KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunilla Carlsson (M):
Tack för en väldigt bra interpellationsdebatt! Vad gäller till exempel Nicaragua har vi ju sagt att vi ska se till att vi har tematiska satsningar kvar på det här området. Vi ska också ställa krav på multilaterala organisationer för att inte överge kvinnorna i Nicaragua. Jag har inte rätt att ställa frågor till interpellanten, men jag tror ju inte att interpellanten tror att om vi såg till att varenda krona och öre vi hade i biståndsbudgeten bara gick till SRHR hade vi därmed löst problemet.
En av de stora svårigheterna som jag ser nu är just att frågan om hälsa och kvinnors ställning är så inkapslad i hemmen. Det är alltså lättare i dessa dagar att jobba med demokratistöd och att infiltrera, där vi kan använda sociala medier och andra sätt. Förra gången jag kom till exempel till Sudan trodde jag att jag var där för att inviga en mödraklinik och att det hade börjat hända saker och ting. Efter tre år kunde jag se att det ser precis likadant ut. Det har inte blivit något mer.
Södra Sudan är nu ett av de absolut värst drabbade länderna, där mödradödligheten ökar. Det finns en norm som gör att det är helt okej att ta 12-13-åringar till fruar. Det gör att allt fler barn nu dör i barnsäng. Det är fullkomligt oacceptabelt. Då sitter vi där med våra biståndsinsatser. Jag sade så här: Men vi invigde kliniken och den skulle vara i full gång. Nej, prioriteringarna och ägarskapet från sudaneserna har gjort att vi inte har gjort det för vi har gjort andra saker i stället.
Det är alltså oerhört svårt när vi inte har ägarskapet och tillgången till dessa kvinnor. Även om det bara kostar 35 kronor, var hittar du kvinnan som skulle behöva få tillgång till en säker abort? Hur når du ut till henne? Vi har pratat om hälsosystemen i dag, som jag tror är viktiga. Men det är inte hela frågan. Det är därför värderingsarbetet blir så viktigt, för att kunna visa att det inte är okej att förvägra kvinnorna dessa rättigheter.
Det finns en ekonomisk rationalitet för många av världens mäktiga män och de måste börja se kvinnor ur alla dessa aspekter och också tillerkänna dem dessa rättigheter. Det är därför som jag vill hävda att om vi bara lade alla pengar så hade vi ändå inte haft verktygen att nå dessa behövande kvinnor. Det är därför vi också måste fortsätta påverkansarbetet. Det gör vi. Vi jobbar lokalt och globalt med detta för att se till att fler förstår att vi inte kan fortsätta så här, för då kommer vi inte att komma åt fattigdomen i världen.
Gunilla Carlsson (M):
Tack för interpellationen! Jag är säker på att vi kommer att få återkomma i debatten, för den är superviktig. Det jag alltid upprepar är detta: Jag tycker inte att utvecklingsländerna ska upprepa våra misstag. Vi måste erkänna att den kemikalieanvändning vi har, den övergödning vi har på grund av en felaktig koncentration av hur jordbruket bedrivs i delar av Europa och vårt stora beroende av olja i insatsvaror för att driva ett ekonomiskt hållbar jordbruk i Europa inte kan kopieras. Det vore illa för Afrika.
Men det är lika illa att låsa fast 800 miljoner människor i hunger, svält, umbäranden och undernäring som gör att de inte kan klara ett liv framöver. Vi måste nu se till att investera i insatsvaror och även få fram produkter som har ett högre näringsinnehåll och som kan mätta fler. Vi ska ta bättre vara på de begränsade vattenresurser som finns och ta bättre ansvar för marken i Afrika.
Här tycker jag att vi har ett bra samtal med Agra, och jag känner inte igen beskrivningen av Agra. Det är just detta jag tycker att de hjälper oss med. Hur kan vi hitta den afrikanska vägen för att lösa problem utan att upprepa misstag? Hur kan Afrika lära sig av det som har gjort Sverige starkt? Kan det finnas mer av kooperation? Hur skapar vi möjlighet för lokala marknader? Och hur ser vi till att vi är innovativa och verkligen adresserar problemen?
Om vi bara talar om småskaligt och ekologiskt svarar vi inte heller upp mot de behov som undernärda barn har och som kvinnor ibland har när de inte får tillgång till makt, medel och ekonomi att kunna driva det ekologiska på ett bra sätt. Vi måste se till att vi nu hittar ett afrikanskt sätt att både häva fattigdomen, undernäringen och svälten och se till att vi får fart på det afrikanska jordbruket. Då behövs en hel del av nytt tänkande, och jag tycker att Agra står för detta.
Jag har därför också delat Agras uppfattning, vilket vi nog får nya interpellationer om. Om man i detta läge utesluter modern växtförädling och inte ser till att vi får högre avkastning och mer näringsinnehåll i de produkter som tas fram och säger nej till allt detta blir det svårt att svara på frågan om hur vi ska kunna mätta allt fler hungriga afrikaner. De har rätt inte bara till mat utan också till en framtid. Det är därför vi kommer att fortsätta att arbeta med Agra. Jag är också tacksam för den granskning som riksdagen utför på området.
Vi återkommer.
Gunilla Carlsson (M):
Tack till Jens Holm för interpellationen! Den ger mig en möjlighet att belysa kravet på att snabbt få tillgång till energi för att kunna få i gång tillväxt och därmed kunna möjliggöra social utveckling och fattigdomsbekämpning och samtidigt se till att vi inte använder oss av fossil energi.
Problemet i Sydafrika har varit att mycket av det förnybara, det småskaliga och det som är mer av hightech inte tillräckligt på bredden finns tillgängligt i dag till de kostnader som sydafrikanerna har varit beredd att acceptera. Det är ett problem som vi har försökt balansera. För vår del var det viktigt att vara med i arbetet, se hur vi kan påverka.
Jag vill precis som Jens Holm se mycket mindre av kol och smutsig energi i världen. Men jag tror att de krav som vi ställer på utvecklingsländerna måste ta sin utgångspunkt i varifrån de kommer.
Genom att vi är tydliga i våra ambitioner och långsiktiga visioner och framför allt sätter de fattiga människorna i centrum och därmed också, som jag nämnde, ställer krav på Världsbanken beträffande den nya energipolicyn att titta inte bara på elektricitet utan till exempel också på bränsle för matlagning och annat. Då kan vi göra väldigt mycket åt både lokala och globala föroreningsproblem.
Detta är ett arbete som Sverige lägger mycket resurser på inom vårt samarbete i Världsbanken men som också har betydelse i vårt bilaterala samarbete. Jag ser andra länder som engagerar sig, som investerar i Sydafrika och som gör överenskommelser.
Jag hoppas att vi inte bidrar till en snabb utbyggnad av kärnkraft i Sydafrika till exempel och att vi hjälper till med att få en bra energimix, så att vi framför allt understöder Sydafrikas regering att ta de fattiga människornas perspektiv och se till att det blir transparens, minskad korruption och mer tydlighet om hur energipriserna sätts, för det finns fortfarande mycket kvar att granska. Jag ser fram mot ett fortsatt gott samarbete med riksdagen om detta.
Gunilla Carlsson (M):
Bodil Ceballos har frågat mig om jag avser att ta initiativ till att informera utrikesutskottet om innehållet i Riksrevisionens förstudie om Utrikesdepartementets hantering av bidrag från biståndsanslaget och varför det inte blev mer än en förstudie att i framtiden ställa likartade krav på alla aktörer inom biståndet att göra konsekvensanalyser av myndigheternas organisationsförändringar. Låt mig börja med att säga att jag välkomnar Riksrevisionens granskning av hanteringen av svenska biståndsmedel, liksom jag välkomnar andra aktörers granskning.
Ett av syftena med den transparensgaranti som regeringen har infört inom det svenska utvecklingssamarbetet är att det ska bli enklare att utöva ett demokratiskt ansvarsutkrävande genom ökad insyn och öppenhet. Riksrevisionens verksamhet, att granska statlig verksamhet och därigenom medverka till god resursanvändning och en effektiv förvaltning i staten, ger mig stöd i mina reformambitioner när det gäller det svenska biståndet. Regeringen har hittills haft stor nytta av Riksrevisionens rapporter när det gäller exempelvis styrningen av Sida.
Även den av Bodil Ceballos refererade förstudien om Utrikesdepartementets bidragshantering har varit av stor nytta när det gäller det arbete som sedan en tid pågår inom departementet för att förbättra hanteringen. Riksrevisionen lyder under riksdagen och är en del av riksdagens kontrollmakt. Jag kommer gärna till utrikesutskottet om utskottet så önskar för att berätta om det arbete som pågår på Utrikesdepartementet för att förbättra bidragshanteringen. Senast i dag, fru talman, var jag på utskottssammanträde.
Regeringen skulle välkomna en djupare granskning av bidragshanteringen på Utrikesdepartementet. Regeringen ställer höga krav på alla de statliga myndigheter och bolag som hanterar biståndsmedel, inklusive Regeringskansliet. Det är dock så, som regeringen konstaterade senast i budgetpropositionen för 2009, att Regeringskansliets främsta uppgift är att biträda regeringen med underlag i dess roll att styra riket.
Regeringen har därför beslutat att överföra delar av bidragshanteringen till Sida och har för avsikt att successivt överföra en större del av bidragshanteringen inom biståndet till myndigheten. När det gäller den omorganisation och de personalförändringar som nu sker på Sida vill jag påminna om att det är myndighetens ledning som ansvarar för verksamheten och för att hushålla väl med de medel som myndigheten disponerar. Prioriteringarna för myndighetens verksamhet fastslås emellertid i regeringens styrdokument.
Gunilla Carlsson (M):
Jag vill tacka för interpellationen, inte minst för att den också ger mig en möjlighet att för riksdagen nu i dessa tider berätta om det gedigna arbete som genomförs på Sida för att få en ekonomi i balans och där många enskilda medarbetare under svåra omständigheter försöker återta förtroendet och se till att man är riggad för ett bistånd i världsklass.
Det är en svår process som handlar om hur Sidaledningen vill ha en organisation som kan leva upp till de krav som ett modernt bistånd ställer utifrån de fattiga människornas perspektiv att vi ska kunna leverera. Att Sverige har en bättre ekonomi beror ju på att vi har en regering som har tagit ansvar för statsbudgeten och som har kunnat hålla utgifterna i schack och se till att intäkterna kommer in. Därmed har vår ekonomi vuxit.
Att vi har ett enprocentsmål innebär per automatik, kan man säga, att utgifterna för biståndet därmed kan öka.
Jag är dock helt övertygad om att vi inte skulle kunna få folklig legitimitet för att fortsätta ha konstanta utgiftsökningar på biståndet i takt med att den svenska ekonomin växer om vi inte visste vart pengarna gick och inte brydde oss om resultatåterkoppling utan att ansvariga politiker ryckte på axlarna åt till exempel korruption.
Vi skulle inte kunna öka utgifterna om vi inte orkade förnya oss genom att styra mer av pengarna till exempel till kvinnor eller stå upp för utsatta människor i form av kanske homosexuella eller annat. Vi ser ju nu hur den zambiska regeringen inte bara missköter korruptionshanteringen utan dessutom ger sig på hbt-personer. Vi måste ha mod att säga ifrån. Vi måste ha mod att ställa krav, och vi måste se till att biståndet når fram.
Först då gör det skillnad i fattiga människors liv, och först då är det faktiskt angeläget att fortsätta öka biståndsramarna, och det är det som riksdagen - hoppas jag - kommer att fatta beslut om i slutet av december. Jag tackar Bodil Ceballos för interpellationen som gav mig möjlighet att få diskutera den här frågan.
Gunilla Carlsson (M):
Jag hoppas att vi också kan återkomma till interpellationsdebatter om urbaniseringen, dess förutsättningar, villkor och de möjligheter som finns, liksom de hot som vi kanske också kan se. I mitt sista anförande vill jag igen passa på att tacka för debatten men också bekräfta mycket av det vi diskuterar i dag. Kampen om mark- och landresurser tror jag kommer att öka. Vad är då det svenska biståndets roll, som kan vara rätt liten och begränsad men inte onyttig?
Det är, tror jag, att fortsätta att just diskutera utifrån vad vi tror fungerar, kunskapsöverföring, möjligheter för jordbrukare att få tillgång till insatsvaror, att på allvar ta kampen om rätten till land och att kunna få nyttjanderätt eller allra helst, tycker jag, äganderätt till sin mark. Det skulle betyda mycket för den långsiktiga investeringen i mark.
Ett av de problem som vi har identifierat är att det har skett för lite av investeringar i jordbrukets maskiner, i kunskaper och i andra insatsvaror, men också att det har varit dåligt med investeringar i just marken, eftersom ingen äger den eller tar ansvar för den. Därför har vi nu projekt där vi tittar på detta. Vi tror nämligen att det är oerhört mycket i det småskaliga som omedelbart skulle kunna öka just kvinnors produktivitet i jordbruket. Fru talman! Jag har lärt mig en siffra som jag ofta bär med mig.
Det sägs att om kvinnliga jordbrukare i utvecklingsländerna fick samma möjligheter som de manliga skulle i ett omedelbart slag 150 miljoner människor till kunna äta sig mätta för dagen. Bara detta visar ju på vilken produktivitetsvinst vi kan göra genom att mer rikta stöd till kvinnor. Det är det vi försöker göra. Det inbegriper just kunskap, insatsvaror och rätten att använda marken för att kunna ha en långsiktighet när det gäller att försörja sig själv och sin familj.
Det är produktivitetsutveckling, men jag tror inte att den kommer att stanna där i de afrikanska ländernas vägval. Och vi är beredda att stödja deras vägval.
Gunilla Carlsson (M):
Peter Hultqvist har frågat utrikesministern om vilka åtgärder han avser att vidta för att säkerställa att svenskt och europeiskt bistånd inte demoleras, rivs eller förstörs av israeliska myndigheter i framtiden samt vilka åtgärder han avser att vidta med anledning av de biståndsprojekt som redan förstörts. Interpellationen har överlämnats till mig för besvarande.
Sveriges bistånd till den palestinska myndigheten är en viktig byggsten i arbetet med att bidra till en hållbar lösning på den israelisk-palestinska konflikten. Vårt stöd till palestinierna uppgår till ca 700 miljoner kronor under 2012. Det fokuserar på statsbyggande och bidrar bland annat till att stärka demokratiska institutioner, mänskliga rättigheter och att stödja det civila samhället.
Vi arbetar även med insatser för att förbättra infrastruktur och vattenrening, särskilt i Gaza där behoven är oerhört stora. Det svenska stödet inkluderar också ett omfattande humanitärt stöd, särskilt till FN:s organ för palestinska flyktingar - Unrwa.
Jag har vid ett flertal tillfällen klargjort att det är oacceptabelt att biståndsprojekt på de palestinska områdena, i såväl östra Jerusalem och Västbanken som Gaza, försvåras, fördyras eller förstörs. Vid mitt besök nyligen i Israel och Palestina var villkoren för det svenska biståndets genomförande ett viktigt ämne i samtalen.
I högnivåorganet för samordning av palestinskt bistånd, Ad hoc Liaison Committee tar Sverige och andra viktiga givare upp de negativa effekter som Israels ockupation har på biståndet. Frågan tas även återkommande upp av EU-dialogen med Israel och diskuterades vid EU:s senaste utrikesministermöte den 14 maj.
I rådsslutsatserna uppmanar EU Israel att samarbeta med palestinska myndigheten och tillåta ökad palestinsk access och kontroll över område C, där Israel har fullt administrativt ansvar och säkerhetsansvar. Slutsatserna fastslår också att EU kommer att fortsätta ge finansiellt stöd för utvecklingsinsatser på område C och att vi förväntar oss att dessa skyddas för framtida bruk.
Vad gäller frågan om åtgärder för redan förstörda biståndsprojekt är det viktigt att minnas att ägarskapet för projekt har övergått till palestinierna när projektet beviljats. Det innebär att det är palestinierna och inte givarna som rättsligt skulle ha möjlighet att kräva kompensation för förstörda projekt. Men oavsett detta är det Sveriges och EU:s åsikt att förstörelsen av palestinska biståndsprojekt är oacceptabel och måste upphöra, vilket har framförts tydligt till Israel.
Gunilla Carlsson (M):
Tack, Peter Hultqvist, för att vi här har möjlighet att diskutera så att jag också kan redogöra för hur regeringen ser på detta och tack för många av de frågor som ställs i interpellationsdebatten! Det är frågor som jag själv också brottas med, givet de krav vi ställer på att bistånd varaktigt och långsiktigt ska bidra till effekter för civilbefolkningen.
I grunden ligger här en konflikt mellan israelerna och palestinierna. För min del handlar det här väldigt mycket om hur vi ska kunna se till att israelerna tar våra synpunkter på allvar, givet det ibland till och med kränkande sätt som jag tycker att ockupationsmakten hanterar den palestinska myndigheten på i de här frågorna. Hur ska vi kunna få dem att ta detta mer på allvar? Det är mycket bra frågor.
Rent juridiskt är det så att Sverige som biståndsgivare inte längre har den juridiska avtalsmöjligheten att ställa israelerna till svars mer än moraliskt. Frågan är då om vi kan göra mer tillsammans med palestinierna och om de då skulle bli tagna mer på allvar.
Det är en dialog som förs, och det var just därför jag för bara någon dryg vecka sedan träffade både palestinska och israeliska motsvarigheter för att säga att vi nu måste ställa oss den här typen av frågor: Ska vi fortsätta att finansiera ockupationen? Som Peter Hultqvist säger var jag i samband med Zambia glasklar med att vi inte kan fortsätta ge bistånd om vi inte vet att pengarna kommer fram på rätt sätt.
Det här är ungefär en motsvarande situation, och jag är glad att Peter Hultqvist noterar med vilken tydlighet vi har agerat. Men då kommer också frågan om vi på motsvarande sätt som i fallet Zambia skulle sluta stötta palestinskt statsbyggande och sluta med de 700 miljoner kronor per år som vi ger för att underlätta för palestinierna.
Det är just därför vi måste brottas med den här typen av frågeställningar givet att ockupationen fortsätter, givet att det tyvärr är så att den politiska lösningen på konflikten och fredssamtalen inte sker med det resultat som vi alla hade förväntat och önskat oss skulle kunna ske. Det stämmer också att byggprojekten förstörs och att EU nu gemensamt och på ett helt annat sätt än tidigare trycker på politiskt.
Det är därför vår utrikesminister jobbade hårt för de rådsslutsatser som antogs, för jag tror att det är väldigt mycket område C som kommer att beröras i den framtida debatten. Precis som Peter Hultqvist noterar sker det här arbetet väldigt mycket tillsammans och inom ramen för EU-samarbetet för att det ska vara en tillräcklig tydlighet. Jag tycker att vi gör det här på både ett hårt och konsekvent sätt.
Vi tar det på allra största allvar, men det är inte helt enkelt.
Gunilla Carlsson (M):
"Utmanande" är ett av de många bra ord som finns kring just hur israelerna gör vad gäller förstörda projekt. Det handlar som sagt inte bara om installationer av vind- och solkraftverk för att få ordning på vatten- och energibrist. Det handlar också om skolor och annat som uppfattas vara säkerhetsrisker för den israeliska staten. Jag tror att man gör allvarliga felbedömningar.
Jag tror också att den här systematiken, parad med en expansiv bosättningspolitik, direkt motverkar Israels egna intressen. Vad gäller återbetalningsskyldigheten är det viktigt att vi igen säger att det måste vara palestiniernas egna initiativ, att de juridiskt vill driva en process mot ockupationsmakten. Vid något tillfälle har FN lyckats få återbetalning av staten Israel.
Men det jag tror att det handlar lite grann om är att kostnaderna för ockupationen nu börjar visa sig än mer tydligt, och man börjar diskutera vart den notan ska skickas.
Jag är tacksam, herr talman, för att den här interpellationen också ger oss en viss vägledning i det framtida svenska biståndet till Palestina, hur vi ska göra nu och att lösningen inte är att dra sig ur utan att kunna använda utvecklingsengagemang, förutom vårt stora humanitära stöd, för att se i vilken verklighet det svenska biståndet ska fungera.
Vi kanske tyvärr får planera utifrån att det inte finns ett fredsavtal, att det fortfarande kommer att råda ockupation, att situationen i Gaza fortfarande är fruktansvärd, att vi får en anledning, inte minst från EU:s sida, att titta mer på område C, västra Jerusalem, och se lite grann på hur biståndet i denna trängda och för befolkningen mycket svåra situation ska kunna verka för att göra skillnad i enskilda människors liv.
Det är rätt svårt och ett rätt angeläget bistånd. Jag är tacksam för att vi har en möjlighet att nu diskutera detta, för den långsiktiga strategin för svenskt utvecklingssamarbete med de palestinska områdena kommer nu att gå in i en intensiv regeringsberedning med Sida, och därför är jag väldigt glad för den här interpellationen.
Gunilla Carlsson (M):
Jag är glad att Peter Hultqvist utgår från EU:s gemensamma politik för att vi just ska kunna få ett starkt genomslag för våra positioner. Redan under det svenska ordförandeskapet i EU 2009 tog Sverige initiativ till att vi skulle ha en gemensam EU-förteckning över de förstörda biståndsprojekten. Peter Hultqvist refererade till just den i inledningen av den här debatten.
Frågan har återkommande tagits upp med israeliska företrädare av EU-delegationen i Tel Aviv. Vid mina egna besök i regionen, förra året vid den här tiden och i år, tar jag också upp det. Vi jobbar både med ett EU-spår och med ett svenskt spår.
Rådsslutsatserna från 2009 och den gemensamma EU-förteckningen har nu följts upp i samband med utrikesministrarnas möte den 14 maj. Då diskuterades förutom fredsprocessen i Mellanöstern också just den oroande utvecklingen i område C på Västbanken, som är under full israelisk kontroll, men där vi också har väldigt mycket av de förstörda biståndsprojekten.
Av de rådsslutsatser som antogs vid mötet framgår det mycket tydligt att EU förväntar sig att Israel ser till att EU-investeringar i biståndsprojekt skyddas för framtida bruk. Min avsikt är att verkligen följa upp och implementera dessa rådsslutsatser och gå Peter Hultqvist till mötes i det han ber om. Vi håller redan på med detta. Vi är återkommande på Israel kring det oacceptabla, och vi gör allt vi kan för att skapa möjligheter för en fredsprocess i Mellanöstern.
Detta är inga biståndsberoende människor. Detta är människor som, om de kunde få leva i fred och säkerhet gemensamt, skulle kunna utveckla regionen till att bli väldigt dynamisk och en förebild för de övriga delarna av Mellanöstern. Därför jobbar vi både med det långsiktiga biståndet och med de kortsiktiga humanitära behov som finns på grund av avsaknaden av fred. Jag är tacksam för att vi fick en chans att diskutera dessa frågor i dag.
Gunilla Carlsson (M):
Det stämmer. I enlighet med de överenskommelser som har gjorts ska mer av biståndet gå via de afghanska kanalerna för att just garantera afghanskt ägarskap och långsiktighet. Det handlar inte om att låta Karzai som person ta detta ansvar.
Däremot är det väldigt viktigt att se till att vi både ställer tydliga krav på inte minst korruptionsbekämpning och transparens och bygger upp afghansk kapacitet att hantera medel, vare sig det är egna finansiella resurser eller bistånd under de kommande åren.