Jan Ertsborn (FP):
Frågor om familjerätten är mycket viktiga och något som berör varje medborgare i vårt samhälle. Vi står här en gång om året från civilutskottet - för min del tidigare även från lagutskottet - och diskuterar dessa frågor. Jag kan inte låta bli att inledningsvis framföra en önskan om att debatten om dessa frågor blir mycket större i vårt samhälle.
De förtjänar en debatt ute i samhället, och jag hoppas att kanske alla ledamöter, inte minst i civilutskottet, kan hjälpa till att få ut dessa frågor. De är väldigt viktiga och berör egentligen alla medborgare.
Jag ska i mitt anförande ta upp ett par saker, men jag vill inledningsvis även säga att jag tror att vi i utskottet i stor utsträckning är ganska överens om målen. Vi har dock lite olika uppfattning om hur vi ska nå dit, och vi är också lite otåliga och tycker att en del saker tar för lång tid.
Den första frågan jag ska beröra är det som en del tidigare debattörer har tagit upp, nämligen faderskapsfrågorna och föräldraskapsfrågorna. Jag tycker att vi måste se över detta. Vi måste se till att vi får en modernare lagstiftning när det gäller fastställande av faderskap och inte minst fastställande av föräldraskap i samkönade par.
Jag tycker också att det är nödvändigt att vi tar upp frågorna kring den juridiska talerätten om faderskap. Det handlar till exempel om att en man ska kunna väcka talan om att vara far till ett barn och inte bara det motsatta.
Jag tycker också att man måste ta upp frågan om hävande av ett faderskap och de olika regler vi har beroende på om det är fastställt genom ett skriftligt erkännande eller om faderskapet är fastställt genom en dom, där det i så fall krävs resningsskäl för att få upp det.
Vi måste också titta över om efterlevande make och eventuella syskon ska ha rätt att väcka talan sedan mannen avlidit eller om mannens dödsfall ska innebära att frågan definitivt avskrivs.
Det finns goda grunder att söka påverka Justitiedepartementet att utvidga den beredning man håller på med i dessa ärenden så att vi får hela frågan om faderskapet och föräldraskapet utredd och fastställd i ett modernt samhälle. Jag vill också säga några ord beträffande vårdnadstvisterna.
När vi gjorde lagändringar 2006 och tydliggjorde att barnets bästa ska vara avgörande för alla beslut om vårdnad, boende och umgänge kunde vi nog inte ana att vi skulle få ett större antal vårdnadstvister, även om vi öppnade för möjligheten att i större utsträckning döma till enskild vårdnad.
Så har det dock blivit, och det är naturligtvis ingenting vi kan vara nöjda med i vårt utskott och i riksdagen. Antalet vårdnadstvister i domstol ska naturligtvis i stället ha en tendens att gå ned. Jag ser väldigt positivt på de försöksverksamheter som nu pågår på några tingsrätter här i Stockholmsområdet enligt den så kallade Trondheimsmodellen, som säkert kan innebära att vi får bort en del tvister.
Jag tror också att en del duktiga domare i våra domstolar kan lyckas med att åstadkomma förlikningar mellan föräldrar som strider, så det finns säkert vissa möjligheter. Men kanske måste man utveckla samarbetet mellan domstol och socialtjänst. Om det sedan behöver göras genom lagändringar eller om det kan ske inom befintlig lagstiftning har jag ingen bestämd uppfattning om.
Det är mycket tillfredsställande att vi inom mandatperioden får en utvärdering av vårdnadsreformen. Det känns verkligen som ett behov, framför allt med tanke på att antalet tvister har ökat så mycket. Någon av de tidigare debattörerna här har tagit upp frågan om tvångs- och barnäktenskap.
Som vi egentligen alla vet här finns det en utredning tillsatt sedan våren 2010, och betänkandet ska komma under denna vår, närmare bestämt i maj månad. För vår del i Folkpartiet hoppas vi nu att utredningen ska lämna förslag om att dispensmöjligheten för att ingå äktenskap före 18 års ålder ska tas bort.
Vi hoppas också på att vi ska få en kriminalisering så att föräldrar som tvingar sina barn att ingå äktenskap helt enkelt ska kunna straffas och att äktenskapen inte ska vara giltiga i Sverige. Vi ser fram emot detta förslag i maj månad.
Jag vill ta upp en fråga som ligger mig mycket varmt om hjärtat, och det är frågan om särkullbarns arvsrätt kontra efterlevande makes arvsrätt.
Det är ett problem som vi säkert alla känner till att det finns situationer, tyvärr ganska många, där familjens egendom består av en bostadsrätt eller en villa och när en av makarna avlider och den maken har särkullbarn som kräver ut sitt arv kan inte den efterlevande maken bo kvar i sin permanentbostad. Det känns inte tillfredsställande.
Det känns inte heller tillfredsställande att ändra lagstiftningen så att särkullbarn ska vänta med att få ut sitt arv tills båda makarna är avlidna. I Finland har man en konstruktion som jag tycker känns väldigt tilltalande och som vi borde kunna ta till oss.
Man har nämligen gjort så att den permanenta bostaden ska, om efterlevande make vill, förbli oskiftad i ett oskiftat dödsbo. Därmed ska den efterlevande maken kunna bo kvar i bostaden. Allt annat arv ska delas ut på vanligt sätt till särkullbarn respektive efterlevande make.
Det innebär att den efterlevande maken kan bo kvar i sin bostad men inte kan sälja den eftersom maken inte är ensam ägare, utan det är det oskiftade dödsboet. När maken antingen avlider eller vill flytta därifrån och då ska sälja bostaden ska skiftet äga rum mellan särkullbarnen och den efterlevande maken.
Jag tycker att detta känns som en ganska bra balans mellan de två intressena, den efterlevande maken respektive särkullbarnen. Jag skulle vilja att vi fick till stånd en vidare utredning i den delen, så att vi kunde få bort det som jag i dag upplever som mycket besvärande för en del efterlevande makar.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag yrka bifall till förslagen i betänkandet och avslag på samtliga reservationer.