiv bestraffning. Det kan finnas elever som utan skäl anser sig utsatta för kollektiv bestraffning.
Det kan också finnas lärare som i en situation inte exakt vet var gränsen går mellan att åtgärda en orossituation i en klass eller en pedagogisk situation eller någonting annat och att utfärda en kollektiv bestraffning. Därför menar jag att utbildningsministern borde ta initiativ till att det görs riktlinjer i fråga om hur dessa lagar ska tolkas.
Det och inget annat är mitt förslag. Det ska varken riksdagen eller regeringen göra, utan det ska Skolverket i så fall göra, men de har inte gjort det hittills. Därför saknas det här. Jag tror att det vore ett stöd för lärare och för att göra den svenska skolan bättre.