KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl Bildt (M):
I princip kan man göra på samma sätt. Jag vet inte om tjänsteföretagsmöjligheten är öppen i det konkreta exemplet irakiska Kurdistan. Det finns ett antal, inte så många tror jag, välrenommerade tjänsteföretag. Det handlar inte om vilka företag som helst. De finns i olika delar av världen. När vi och andra länder har anlitat dem har, såvitt jag förstår, erfarenheterna i allt väsentligt varit positiva.
Huruvida de finns i de områden som nämndes vet jag inte. Men jag är medveten om de problem som finns, speciellt i det förstnämnda fallet eftersom jag råkade vara där häromdagen. Jag är också medveten om problemen i Västafrika. Jag var där också häromveckan. Där har vi inte svensk representation i alla länder, och vi kommer inte heller att ha det. Då måste vi söka lösningar för att försöka åstadkomma detta.
Jag vill tacka för interpellationen. Den är en påminnelse om betydelsen av de här frågeställningarna. Jag försäkrar att vi arbetar löpande med dem.
Carl Bildt (M):
Jag kan inte bedöma de möjligheterna i detalj, men jag tar gärna med mig den frågeställningen. Personligen tror jag kanske att utvecklingen framför allt kommer att gå mot ett ökat anlitande av tjänsteföretag. Det är en allt större del av verksamheten ute på våra ambassader. Den är helt dominerande på ett antal olika beskickningar.
Man kan diskutera om det ska vara så, men vi ska samtidigt ha en bra service gentemot de människor som vill komma till vårt land och se till att den prövning som sker, ytterst av Migrationsverket, sker på ett rättvist och rimligt sätt. Kan vi göra detta genom att anlita tjänsteföretag och genom samarbete med andra länder i ökad utsträckning tror jag att det finns många skäl till att pröva på den vägen.
Carl Bildt (M):
Bodil Ceballos tycker att detta var ett kortfattat svar. Jag tycker att det är rätt långt, utförligt, innehållsrikt och precist. Det kunde ha varit väldigt mycket kortare. Jag hade kunnat inskränka mig till i stort sett ett ord med tre bokstäver som svar på frågorna, men jag valde att lägga ut texten lite om hur det är och säga att det är en fråga av hypotetisk karaktär.
Inget av de förhållanden som Bodil Ceballos åberopar i interpellationen har inträffat, och ty följande är det hypotetiskt. Det rör sig om en inrikespolitisk angelägenhet, så är det. Det pågår en livaktig författningspolitisk diskussion i åtskilliga europeiska länder, Spanien förvisso inget undantag, och så har det varit under en rätt lång tid.
Det är dessutom viktigt att säga att vi har fullt förtroende för den interna spanska hanteringen av de frågor som har att göra med detta. Det här är ett utförligt, fullödigt, precist svar. Utöver det kommer jag inte att ha någonting att tillägga.
Carl Bildt (M):
Det förhåller sig så, som bekant, att olika europeiska länder av historiska och andra skäl har olika struktur på sitt statsstyre och sin författning och olika typer av autonomier. I nästan alla länder pågår det en mer eller mindre livaktig debatt om hur detta ska utvecklas på olika sätt inom de ramar som man i demokratisk ordning har bestämt i olika länder. Det gäller för övrigt också i vårt eget land.
Vårt land har växt fram under en lång och stundtals till och med plågsam utveckling där olika delar har förenats till det som i dag är Sverige, som jag tror att vi i allt väsentligt är relativt nöjda med. Som hallänning tror jag att jag kan säga att Sverige i grova drag är okej, trots att vi en gång i världen tillhörde en annan del av den nordiska familjen.
Jag tror att det är viktigt att vi i Sverige kan utforma vår författning och vår framtid utan pekpinnar och inblandning från andra länder, hur välmenande dessa än kan vara. Och jag tror att det är rätt klokt att tillämpa den principen också vad gäller andra europeiska länder. Jag tror att det är så som vi i den familj av demokratiska länder som vi är en del av bäst klarar det.
Med detta sagt tycker jag att jag har gett de svar som med stor tydlighet kan ges i dag och kommer inte att ha något ytterligare att tillföra denna debatt.
Carl Bildt (M):
Amineh Kakabaveh har frågat mig vad jag avser att göra för att förtrycket i Iran ska få ökad uppmärksamhet av Europeiska unionen, Förenta Nationerna och till exempel FN-organet ILO. Som interpellanten väl vet är detta frågor som vi ägnar betydande uppmärksamhet. Frågan om den bristande respekten för mänskliga rättigheter står högt upp på EU:s dagordning när det gäller Iran. I vårt gemensamma namn görs regelbundet mycket tydliga uttalanden i denna fråga.
Sverige har en pådrivande roll inom EU och FN för att uppmärksamma och försöka påverka situationen. Det gäller bland annat den bristande mediefriheten, inklusive internet, det successivt minskade handlingsutrymmet för det civila samhället och kvinnors allt sämre situation, och vi riktar skarp kritik mot den mycket omfattande användningen av dödsstraffet. Repressionen i Iran vittnar om ett samhälle där regimen sätter sina egna intressen framför politisk och ekonomisk utveckling och rättsstatens principer.
I juni håller Iran presidentval, vilket blir ytterligare ett barometerutslag för det politiska klimatet i landet. De senaste åren har situationen blivit alltmer allvarlig, med ett krympande spelrum för andra politiska krafter. Sedan den alltjämt försämrade situationen för mänskliga rättigheter i samband med det omstridda presidentvalet 2009 har EU sedan våren 2011 infört sanktioner som riktar sig mot personer som är ansvariga för kränkningar av mänskliga rättigheter i Iran.
Sanktionerna innebär frysta tillgångar och reseförbud inom EU. I dagsläget omfattas 78 personer av dem. Vi ser inom EU över dessa sanktioner var tolfte månad. De innebär också förbud mot export av viss övervakningsutrustning och utrustning som kan användas för inre förtryck. Inom FN tog vi tillsammans med USA 2011 initiativ till den resolution som ledde till inrättandet av en FN-rapportör för situationen för mänskliga rättigheter i Iran.
Detta mandat förnyades i våras med stöd från Sverige, och vi kommer att verka för en förlängning av mandatet i mars 2013. Den särskilde representanten Ahmed Shaheed har sedan sitt tillträde 2011 kartlagt MR-situationen i Iran och rekommenderat reformer inom bland annat iranskt rättsväsen i tre olika rapporter. EU betonar kontinuerligt vikten av att Iran samarbetar med honom.
Han har ännu inte fått besöka Iran för att diskutera sina rekommendationer med iranska företrädare. Sverige stöder också den årliga resolutionen om MR-situationen i Iran som antas av tredje utskottet i FN:s generalförsamling. ILO:s föreningsfrihetskommitté följer situationen i Iran och har rekommenderat arbetsrättsliga reformer.
Kommittén har särskilt behandlat ett klagomål från International Trade Union Confederation och International Transport Workers' Confederation som rör påstådda förföljelser och trakasserier under 2005 mot facklig verksamhet i Iran. ILO:s styrelse krävde information om en juridisk uppföljning av händelserna 2005.
Låt mig till slut lägga till att i de kontakter jag har med Irans utrikesminister tar jag återkommande upp den grundläggande kritik vi har mot utvecklingen i Iran när det gäller mänskliga fri- och rättigheter.
Carl Bildt (M):
Amineh Kakabaveh beskriver situationen för enskilda individer i Iran och även den allmänna situationen. Det råder inga meningsskiljaktigheter mellan oss vad gäller beskrivningen av läget. Iran har en komplicerad regim, detta i ett i grunden kulturellt och mänskligt mycket rikt land.
Regimen kan bara förverkliga sina politiska målsättningar och säkra sin makt genom repression som riktar sig mot dem som på olika sätt definieras som oliktänkande.
Sedan har vi också besvärliga avvägningar att göra i politiken. Amineh Kakabaveh redogjorde för de problem som finns med det sanktionsinstrument som är mycket populärt att använda i olika sammanhang när vi inte har något annat att ta till. En del av de sanktioner som vi beslutat om tror jag har en korrekt effekt när de riktar sig mot enskilda delar av regimen, till exempel relaterade till det kärntekniska programmet; det ligger dock lite utanför denna vår debatt. Det är alldeles riktigt som Amineh säger.
Delar av dessa sanktioner kan bli ett tveeggat svärd och användas av regimen för att rikta misstänksamhet och aggression mot en omvärld som utmålas som ansvarig också för det materiella, ekonomiska och sociala lidande som finns i det iranska samhället. När vi använder de instrumenten är den balansgången med oss hela tiden.
Det skulle vara fel av mig att säga att jag tror att vi hittat den alldeles riktiga balansen i detta, för det är svårt. Jag har då och då kontakt med den iranske utrikesministern. Det handlar huvudsakligen om andra saker, till exempel den nukleära frågan, men jag kan försäkra att jag i de bilaterala kontakter vi har, i alla dessa kontakter, alltid tar upp vår grundläggande syn på frågan om mänskliga rättigheter i Iran.
Den vet de om, det kommer inte som någon nyhet, men det är viktigt att det finns med i varje kontakt som vi har med dem gällande andra frågor. Vi är dessutom, som sagt, pådrivande både inom FN:s år för mänskliga rättigheter och inom Europeiska unionen för att med uttalanden och på andra sätt manifestera vårt stöd för dem som drabbas av en tilltagande repressiv regim.
Carl Bildt (M):
Amineh Kakabaveh påpekar någonting som är relativt viktigt att påpeka, nämligen att det är ganska uppenbart att Vänsterpartiet och Moderaterna har lite olika politiska uppfattningar i en lång rad frågor. Det kommer knappast som någon avgörande sensation när man påpekar det. Samtidigt är det viktigt att då och då markera de frågor där vi över partigränserna, över blockgränserna, är eniga i Sverige. Vi är eniga i försvaret av mänskliga fri- och rättigheter i olika delar av världen.
Vi kan ibland ha lite olika uppfattningar om metoderna. Därför tycker jag att debatter som denna, som kanske inte är så konfliktfylld, spelar den viktiga rollen att gentemot den omvärld som faktiskt följer en del av det som sägs i denna kammare markera den grundläggande enigheten mellan politiska företrädare som i andra frågor kan ha väldigt olika meningar.
Sedan är det alldeles rätt som sägs att våra möjligheter att påverka de facto kanske är begränsade. Jag talar, som sagt, med Irans utrikesminister, den nuvarande såväl som den tidigare, men jag vet från sådana samtal i olika enskilda fall att saker och ting ibland sköts av rättsväsendet, vilket är ett något missvisande namn på systemet, och av säkerhetstjänsterna på ett sätt som är svårgripbart.
Beslut fattas i strukturer som är svåråtkomliga för vår påverkan och insyn. Insikten om det får dock inte leda till att vi inte gör vad vi kan. Bara det faktum att vi markerar omsorg, markerar intresse, markerar vår ståndpunkt har betydelse som ett långsiktigt moraliskt stöd och ett omedelbart moraliskt stöd för de personer som just nu är drabbade liksom för deras familjer och andra.
Med insikt om de begränsningar som tyvärr finns i våra möjligheter är det av stor vikt att vi i direkt diplomatisk dialog, i agerande genom Europeiska unionen och Förenta nationerna och icke minst genom det uppvisande av enighet i de grundläggande frågorna som en interpellationsdebatt av denna art innebär fortsätter att vara engagerade i dessa frågor.
Carl Bildt (M):
I Sverige finns i storleksordningen 90 000 personer med bakgrund i Iran. Jag möter dem i olika sammanhang. Fortfarande känner de en stark samhörighet med sitt gamla fosterland. Jag tror att vi alla skulle göra det i motsvarande situation.
De är viktiga medborgare och kuggar i det svenska samhället, men upprätthåller också - vilket jag tycker är bra - löpande kontakt med vänner och släkt i Iran och följer utvecklingen där. Det gör ibland att det finns svårigheter att hantera på det konsulära och andra områden, och det är det som leder till att jag kanske ibland har mer kontakter med min iranska utrikesministermotsvarighet än vad mina kolleger inom Europeiska unionen har.
Det har också fördelen att det ger möjlighet att ta upp frågorna om mänskliga fri- och rättigheter relativt frekvent direkt med företrädare för regimen i Teheran. Som jag sade i svaret kommer vi att fortsätta att göra det. Vi kommer att göra det fortsatt inom Förenta nationerna, inom Europeiska unionen och inom bilateralt svenskt agerande.
Carl Bildt (M):
Sveriges erkännandepolitik grundar sig på Sveriges politik och på de folkrättsliga kriterier som har varit tydliga i samtliga de fall som jag har varit medveten om under överskådlig tid, och det är vid det här laget en relativ lång tid. Detta gäller även Palestina. Jag har fört ett antal debatter i denna kammare där jag har förklarat att vi icke kan erkänna Palestina som en självständig stat därför att man inte kontrollerar territoriet.
Svensk erkännandepolitik utgår från - man kan säga att det är småstatens politik - att vi erkänner realiteterna. Andra länder har en annan erkännandepolitik, där man ser erkännandet mer som ett politiskt uttalande om vad man skulle vilja. Vi har en erkännandepolitik som grundar sig på världen såsom den faktiskt är. Det faktum att vi erkänner en stat betyder inte att vi anser att den regim som finns där är speciellt aptitlig.
Det inträffar också, som sagt, att vi då hamnar i situationer som kan vara moraliskt lite besvärliga att hantera. Men vi utgår i alla fall från denna princip. Låt mig som ett konkret exempel bara nämna att Sverige hela tiden erkände - rätt eller fel, men jag tror inte att Vänsterpartiet tillhörde dem som stod i opposition mot det - att Estland, Lettland och Litauen var ockuperade av Sovjetunionen och vägrade acceptera dem som självständiga stater. Det utgick från denna erkännandepolitik som är Sveriges och har varit det sedan länge.
Västsaharasituationen följer naturligt av detta liksom för övrigt Palestinasituationen. Skulle ett erkännande underminera FN:s ansträngningar? Ja, det tror jag. Men framför allt skulle det försvåra för Sverige. Vi har i dag till exempel inom Europeiska unionen en viss röst i Västsaharafrågorna. Skulle vi då avvika från det som är EU:s linje ställer vi oss utanför EU:s diskussioner i denna fråga.
Om detta anses vara gynnsamt eller inte från Jonas Sjöstedts, Jens Holms eller Vänsterpartiets utgångspunkt är mer diskutabelt. Men det skulle få denna effekt. Det skulle självfallet också underminera FN-sändebudets möjligheter att föra de mycket svåra och komplicerade förhandlingarna framåt mot någon typ av lösning som är acceptabel för samtliga.
Det är faktiskt så att när man försöker skapa fred måste man försöka åstadkomma någonting som ytterst kan accepteras av alla de olika parterna. Det måste, som jag har sagt i andra sammanhang, möta minimibehoven hos samtliga parter utan att möta maximikraven hos någon, då det i så fall är lätt att det inte accepteras av den andra sidan.
Därför är det viktigt att vi respekterar det som säkerhetsrådet har sagt, att vi respekterar mandatet för FN-medlaren och att vi inte genom ensidiga åtgärder försöker att på ett eller annat sätt rycka undan grunden för honom utan ger ett så starkt stöd som möjligt för FN:s ansträngningar.
Vår erkännandepolitik, som jag har formulerat den här, är starkt grundad i folkrätten och vår tro på folkrätten, och vårt stöd till FN:s insatser här är grundat på vår starka tro på FN som det främsta instrumentet för fred i besvärliga situationer som denna. Vi vill inte att denna politik ska rubbas i något hänseende.
Carl Bildt (M):
Om det skulle vara som Jens Holm säger att FN skulle anse att erkännandet skulle stärka FN:s ansträngningar skulle FN såklart ha bett om det. Det har de dock inte gjort - tvärtom. Säkerhetsrådet säger att man ska försöka komma fram med detta mellan parterna och få en kompromiss. Då vill man såklart inte att det internationella samfundet ska ställa sig ensidigt på vare sig den ena eller den andra sidan.
Det säger sig självt att det skulle underminera medlingsansträngningarna. Som sagt: Hade Jens Holm rätt hade väl FN sagt det. FN vet väl möjligtvis något bättre än Vänsterpartiet vad som ligger i FN:s intresse. Det är rätt uppenbart att det skulle underminera FN-ansträngningarna. Däremot är det självfallet en fråga om vad som är Sveriges politik. Ja, det är aktivt stöd för FN-dialogen.
Det är inte unikt i detta fall, utan det finns ett antal mycket besvärliga konflikter där Världssamfundet genom säkerhetsrådet har försökt att genom FN-medling få en lösning till stånd. Det är inte alltid det går speciellt enkelt, och i detta fall är det mycket svårt. Olika medlare har försökt, och det pågår samtal.
Ännu har ingen lösning kommit, men man får inte ge upp och tro att det bara är genom ensidiga diktat åt det ena eller andra hållet som man kan lösa det hela. Det är fel väg. Vi tror på att hålla på svensk politik vad gäller erkännandefrågor, och vi tror på att hålla på svensk politik vad gäller stödet till FN:s försök att genom förhandlingar skapa fred.
Sedan har Jens Holm rätt; jag svarade inte på frågan om domarna nyligen. Det var en försummelse på grund av tid. Dessa domar fälldes i en militärdomstol, och vi och andra har sagt att så bör det inte vara. Dessa rättegångar borde i stället ha ägt rum i en vanlig civil domstol, med de regler som gäller för detta. Sedan kan man alldeles uppenbart klassificera dessa personer på lite olika sätt.
De anklagades för vad som även i Sverige skulle ha varit väldigt grova våldsbrott. Vi ska inte ta ställning till vare sig arten av brott eller om de är skyldiga eller oskyldiga, men vi har framfört synpunkten att rättegångarna borde ha skett i en normal civil domstol och inte i en militärdomstol. Såvitt jag förstår skedde det i militär domstol därför att det var mord som utfördes på, enligt uppgift, militära representanter.
Carl Bildt (M):
Jag börjar med den fråga jag enligt Jens Holm inte har svarat tillfredsställande på. Det är korrekt; jag har inte svarat på den. Nu ska jag göra det. Hur har de andra ländernas erkännande påverkat det hela? Det finns väldigt olika uppgifter på hur många det är. Jag har sett uppgifter på allt mellan 20-30 och 80. Folk är inte riktigt klara över detta. Det är någonting man mörkar en hel del. Sedan ligger det där såvitt jag förstår i sin helhet för rätt länge sedan. Sedan 2007 är FN-förhandlingarna inne i en ny fas.
Att kalla den aktiv vore kanske att föra det lite för långt, men 2007 lades ett långtgående autonomiförslag fram från Marockos sida. Nya förslag lades också fram från Polisarios sida. FN:s säkerhetsråd sade då att förhandlingarna skulle få - det kan vi kalla det - en ny start. Det skulle bli nya ansträngningar och nya förhandlingar.
Sedan dess har mig veterligt inga erkännanden skett över huvud taget, utan då låter man situationen ligga still och man låter FN-processen få den möjlighet som förmodligen är den enda som över huvud taget finns att uppnå någon rimlig lösning. Det hela har komplicerats lite av att den socialdemokratiska partistyrelsen förlorade en votering på den socialdemokratiska partikongressen. Sådant inträffar.
Om vi skulle gå Vänsterpartiets väg skulle vi isolera oss och självfallet förlora inflytande inom EU. Vi skulle underminera FN-processen. Vi skulle dessutom underminera principer för svensk erkännandepolitik, vilket i andra fall som kanske är riktigt viktiga skulle vara negativt också för våra möjligheter att tillvarata Sveriges intressen.
Carl Bildt (M):
Överläggningar i Europeiska unionens ministerråd är slutna. Så måste det vara. Så är det i regeringen, och så är det också i riksdagsutskott. De som har deltagit i dessa överläggningar kan nog unisont intyga att den svenska rösten har milt sagt hörts i dessa diskussioner. Vad vi bör göra lite mer i Europeiska unionen är att fokusera på vad som kan bli de bidrag som vi kan lämna till en fredsprocess. Vi ska försöka underlätta att fredsprocessen äger rum.
Om den sedan kommer i gång finns det en lång rad mycket svåra uppgifter och mycket svåra frågeställningar som omedelbart kommer att finnas på bordet. Det är förhoppningsvis en vapenvila, men därefter freds-, stats-, stabilitets- och förtroendebyggande inte bara i Syrien utan förmodligen i regionen.
Det är en jätteuppgift som kommer att sträcka sig under åtskilliga år men som är av central betydelse också för Europas säkerhet om vi ser det från det humanitära men också från det egoistiska nationella perspektivet. Vi kan inte vara likgiltiga för vad som händer i det omedelbara europeiska grannskapet. Vi måste gemensamt med andra europeiska nationer börja förbereda oss för mycket besvärliga och krävande uppgifter i denna region under mycket lång tid framöver. Det kan vi bara göra gemensamt.
Jag glömde bort att kommentera Hizbullah och Israel. Jag delar det som Hans Linde har sagt. Risken för att vi här får ett nytt krig mitt inne i kriget med allt vad detta innebär, och agerandet från de bägge i olika avseenden, utan att likställa dem, har varit negativt. Till Golanfrågan återkommer jag i annat sammanhang. Vi konsulterar och bereder. Risken är att det kan försvåra och begränsa Sveriges övriga möjligheter att agera i denna konflikt. Det är den huvudsakliga frågeställningen.
Carl Bildt (M):
Nej, så var det väl inte riktigt. Men Urban Ahlin vet likaväl som jag att de seriösa samtalen om kärnvapennedrustningar förs mellan de länder som har kärnvapen - så är det ju. Men i de här sammanhangen - det var det jag menade - finns inga av kärnvapenländerna. Då är det lite annorlunda, för att uttrycka saken försiktigt. Vi kan ta konferensen i Norge. Sverige var där, men där fanns ingen officiell företrädare för något av de länder som har kärnvapen.
Urban Ahlin säger krasst att vi ska föra folklig kampanj. Ja, för den folkliga kampanjen i Ryssland, Kina och Pakistan! De var inte officiellt företrädda över huvud taget på den här konferensen. De skrev inte under. Ja, det var inget avtal och inget att skriva under på i Genève över huvud taget, utan det var att instämma i ett anförande, inget mer än så, vilket är rätt rutinmässigt i det här sammanhanget. Parallellen med klustervapen är i och för sig intressant.
Även där är det så - det är rätt - att det är ett rätt omfattande avtal som har ingåtts. Men de stora användarna av klustervapen finns inte där. Vi har avvecklat det som vi kom att definiera som klustervapen i det svenska försvaret. Man kan diskutera om det var så mycket av klustervapen, men det har vi i alla fall avvecklat, till betydande kostnader. Men de stora användarna och tillverkarna av klustervapen står fortfarande utanför detta avtal. Det är därför jag vill att förhandlingarna om detta ska fortsätta. Det är först då de blir verkningsfulla.
Det är det jag menar: Kärnvapen kan man reducera i de länder som har kärnvapen. Att förbjuda kärnvapen är en formulering som låter bra. Jag kan upplysa - Urban vet det i och för sig - om att tillverkning, användning och innehav av kärnvapen är förbjudet i Sverige.
Men det är inte förbjudet i Ryssland, Kina och Pakistan. När vi har fått ned deras arsenaler till sådana nivåer att de slutar att vara säkerhetspolitiskt relevanta i de länderna, då kan vi börja diskutera de här sakerna.
Just nu är frågan att övertyga de ledande kärnvapenmakterna, USA och Ryssland, om att gå vidare med reduktionen, att framför allt inkludera taktiska kärnvapen, som finns i vårt eget närområde, att successivt - svårt, svårt, svårt - få in andra kärnvapenmakter i dessa förhandlingar och att förhindra att nya nationer skaffar sig kärnvapen.
Där har det i Nordkoreas fall skett en utomordentligt allvarlig utveckling, och vi står inför en förhandling med Iran - kanske just nu med vissa lite mer positiva förtecken - som är rätt avgörande för hur frågan ska utvecklas. Det är där den verkliga frontlinjen i arbetet för en kärnvapenfri värld ligger. Där kommer den att förbli, och där kommer vi att vara aktiva.