Annika Lillemets (MP):
Det är en blåsig, kylig vårdag i mars i år, och luften är frisk och klar. Vi skyndar oss in i värmen, förbi en lite äldre vit lastbil med flak som står parkerad utanför museets entré. Väl inne välkomnas vi av vackra blomsterarrangemang i stora, lite ovanligt utformade behållare. En vänlig guide tar emot oss.
Snart får vi se den vita lastbilen igen, eller rättare sagt en modell av den, i en utställning om vad som hände här i staden Halabja en helt annan dag, i mars 1988, en solig, vacker vårdag. Lastbilens flak var fullt av människor. Bland dem en tioårig pojke, hans mamma och många andra släktingar.
Men de kom inte långt, och för nästan alla blev det deras sista resa. Utställningen visar en kuslig scen av hur det såg ut i Halabja den här vårdagen, modeller av människor som dött när de försökt fly och rädda små barn och andra undan den skoningslösa tysta mördaren som inte gick att undkomma.
Själva luften, den friska och klara luften, hade förgiftats av gas. Vi, min riksdagskollega Jabar Amin, förre riksdagsledamoten och EU-parlamentarikern Per Gahrton och jag, fortsätter förstummade genom utställningen. Vi ser bilder av fruktansvärt skadade, sönderfrätta, döende och döda människor, många av dem små barn.
Vår guide berättar lågmält och sakligt om det obegripliga, och vi försöker begripa. Men det är omöjligt. Det är svårt att hålla tillbaka tårarna när vi går genom museet över giftgasattacken i Halabja och Anfal.
Uppåt 6 000 människor, civilpersoner, barn, gamla, de som helt enkelt befann sig i sin hemstad Halabja, miste livet denna vackra vårdag eller efter en kortare eller längre tids lidande. Många av dem som överlevde blev skadade för livet, både fysiskt och psykiskt, så även deras barn.
Giftgasattacken mot människorna i Halabja är det mest kända av brotten under Anfalkampanjen mot kurderna under Saddam Husseins regim. Men offren är långt fler, som flera talare, senast Jabar Amin, har sagt. Kanske uppemot 180 000 eller fler kurder miste faktiskt livet under Anfalkampanjen 1988, därtill alla anhöriga, alla skadade, alla fördrivna.
Anfal var inget spontant illdåd. Det var en djävulskt uttänkt, noga planerad, systematiskt utförd kampanj för att utrota kurderna i de trakter i irakiska Kurdistan som Saddam Hussein kontrollerade. Anfalkampanjen var ett brott med iskallt uppsåt, sprunget ur en avgrundsdjup ondska bortom allt förstånd.
Syftet var att utplåna kurderna i de områden regimen pekat ut som förbjudna. Det var ett folkmord, enligt de kriterier FN ställt upp, vilket konstaterats av flera internationella organisationer och irakisk nationell domstol. Vår guide på museet i Halabja i våras var tio år 1988. Det var han som var pojken på lastbilen.
Han överlevde där han låg på flaket i många timmar med sin döda mamma och sina andra döda släktingar innan han räddades. Hur kan såren läka i en människa som har överlevt något så ofattbart fasansfullt? Hur kan såren läka i en stad, hur kan såren läka i ett folk som har utsatts för något sådant?
När man har det svårt behöver man vänner, och som det kurdiska folkets vänner måste vi alla göra vad vi kan för att hjälpa till. Efter besöket i Halabja beslöt vi som var där därför att göra vad vi kunde. Vi skrev en riksdagsmotion tillsammans med flera andra gröna kolleger om att även Sveriges riksdag ska uttala att Anfal var ett folkmord.
Det är ett viktigt ställningstagande för att hedra offren och visa solidaritet med de efterlevande och det kurdiska folket. Det är också väldigt viktigt att erkänna och fördöma folkmord, Anfal och andra, för att förebygga att det sker igen. Budskapet ska vara glasklart. Folkmord ska ingen komma undan med.
Att erkänna Anfal som folkmord är därför viktigt inte bara för de direkt drabbade och för det kurdiska folket utan för oss alla. Det kan hända igen. Pojken på lastbilsflaket som nu arbetar som guide i museet i Halabja heter Omed. Det betyder hopp på svenska. Jag vill avsluta med att tala om hopp.
Jag hoppas nämligen av hela mitt hjärta att Omed och de andra människorna som överlevde gasattacken i Halabja och andra områden, drabbade städer och byar i Kurdistan, kan gå vidare och trots allt de utstått leva goda liv framöver. Jag hoppas också att inget barn eller vuxen någonsin mer ska utsättas för ett lidande som det man utsattes för i Halabja och andra städer.
Det är naivt, och det är väldigt långt dit. Men jag kan ändå inte låta bli att hoppas att alla bomber i världen ska oskadliggöras och användas på ett sätt så att de blir till glädje i stället. Blomkrukorna i museet i Halabja som man planterat blommor i var nämligen gamla bomber som var tömda på sprängämnen, stridsgas och annat. Det skulle jag vilja se i hela världen.