KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Finansministern nämner Campus Gotland som en viktig aktör, och det kan inte nog understrykas hur mycket det gör för framtidstron på Gotland att en av Sveriges yngsta högskolor blir del av ett av Sveriges äldsta lärosäten. Det är riktigt välkommet. Om regeringen vill göra någonting för att se till att det finns jobb på Gotland året om kan den börja med att släppa förslagen om att göra File hajdar till Natura 2000-område.
Det är vår stora fråga just nu, för går man på den linje som Miljöpartiet vill är det slut med 400 jobb i cementtillverkningsindustrin, som förser nästan hela norra Gotland med arbetstillfällen och sådant som är kopplat till cementtillverkningen.
När det gäller flygskatten mer specifikt är det så att regeringen väljer att gå fram med förslaget om en ny nationell flygskatt, trots kritik från åtta av tio remissinstanser, trots att man inte har stöd i riksdagen för förslaget och trots att flyget redan ingår i utsläppssystemet.
Utöver att detta förslag, som jag tidigare nämnt, innebär kraftigt försämrade möjligheter till tillväxt och tillgänglighet kan det också bidra till en negativ effekt på bnp. För Gotlands del är flygskatten en no-brainer - den borde inte införas alls.
Jag får ändå tacka finansministern för svaret att det verkar om inte omöjligt så i alla fall väldigt svårt att få till några undantag. Jag hoppas att lokala socialdemokrater för en gångs skull kan sluta att tala med kluven tunga. Det blir ju märkligt när man säger att den här flygskatten ska införas, men inte för oss, inte för oss och inte för oss. Om hela landets socialdemokrater får varsitt undantag är frågan om skatten över huvud taget finns.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack, miljöministern, för svaret! Denna fråga har vi debatterat många gånger i riksdagen. Jag har kanske främst gjort det med näringsminister Mikael Damberg, men jag kan konstatera att den var uppe på dagordningen redan när Mona Sahlin var samhällsbyggnadsminister. Den har också behandlats när Lena Ek var miljöminister. Den har delvis behandlats när Åsa Romson var miljöminister, och nu ligger den på Karolina Skogs bord.
Detta är en lång process, men jag ska inte uppehålla mig vid och berätta historien en gång till utan snarare säga något om var vi står i dag. Innan Åsa Romson hade sin presskonferens i augusti 2015, då hon utlyste de nya stora områdena, hade man skickat tillbaka en del av förslaget från Länsstyrelsen i Gotlands län. Det handlade om ungefär 500 hektar och rörde Filehajdar.
Filehajdar är väldigt intressant, eftersom Sveriges största kalkbrytande företag har planer på att starta täktverksamhet där inom 10-15 år. Om man jämför förslaget då och nu ser man att det har justerats en del, men det finns fortfarande rum för kompromisser.
Man kan hitta ett samspel mellan både näringslivsintressen och skydd av värdefull natur. För det ska sägas: Det här är skyddsvärda områden. Jag tror att det runt Kallgate, som utgör ungefär 1 000 hektar av de totalt 1 500 hektar som Naturvårdsverket föreslår, finns goda skäl för skydd och även möjlighet till orientering, naturturism och många andra saker som kan ge arbetstillfällen långsiktigt.
Man ska nog dock akta sig för att skjuta med den stora bössan i sin jakt att bara skydda så mycket areal som möjligt. Låt oss ta Bojsvätar som exempel. Det är ett rikkärr, och man bör fundera på om det kan gå att återskapa någonstans i närheten och i så fall med vilka ekosystemtjänster som följd. Man kan titta på befintliga Natura 2000-områden i närheten.
Det finns exempelvis ett Natura 2000-områden på Filehajdar redan i dag, vilket utlystes för att skydda nipsippan. Efter det har man lyckats flytta nipsippan och plantera den på andra ställen med en bättre ekologi och mångfald som följd, vilket är välkommet. Nu hotas nipsippan på Filehajdar snarare av rådjuren, och det är en annan utmaning.
Om man kan hitta ett sätt att inte utlysa till exempel Bojsvätar som Natura 2000-område kan man helt lugnt och säkert veta att cementindustrin kommer att finnas kvar. Men samtidigt som man gör det och åtar sig att göra en insats för att bevara rikkärren någonstans finns det för den här regeringen en möjlighet till en stor politisk vinst.
Från början innebar förslaget att man utlyser 500 hektar till Natura 2000. Om man utlyser Kallgate men utesluter Filehajdar och Bojsvätar får man utlysa mer än dubbelt så mycket. Det här är ett gyllene läge om man vill skydda mycket värdefull natur men samtidigt visa att man är pragmatisk och kan se värdet i att naturintressen och näringsintressen kan samspela.
Om man tittar på den stora bilden är det välkommet att vi på norra Gotland har ett företag med stor investeringspotential, som inte bara håller på med cement utan också vattenlagring och annat som ju är stora utmaningar för oss året om.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack, ministern, för detta svar! Jag stämmer kanske inte in till hundra procent i beskrivningen att det helt och fullt är EU-kommissionen och art- och habitatdirektivet som är "boven i dramat". Det finns ganska stora skillnader mellan hur vi ser på Natura 2000 i unionens olika länder. I Tyskland finns exempel på att man bygger vindkraftverk i stor skala vid Natura 2000-områden.
I Sverige är vi tveksamma till om man ens kan få göra myggbekämpning i Natura 2000-områden. Det finns alltså en viss skillnad. Det har åtminstone tidigare sagts från regeringen att detta handlar om det som är ett tillägg till sådant som EU-kommissionen pekade ut som brister, det vill säga andra nationellt identifierade brister i nätverket.
Detta är sådant som vi själva i någon mening är rådiga över. Det handlar inte om några fladdermöss eller tumlare utan om hur vi ser på den skog som finns på dessa platser. Vi funderar på om vi tycker att det är tajga eller om det är trädklädd betesmark. Man kan fundera på om det finns någon mark på Gotland som aldrig har betats.
Jag tror att det är svårt att hitta sådana biotoper, snarare tvärtom. Jag vill förresten säga att jag hade fel benämning i mitt första inlägg. Det är inte runt Kallgate som det är 1 000 hektar utan runt Hejnum hällar. De ligger nära varandra. Jag var kanske lite förvirrad förut.
När det gäller förslaget och den kommande regeringsprövningen hoppas jag att regeringen ändå tittar på de insatser som har gjorts i närområdet, till exempel för nipsippan, återställandet av våtmarker, gäddfabriken som har byggts, naturleder som privata finansiärer har tagit initiativ till och genomfört. Dessa leder är populära. Förhoppningsvis har man en helhetsbild när man funderar på vilket skydd som ska införas.
Jag tror också att man bör tänka ett steg längre. Natura 2000 är ett välmenande naturskydd. Det är ett bra nätverk. Det finns brister, men överlag är det ett fungerande nätverk. Det som är problematiskt är kanske inte just detta utan steg nummer två, det vill säga den separata process då man ska ansöka om täkttillstånd.
Även om man inte utlyser Filehajdar, som är det ställe där man vill bryta kalksten, finns det en risk att man med liggande förslag får det svårt att få detta tillstånd, eftersom man måste kunna visa på nollpåverkan i stora områden runt omkring. Bojsvätar är intressant eftersom det är ett rikkärr.
Även om det kanske bara påverkas till någon liten procent, och även om detta rikkärr går att flytta och ha någon annanstans, går det kanske inte att visa på nollpåverkan. Då har man ändå satt stopp för denna brytning. Detta är avancerad materia - det är jag den förste att erkänna - men jag hoppas att det kan räcka med att jag uppmanar regeringen att titta på hur förslagen blir.
Detta gäller inte bara i det första skedet, utan det gäller också hur förslagen kan komma att påverka framtida täktverksamhet. Natura 2000 har en ganska stor skyddszon runt omkring sig, vilket kommer att påverka denna näring långsiktigt.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack, ministern, för svaret! Detta är komplicerad materia. Det handlar inte bara om svåra namn på platserna, utan det är också avancerat i meningen att Natura 2000 inte är helt lättöverskådligt - detta är jag den förste att erkänna.
När det gäller den kommande regeringsprövningen hoppas jag ändå att regeringen kan titta på förslaget - inte bara på kort sikt utan även på hur de tidigare naturskydden har kunnat samverka och på hur vi kan få ett ändamålsenligt skydd för hela området.
Om man dessutom tittar på sysselsättningseffekter och annat ser man tydligt att det inte bara är de 300-400 jobben på Gotland som påverkas. Det gäller även jobb i hela landet i anslutande hamnar. Man kan fundera på varifrån cement ska komma om inte från Gotland. Vi har hört exempel på att kalk har skeppats in från Kanada. Är detta riktigt resurseffektivt 2017?
Man kan också fundera på vad vi ska använda i stället för cement. Dessa frågor är jättestora. Vi talade om skog tidigare. Jag tror att vi kommer att bygga mer biobaserat och mer i trä i framtiden, men jag tror inte att vi har råd att sluta bygga med ett material och att tacka nej till det.
Vi kommer nog att behöva bygga mer i alla material, och cement har ju vissa egenskaper som trä inte har. Jag hoppas att regeringen kan titta på detta med en holistisk syn - att man kan titta med lite helikopterperspektiv - och fundera på såväl kort sikt som på medellång och lång sikt. Detta är en viktig näring för Sverige.
Det finns mycket att säga i denna fråga, och jag hoppas att miljöministern känner sig lite mer upplyst nu än tidigare.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Jag tackar statsrådet Sven-Erik Bucht för svaret. Jakt och viltvård har ett brett folkligt stöd i Sverige. Det är djupt förankrat i den svenska folksjälen att vara i skogen och jaga, och det är välkommet. Vi har en svensk modell för detta där samarbete och förståelse kanske är de viktigaste ledorden.
Jägareförbundet och jägarna är här en viktig röst för att berätta om hur det står till med djuren i skogen och hur viltstammarna utvecklar sig. Inte minst i viltförvaltningsdelegationerna är svenska jägare en viktig röst som tampas med andra. Lägg därtill att kött från vilt är välkommet i ett land där vi talar mer och mer om hållbara livsmedel.
Det är ju både antibiotikafritt och ganska magert. Vår svenska modell för jakt och viltvård ska vi värna. Vi ska utveckla och inte avveckla den.
Vi borde lära andra, för sedan 60-talet har vi haft en god utveckling för våra fyra stora rovdjur och för viltet generellt i Sverige. När det gäller frågan om utfodring av vilt var regeringens förslag väldigt långtgående. Att föreslå ett generellt förbud var verkligen att skjuta med stora bössan.
Jag instämmer till hundra procent i att det finns problem med utfodring, men problemet rör inte allt vilt. Det rör i huvudsak utfodringen av klövvilt, så det är detta man borde se över och rikta in sig på. Jag kan hålla med om att det finns problem.
Skulle man till exempel välta ett lastbilsflak med godis i skogen för att djur ska äta upp det och man sedan ska jaga dem, ja, då är det ett stort problem. Det är dock redan i dag ett miljöbrott. Men ett generellt förbud som man måste söka dispens från skulle även gälla saltstenar, talgbollar och annat som är mycket mindre och faktiskt bra viltvårdsåtgärder som vi vill se mer av.
Jag hoppas att regeringen jobbar aktivt med denna fråga även om den kan vara komplex. Under senare år har många frågor som har legat i gränslandet mellan naturskydd och jakt och viltvård eller skogsbruk, till exempel artskyddsförordningen, terrängkärningslagen och livsmedelsstrategin, antingen blivit försenade eller till och med legat kvar i en byrålåda någonstans.
Det vore tråkigt om så skedde här, för detta är en fråga som vi behöver komma framåt med. Jag hoppas att regeringen tar krafttag för att få till ett bra regelverk innan mandatperioden är slut, för nu brinner det faktiskt i knutarna. Har statsrådet möjlighet att utveckla hur han ser på LRF:s förslag om att villkora snarare än förbjuda utfodringen? Det skulle vara intressant att ta del av det.
Jag instämmer i mångt och mycket med det som miljö- och jordbruksutskottet sa i höstas. Vi vill ha en reglering, men den ska kunna vara områdesspecifik och tidsbegränsad. Vi vill inte ha ett generellt förbud mot utfodring av djur eftersom det kan leda till att djur svälter, och det vore fel väg framåt för jakten och viltvården i Sverige.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag tycker att det är kul att statsrådet har varit på LRF:s stämma - jag tror att det var en trevlig tillställning. Jag har noterat att den nyvalde ordföranden Palle Borgström sagt att äganderätten är hans i särklass viktigaste fråga. Jag läste i Dagens industri i går att statsrådet Bucht inte vill göra något när det gäller detta, eftersom man säger nej till en översyn av artskyddsförordningen.
Det här har skogsindustrin lyft upp gång på gång, men regeringen säger nej. När det gäller prestige skulle jag säga att jag är en ganska anspråkslös ledamot. Däremot finns mycket prestige hos regeringen, för i ärlighetens namn är det inte så att riksdagen skriver förslag till lagtext. Konstitutionellt är riksdagen den lagstiftande makten - absolut - för det är här vi röstar om lagar.
Men vi kan inte gå till riksdagens utredningstjänst och be dem skriva ett lagförslag. Den makten ligger hos regeringen. Regeringen har 4 000 på sitt regeringskansli. Jag ser inte en tillstymmelse till lika stor tjänstemannauppslutning i detta hus. Problemet ligger snarare i att regeringen valde att inte förankra sitt förslag till ny lagstiftning hos riksdagens partier.
Detta, om något, är lite av prestige, om jag får recensera själv. Det finns fler saker som reglerar viltpopulationen än enbart utfodringen. Det är klart att utfodring spelar roll, men jakt spelar också roll. Det som regeringen har gjort på jaktsidan under de senaste åren har haft blandad framgång.
Om vi tittar på vapendirektivet, viltförvaltningsdelegationerna och de flesta frågor som rör jakt och viltvård i Sverige ser vi att det har gått åt ett enda håll: mot Miljöpartiets ganska extrema hållning. Den säger att jakt egentligen är mindre önskvärt och att det enbart är skogsturism vi ska värna. Men jag tror inte på det, inte för fem öre. Det måste finnas en balans.
Det måste finnas möjlighet att hålla på med såväl jakt och viltvård som naturturism. Det måste finnas möjlighet att ha skogsbruk och jordbruk. Regeringen skulle kunna släppa prestigen och sluta tjura över att de inte fick gehör för sin proposition. Ta fram en ny proposition, eller - ännu bättre - lägg fram en bra proposition från början! Att man lägger fram saker lite vind för våg och ser om de får stöd eller inte är inte särskilt framgångsrikt.
Där kan vi väl vara ärliga mot varandra. Om man nu är mån om att LRF ska få sin vilja igenom och deras ledamöter säger till statsrådet Bucht att han ska ta tag i detta, varför har då LRF ungefär samma syn som Alliansen hade i höstas? Ska Sven-Erik Bucht stå här och säga att han tycker som jag fast mer?
Det är en udda hållning från en regering som lägger fram propositioner lite si och så och som dessutom kanske struntar i riksdagens tillkännagivanden de gånger man inte får gehör. Det är ett konstigt förhållningssätt, om man sitter på resurserna att kunna föreslå lagändringar som gör det enklare för jägarna och viltvården i Sverige. Statsrådet får gärna förtydliga vad han menar. Vad är det man vill egentligen?
Vill man komma framåt med konstruktiva lösningar, eller vill man sitta och vara lite sur?
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Jag tackar statsrådet för detta svar. Det blir lite märkligt att jag uppmanas att träffa jordbrukare och skogsföretagare och att ta mig ut i landet och se problemen. Jag gör det, och jag äger skog. På gården där jag växte upp hade jag djur från att jag föddes. Och min släkt har jagat i generation efter generation.
Jag kan inte se att jag behöver ge mig ut i verkligheten för att se de problem som Sven-Erik Bucht försöker ge ske av finns. Det är klart att det finns problem, och jag vill lösa dem. Det är nog bra om regeringen kan komma upp lite grann ur skyttegraven. Man är fast i den förra mandatperioden. Då var det så jobbigt och svårt. Men vad har regeringen egentligen åstadkommit?
Statsrådet Sven-Erik Bucht säger här att det nu är ordning och reda på vargjakten. Man har gått på Miljöpartiets förslag när det gäller vargjakten. Jag är tveksam till om jag tycker att det var ett önskvärt implementerande från början. Det var rätt rörigt den första säsongen när det nya förslaget hade trätt i kraft.
Jag hör inte heller några förslag på hur man vill komma framåt med ny lagstiftning på detta område. Jag vill också att man reglerar utfodringen. Men jag tror inte att det finns stöd i Sveriges riksdag för att ha ett generellt förbud. Jag tror inte heller att det är den bästa lösningen. Men om statsrådet nu säger att han ska gå utskottet till mötes och komma tillbaka med lagstiftning på detta område som är mer i linje med det som utskottet har anfört är det välkommet. Men frågan blir då när det kommer att ske.
Det är många saker som bereds inom Regeringskansliet, men det är ganska få som hittar ut därifrån. Det skulle därför vara trevligt om vi kunde få ett svar på när detta faktiskt kommer.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
I och med den kommentaren är kanske denna interpellationsdebatt avslutad, men jag hoppas att regeringen tar de tillkännagivanden som kommer från riksdagen och miljö- och jordbruksutskottet på allvar. Det kommer mycket bra därifrån; vi hörde det i den tidigare interpellationsdebatten om utfodring av vilt - ett mer pragmatiskt förslag än det totalförbud som regeringen föreslog.
Jag tror att det även i denna fråga finns skäl att lyssna på utskottet när det gäller att komma till rätta med åtelkameror och tillståndsprövningen för dem. I övrigt får jag önska en trevlig kväll. Jag hoppas att regeringen jobbar intensivt med de beredningar som finns i Regeringskansliet.
Det är nämligen några frågor som vi sitter och väntar på i riksdagen, och när de kommer behandlar vi dem så gott vi kan. Sedan får regeringen sträcka ut en hand och diskutera dem med utskottet om man vill ha stöd för dem, men det tror jag att statsrådet är medveten om, även om han har mer prestige än andra.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack, statsrådet, för det fullödiga svaret! När vi talar om psykisk hälsa och ohälsa är det viktigt att tydligt slå fast att detta är ett väldigt brett begrepp. Det inkluderar allt från nedstämdhet och oro, som är naturliga reaktioner på saker som händer i vardagen, till bipolär sjukdom och andra psykiatriska och neuropsykiatriska tillstånd.
Däremellan, i den stora gråzonen, finns ett vitt spektrum av behandlingar av olika typer och grader. Den psykiska ohälsa vi ofta talar om när vi talar om gymnasieskolan är av den första sorten; det är den som ofta drabbar unga i gymnasiet. Man känner oro, ångest och nedstämdhet av olika anledningar.
Det kan vara att en relation inte gått som man tänkt sig, att man inte når de resultat som förväntas eller som man själv förväntat sig eller att man känner sig maktlös och håglös inför framtiden. Dessa enklare former av psykisk ohälsa kan man ofta mota själv med ganska enkla metoder. Men saker kan också bli värre om man undviker att behandla eller rentav trycker ned dessa känslor.
Då kan det förvärras ganska mycket. Sådana här lättare besvär kan man, om de inte beror på en kroppslig sjukdom, mota med rutiner och fysisk aktivitet. Det betyder mycket bara att man sover och äter på regelbundna tider och har fysisk aktivitet några gånger i veckan. Detta är tips som räcker långt - att man börjar ta kontroll över sin egen dygnsrytm och sitt eget mående. Det ger en tidig push och kraft att fortsätta. Herr talman!
Det är bra om sådan information kan komma alla elever i skolan till del och även införlivas i undervisningen. I dag är psykisk hälsa en del av idrotten på gymnasienivå, och det tycker jag är bra. Men tyvärr känner många ändå maktlöshet, och den psykiska ohälsan ökar. Många känner bristande motivation på lektionerna.
Och det finns, som jag har redogjort för i min interpellationstext, en stark korrelation mellan psykisk ohälsa och avhopp från gymnasiet. Kanske är lärare i dag inte alltid i början av kurser så tydliga med vad som gäller och vad som förväntas. Detta skapar en osäkerhet som biter sig fast, och det blir sedan svårt att rädda upp för eleverna när betygssättningen närmar sig.
Här ska sägas att regeringen har sjösatt flera initiativ, som statsrådet också nämner. Jag hoppas att de faller väl ut och att de utvärderas så att vi kan göra mer av det som fungerar. Men jag undrar också om det inte är dags att regeringen sätter ett mål för den psykiska ohälsan i skolan och gymnasiet.
Det skulle till exempel kunna vara att den psykiska ohälsan ska sluta öka före 2020, att den ska halveras till 2030 eller att man sätter en nollvision som är mer långsiktig än så. Hur ser statsrådet på sådana förslag, alltså att vi börjar sätta en målbild för att ta oss ur detta? Vi har nämligen haft en negativ utveckling sedan 1990-talet.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Jag tackar statsrådet för både svaret och löftet om att fundera mer på frågan. Utöver att det är svårt att mäta psykisk ohälsa, är det också svårt att veta exakt var den kommer ifrån, var den härstammar från. Vi kan titta på dem som behöver medicinering och som verkligen har neuropsykiatriska tillstånd.
Men när vi tittar på 90-talister och tidiga 00-talister vet vi inte riktigt varför så många känner sig olyckliga och varför det har blivit så. Man skulle kunna tänka sig, om man är mycket basal eller rudimentär, att lycka är skillnaden mellan förväntning och utfall. Om man har alldeles för höga förväntningar spelar det nästan ingen roll hur bra utfallet blir, eftersom man ändå kommer att känna sig besviken.
Det är ändå så att vi har det bättre nu än någonsin förr på de allra flesta områden. Det mesta blir bättre. En sådan känd graf från Hans Rosling är att om man drar ut linjen under de senaste 100 åren har det mesta blivit bättre. Sedan kan man se något litet hack i kurvan. Spanska sjukan var det största som hände för de människor som levde då. Men när vi ser detta aggregerat var detta just bara ett hack i kurvan.
Jag tycker att det är bra att statsrådet talar om att vi behöver titta på detta med nya glasögon och hitta nya lösningar. Det är verkligen ett avancerat problem. Jag tror också att det skulle vara välkommet om man tittade på detta inte bara minister för minister utan ganska integrerat. För några veckor sedan hade jag en debatt spontant med Annika Strandhäll, då vi diskuterade hur det ser ur på arbetsplatser runt om i Sverige.
Det är tydligt att problematiken där är ungefär densamma som tas upp när vi talar om hemmasittare i gymnasieskolan. Man vet inte riktigt hur man ska hantera någon som mår dåligt. Då sjukskriver man och skickar hem den personen. Men då finns det faktiskt ingen evidens för att någonting egentligen blir bättre. Man tar ifrån dessa människor den sociala närvaron med andra människor, och många har ett socialt behov.
De behöver inte gå upp tidigt på morgonen, äta frukost, klä på sig och göra det som är rutiner. Ett handslag mellan Annika Strandhäll och Ylva Johansson vore därför välkommet. På samma sätt kan man fundera på om ett handslag skulle behövas mellan Anna Ekström och Gustav Fridolin och att de funderar på om det är i gymnasieskolan som vi ska sätta in de tydliga insatserna, eller om det ska göras ännu tidigare. Var gör saker mest nytta?
Som statsrådet säger vet vi inte riktigt hur man ska mäta psykisk ohälsa, och det är svårt att komma på rent intuitivt exakt hur ett mål om psykisk hälsa ska formuleras. Jag instämmer verkligen i det. Det kräver noggranna överväganden. Men, som sagt, det vore välkommet med mer evidensbaserad politik för att möta psykisk ohälsa och för att främja psykisk hälsa. Jag är övertygad om att denna diskussion kommer att fortsätta långt efter att även jag har lämnat riksdagen.
Men det är härligt att man nu har börjat arbeta med frågan. Det vore välkommet om man gjorde det på ett målmedvetet sätt och om man gjorde det tillsammans med andra statsråd. Det är nämligen, som sagt, problem inte bara i gymnasieskolan utan betydligt bredare än så.