Sven Otto Littorin (M):
Jobbskatteavdraget gynnar främst den som tjänar lite. Det kommer främst kvinnor till del, eftersom de tjänar mindre än män i snitt. Vi måste sätta press på kommunerna att erbjuda heltid till den ofrivilligt deltidsarbetslösa. Det gör vi framför allt genom att visa på de förebilder som finns i både socialdemokratiskt och borgerligt styrda kommuner.
För mig är egentligen inte organisationsformen det viktigaste, utan kvaliteten, både för den enskilda brukaren och för den enskilda arbetstagaren. Det måste vara det viktiga. Jag konstaterar naturligtvis att det finns både ris och ros, både i kommunerna och med andra huvudmän. Tittar man överlag är det trots allt så att enskilda arbetstagare uppfattar sig som mer rådande över sin egen arbetssituation när de har någon annan än kommunen som arbetsgivare.
Detta är naturligtvis en uppmaning till kommunerna att bli bättre arbetsgivare, och det tycker jag att vi ska ta på stort allvar. Jag är också glad för att vi har ökat statsbidragen till kommunerna med knappt 30 miljarder. Det är bra, för det hjälper till i krishanteringen. Men det ger naturligtvis också bättre förutsättningar för kommunerna att kunna hantera en del av de frågeställningar vi diskuterar.
När det gäller jämställdhetsbonusen är den, liksom föräldraförsäkringen, beroende av tidigare inkomst. På det sättet ger jag gärna Ann-Christin Ahlberg rätt: I grunden handlar det om att se till att vi får jämställda löner. Samma typ av arbete ska ge samma typ av lön, oavsett om man råkar vara man eller kvinna, svart, vit eller röd, gammal eller ung. Det måste vara grundförutsättningen. Det där är någonting som vi på olika vis alla har arbetat för under lång tid och som åtminstone arbetstagarparterna har arbetat för.
Men av olika skäl ser det inte riktigt ut på det sättet, varken i samma jobb eller när man jämför manliga arbetstagare med kvinnliga arbetstagare. Det sistnämnda beror oftast på att man arbetar med lite olika saker. Det är fortfarande, tycker jag, för få män i vården och för få kvinnor i tekniska yrken.
Därför blir det viktigt hur man lockar ungdomar in i olika utbildningar och hur man på Arbetsförmedlingen och annat visar på var framtidens jobb ska komma och så vidare så att man aktivt stöder den utveckling som leder till att vi får fler män till exempel i vården och fler kvinnor i tekniska yrken. Det tror jag är en god utveckling. Sedan är det naturligtvis så i grunden att det är tufft att vara småbarnsförälder. Det är tufft att försöka få ihop allt som ska fås ihop.
Det gäller både jobbet, dagishämtning, städning och vad det nu kan vara. När vi pratar om avdraget för hushållsnära tjänster syftar det ju till att lyfta av en del av familjernas gemensamma börda för att på det sättet se till att man har möjligheter att bättre dela på arbetsuppgifterna. Jag vet att ni inte gillar detta, och jag tycker att det är synd, för jag tror att det ändå gör barnfamiljernas liv lite lättare.
Jag måste slutligen säga att jag naturligtvis delar Ann-Christin Ahlbergs analys och grundläggande vision om ett jämställt arbetsliv med ett delat föräldraansvar. Det är dit vi vill på olika vis. Tyvärr har vi arbetat för detta under ganska många decennier, och det går alldeles för sakta. Det är naturligtvis bekymmersamt. Jag kan ändå konstatera att det ser bättre ut än det gjorde för fem år sedan.
Det ser bättre ut än det gjorde för tio år sedan, men det går för sakta. Därför tycker jag att man måste vara aktiv i att se vilka typer av stöd i skattesystemet och andra funktioner som man kan bidra med för att detta ska förbättras.
Det kan till exempel vara, om man tar utgångspunkten i de kommunalanställda, att se efter hur man kan erbjuda heltidstjänster på ett vettigare sätt eller hur man på olika vis kan se till att man blir bättre som arbetsgivare, alldeles oavsett om man råkar vara en kommun eller en privat aktör som arbetar inom samma arbetsområde.