KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Lohman (M):
Jag vill börja med att hälsa statsrådet välkommen till kammaren. Jag vet inte om det är den första debatten, men det är den första debatten som vi har. Det är inte den sista, kan jag lova. Välkommen! Jag tackar också för svaret. Jag delar statsrådets uppfattning att studieförbund och folkhögskolor är och har varit mycket viktiga aktörer i samhällsbygget.
Jag uppskattar också att folkbildningen är fri och att den bygger på frivillighet, i motsats till ungdomsskolan. Många människor har under åren höjt sin kompetens och kunnat förändra sin livssituation tack vare just studieförbund och folkhögskolor. Precis som statsrådet säger har folkbildningen varit en viktig del i att bygga och utveckla Sverige.
Jag har själv gått i studiecirklar, och jag har fungerat som cirkelledare. Jag vet att studieförbunden har en väldigt stor roll att spela. Jag tänker till exempel på det livslånga lärandet och hur man har mottagit nyanlända människor framför allt under det senaste året. Det är många som går i studiecirkel på sin fritid.
Det anordnades 275 000 studiecirklar 2014, tror jag det var, för ungefär 1,7 miljoner människor. Det är väldigt mycket. Man hade 20 miljoner deltagare i olika kulturprogram. Kulturdelen är också väldigt viktig i studieförbundens verksamhet. Det är bra.
Det är till och med mycket bra. Nu kommer en ny modell från den 1 januari 2017 där Folkbildningsrådet har ett nytt fördelningssystem. När jag har talat med olika företrädare för studieförbunden har de uttryckt en stor oro. Det blir en stor förändring i modellen.
En del tycker att det är bra, men andra känner oro. De är oroliga för vilka konsekvenser det eventuellt ska ha. Det finns en rädsla för att man inte bokstavligt men bildligt ska slå ihjäl varandra. Det handlar om att de stora ska slå ihjäl de mindre, bildligt talat. Hur ska man förhålla sig till varandra?
Ska man fortsättningsvis vara kollegor, eller blir man konkurrenter? Alla vi är ense om att det är viktigt att studieförbunden finns i alla delar av landet. Det vill de också själva. De vill finnas i alla kommuner och i glesbygd och tätort. Det gäller såväl stora som små.
Vi har tio studieförbund i Sverige som verkar mer eller mindre över hela landet. Studieförbunden vill också vara en aktör för att möta de nya behov som finns i samhället. Det gäller exempelvis det som de har gjort ypperligt i mötet med nyanlända, där de har gjort en stor insats.
Min fråga till statsrådet var om statsrådet avser att vidta några åtgärder så att studieförbund på landsbygden inte ska missgynnas. Här finns en stor oro. I mitt hemlän Västernorrland och i Sundsvall har vi glesbygd. Här finns oro över det nya fördelningssystemet. Jag tror att det också finns i andra delar av landet i inland och glesbygd.
Det gäller små orter med lågt invånarantal. Det kanske gäller 5 000, 10 000 eller 15 000 människor och tio studieförbund.
Eva Lohman (M):
Jag ska försöka hålla tiden lite bättre nu - jag stannade mitt i. Med det nya fördelningssystemet krävs en viss volym för att man ska få verksamhetsbidrag: 2 000 studietimmar och 100 unika deltagare. I glesbygden är det långa avstånd - 10, 20, 30 mil.
Det kostar pengar, och pengarna räcker inte till om alla tio studieförbund ska försöka finnas på så många platser som möjligt. De små studieförbunden befarar att de inte kommer att klara detta. De kommer inte att klara att ha 2 000 studietimmar och 100 unika deltagare om de ska "konkurrera".
Dessutom är det den lokala närvaron som premieras i fördelningssystemet, och de små studieförbunden finns inte på dessa små orter. I dag finns asylpengarna, men dem får man inte räkna in i den ordinarie verksamheten.
Man har ju många nyanlända som deltar i cirklar, och asylpengarna är ett tillfälligt bidrag som kommer att dras ned från år till år. Det är alltså inget som räknas in i en normal verksamhet.
I svaret från statsrådet kan jag i sista stycket läsa att hon fortsättningsvis ska verka för att den nu rådande ansvarsfördelningen mellan staten och folkbildningen ska bestå. Men det står också att folkbildningen ska ges goda förutsättningar att i olika former kunna verka i hela landet.
Det låter lugnande. Betyder det att statsrådet kommer att vidta åtgärder för att alla tio studieförbund ska ha möjlighet att verka i hela landet så att hela Sverige kan leva?
Eva Lohman (M):
Det låter betryggande. Jag hoppas verkligen att statsrådet följer detta så att det inte blir så att de små studieförbunden lämnar glesbygden därför att de inte har möjlighet att få ihop de timmar och den volym som krävs för de verksamhetsbidrag som gör att de kan existera: 2 000 timmar och 100 unika deltagare. Det är mycket på en liten ort.
Framför allt gäller detta kulturverksamheten, som studieförbunden också är duktiga på. Det jag har sagt om volymen och den oro som finns hos de små studieförbunden nämns också i Statskontorets första rapport om folkbildningen. Där tittar man på den nya anslagsfördelningen från Folkbildningsrådet.
Man kan se att många uttrycker oro för hur det kommer att bli i framtiden. Kommer de små förbunden att kunna vara kvar i glesbygden, eller kommer de att slås ut av de stora? Lokal närvaro är nämligen också en sak som premieras.
Jag vet att till exempel ett studieförbund som NBV i Västernorrland, eller Mittsverige som det heter nu, har mycket glesbygdsverksamhet. De använder också många nyanlända i sin verksamhet; 34 procent av de nyanlända jobbar till exempel som cirkelledare. Snittet är 8 procent, så det är väldigt bra.
Men de och andra mindre studieförbund är oroliga för att de inte ska kunna uppfylla volymen: 2 000 timmar och 100 unika deltagare. Men det känns tryggt att höra att statsrådet kommer att följa detta och se till att det ska fungera för alla.
Eva Lohman (M):
Tack för svaret! Jag delar statsrådets åsikt att blåljuspersonalens arbetsmiljö är viktig. De ska ha det skydd de behöver. Jag ska börja med att ge ett exempel, vilket också är anledningen till att jag skrev interpellationen. I Västernorrland, mitt hemlän, var en ambulans under utryckning. En sjuksköterska satt bak och vårdade en patient.
Hon var obältad, och den andra körde. Ambulansföraren gjorde en häftig inbromsning. Sjuksköterskan bak föll framåt och skadade sitt knä. Hon har fått bestående men. Detta är ett problem.
Lagrummet säger att personalen har rätt att sitta obältad, men det försäkringsskydd som arbetsgivarna runt om i landet erbjuder är inte fullgott till hundra procent. Vårdförbundet i Västernorrland rekommenderar personalen att ta en privat försäkring. Men då hamnar de i ett moment 22-förhållande, herr talman.
De får inte ut något på försäkringen därför att de har suttit obältade, men i det lagrum som finns har de rätt att sitta obältade. Det här är onödigt tjafs som ambulanspersonal i sin yrkesutövning inte ska behöva stå ut med. Den som sitter bak i en ambulans och ägnar sig åt hjärt-lungräddning kan inte vara bältad.
Patienten är bältad i sexpunktsbälte och blir vårdad. Men vårdaren har ingen som helst koll på trafiken. Man bryter mot trafikreglerna när man kör fort och så vidare. Vad som helst kan hända - och händer. Försäkringsfrågan har varit aktuell i många år, och många studier har gjorts.
Studierna visar att ambulanspersonal tenderar att inte använda bilbälte för att kunna säkra vården för patienten. Sjuksköterskan kan inte i dagens läge vårda en patient till hundra procent samtidigt som hon är bältad.
Det går inte att utföra livsuppehållande vård. Det finns kompressionshjälpmedel som man kan använda i ambulanserna. Men arbetsgivarna hänvisar till att det finns ett lagutrymme: Ni behöver inte; det är ingen fara. Därför blir det inga hjälpmedel.
Om man hade kompressionshjälpmedel i ambulanserna och om Arbetsmiljöverket sa att det ska finnas i varje ambulans skulle ambulanspersonalen kunna sitta bältad och samtidigt ge patienten livsuppehållande vård.
Eva Lohman (M):
Det låter bra. De flesta som kör ambulans är vidareutbildade sjuksköterskor med masterexamen. Jag talade så sent som i går med den ambulanssjuksköterska som tog kontakt med mig angående knäskadan, även om det inte var han som hade fått den.
Ambulanspersonal tillhör Vårdförbundet, och det är Vårdförbundet som har uppmanat dem att teckna en extra försäkring för att ha fullgott skydd eftersom grundförsäkringen inte ger det.
Det är både konstigt och orimligt att de ska behöva teckna en privat försäkring, för jag anser att arbetsgivaren ska ta på sig hela ansvaret för att de har fullgott skydd. De ska inte behöva tjafsa med försäkringsbolag om bälte hit och bälte dit och andra krav.
Det här är en personalgrupp som gör ett fantastiskt jobb och som vi ska värna och vara rädda om. De jobbar ju för patienternas bästa.
Den här ambulanssjuksköterskan, som är mycket välutbildad och som finns på Sundsvalls sjukhus, sa: Min dröm är att Arbetsmiljöverket får direktiv om att det ska finnas kompressionshjälpmedel i varje ambulans. Då kan de sitta bältade samtidigt som de ger patienterna livsuppehållande vård.
Det är en säkerhetsfråga för såväl patienterna som personalen. Jag hoppas att statsrådet tar till sig detta.
Eva Lohman (M):
Det känns bra att statsrådet tar med sig frågan och tittar på den.
Lagutrymmet kan inte vara tillfredsställande i dag eftersom arbetsgivaren hänvisar till det, också när personalen menar på att det finns kompressionshjälpmedel och andra hjälpmedel som gör det möjligt att utföra avancerad vård i ambulansen. Förmodligen är det en kostnadsfråga för många landsting. Det kostar en hel del.
Men detta är viktigt. Tanken är ju inte att ambulanspersonal ska skadas i sitt jobb, och när det sker ska de ha fullgott skydd. Det anser de själva inte att de har i dag, utan de hamnar i en moment 22-situation.
Jag uppskattar att statsrådet tar med sig de här frågorna och tittar på lagutrymmet. Det måste finnas en tolkningsmöjlighet som gör att arbetsgivaren kan ta det till sin fördel om man säger att det inte behövs några kompressionshjälpmedel eller något annat - underförstått därför att det kostar pengar.
Och det finns säkerhet i lagen.
Eva Lohman (M):
Tack för svaret, ministern! Jag noterar att statsrådet fått flera liknande frågor tidigare, och det kanske beror på att detta är en mycket viktig fråga för personal och övriga patienter på de rättspsykiatriska regionklinikerna. Det är ett stort och ständigt aktuellt problem.
I min interpellation frågar jag varför det är en sådan skillnad om Pelle eller Kalle, som är intagen enligt lagen om rättspsykiatrisk vård, en dag får permission och får röra sig lite ute i samhället. Ofta besöker man då en butik, och Kalle kanske får ett paket som han hämtar på posten; många butiker har ju postförsändelser.
Min erfarenhet kommer från den rättspsykiatriska regionkliniken i Sundsvall, där jag har arbetat i ganska många år. Om Kalle hämtar ut ett paket på Icabutiken, tar det under armen och går tillbaka till rättspsyk kan personalen kontrollera paketet. Men Kalle har naturligtvis lärt sig att det är mycket smartare att posta paketet till sig själv så att han får det en eller två dagar senare.
Då har personalen inte rätt att kontrollera. Detta är ett stort problem, för många gånger handlar det om människor som är ganska farliga och har begått grova brott. Det är stor skillnad mellan att vara på en rättspsykiatrisk regionklinik enligt LRV, lagen om rättspsykiatrisk vård, och enligt LPT, som gäller psykiatrisk tvångsvård. Man har gjort något, ibland väldigt hemska saker.
För några år sedan infördes ytterligare säkerhet. Man har i dag en allmän inpasseringskontroll på alla rättspsykiatriska regionkliniker. Men den är i praktiken verkningslös när personalen inte har möjlighet att kontrollera till exempel post eller andra försändelser till de intagna.
Jag förstår inte resonemanget om att detta skulle vara integritetskränkande. En vanlig inpassering är ju också integritetskränkande för patienten eftersom det görs en kroppslig visitering. Man går igenom och tittar på vad patienten har. Men om det kommer ett paket med posten får man inte öppna det.
Personal är ju inte intresserad av att läsa brev eller titta vad det är, utan man är mest intresserad av att se om det finns farliga saker: droger, knivar eller annat. Detta handlar ju också om säkerheten för personal och övriga patienter.
Det är inte så länge sedan en patient i Sundsvall svarade på en reklamkampanj och som tack för det fick ett brev tillbaka från ett känt företag. Av en händelse råkade en i personalen känna att det var något hårt i, och det var en kniv som han fick.
Det var tur att personalen kände på brevet, för detta är ju farliga saker. De nya säkerhetsreglerna inom rättspsyk har inneburit stora kostnader för landstingen. Man har byggt nya entréer och infört inpasseringskontroll.
Jag vet att personal tycker att denna rigorösa säkerhet haltar när det gäller postförsändelser och att det innebär en stor lucka i lagstiftningen. Det fungerar inte, och jag tycker att man borde ändra lagen så att det stämmer bättre överens.
Eva Lohman (M):
Jag hör vad ministern säger. Det är orimligt att begära att chefsöverläkarna ska ta beslut om varje brev eller paket som kommer in. Det är dessutom väldigt svårt att bedöma vilket brev eller paket som kan vara till förfång. Kollar man en, kollar man ingen.
Detta handlar i stället om att införa rutinmässiga kontroller av allt som kommer in på de rättspsykiatriska klinikerna, inte av nyfikenhet utan av säkerhetsskäl. Jag kan inte se att detta skulle vara integritetskränkande för patienterna. De är ju omhändertagna.
De är på rättspsykiatriska kliniker enligt LRV, alltså lagen om rättspsykiatrisk vård. De är ju frihetsberövade. Jag tycker att man måste se över lagstiftningen. Man måste lyssna på de anställda, för detta är ett stort problem. Det är ett stort problem inte bara i Sundsvall utan också på övriga rättspsykiatriska kliniker. Detta haltar betänkligt.
Som någon uttryckte det: Vi har ju ingen Clark Kent som jobbar på kliniken. Jag tror inte att någon har det, men man skulle behöva någon som skulle kunna se vad som finns i brevet. Det är viktigt att man lyssnar på personalen, som jobbar med detta dagligen.
Ibland är det väldigt farliga människor som de har att göra med. Det som jag nämnde tidigare, att man postar brev till sig själv för att slippa gå igenom inpasseringskontrollen, är något som alla är medvetna om. Det är så det fungerar i dag.
Den som inte har rent mjöl i påsen tar inte sitt paket under armen, för då kommer det ju att kollas, utan han eller hon - oftast är det en han - postar det. Man skulle kunna jämföra detta med den kontroll som finns på våra flygplatser: Det är säkerhetskontroll, röntgen, och ibland blir vi kroppsvisiterade när vi ska ut och flyga. Jag upplever inte det som integritetskränkande.
Jag tycker att det känns tryggt och bra även om det ibland tar lång tid. Syftet är också att man inte ska ta in något i flygplanet som kan vara farligt för andra.
Jag kan inte förstå att det skulle upplevas som integritetskränkande att brev eller paket öppnas när det kommer till en frihetsberövad person, som kanske är väldigt farlig och som sitter på en rättspsykiatrisk klinik. Vad är logiken i detta, om man jämför med flygplatser? Jag tycker inte att man kan ha det så här. Fungerar det inte måste man titta på lagstiftningen.
Man måste lita på att de som arbetar med dessa frågor varje dag vet vad de talar om. Det handlar om hänsyn och omsorg om övriga patienter. Man vill inte vänta tills det händer något. Man vill inte ha ansvaret att det kanske kan hända något farligt och veta att man först då kan förändra detta.
Eva Lohman (M):
Jag tror att ministern skulle göra klokt i att lita på vad de som arbetar i verksamheterna säger. Det är ju de som ser vad som fungerar bra och vad som fungerar mindre bra. Detta med rutinmässiga kontroller är något de känner starkt att de skulle behöva göra. Jag kan bjuda in ministern till rättspsyk i Sundsvall för att han ska se hur det fungerar i praktiken.
Man har stor omsorg och känsla för de patienter som finns. Det är ju rehabilitering som man jobbar med. Målet är att de så småningom ska ut i samhället igen. Men innan man är färdigbehandlad - det är en process som kan ta ganska lång tid - kan man som patient vara farlig både för sig själv och för andra.
Därför tror jag att vi inte ska vara så rädda för att ändra lagstiftningen. Man får ett mycket bättre skydd på klinikerna. Vi har en rigorös lagstiftning på en sida, men när det gäller posthanteringen haltar det. Den är en gigantisk lucka, som någon sa. Detta fungerar illa med det övriga. Man behöver hitta bättre balans.
Jag tror inte att man ska lägga ansvaret på chefsöverläkarna. Som jag sa tidigare: Kollar man en, kollar man ingen. Man måste ha rutinmässiga kontroller som all personal ska ha möjlighet att utföra.
Eva Lohman (M):
Min fråga är av allmänpolitisk karaktär, och jag vänder mig till Ylva Johansson. I september frågade min kollega Olof Lavesson kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke hur hon ser på riksdagens beslutandemakt och den demokratiska processen här.
Den senaste tiden har vi fått höra att den ansvariga utredaren för Kulturskoleutredningen vägrar att komma till riksdagens kulturutskott för att redogöra för utredningens förslag. Häromveckan lät kultur- och demokratiministern meddela att regeringen med anledning av Medieutredningen inte avser att invänta synpunkter från berörda remissinstanser. Här är det bara att tuta och köra!
Min fråga till statsrådet är: Hur ser ministern på riksdagens inflytande, och hur ser ministern på den demokratiska beredningsprocess som regeringens arbete ska omfattas av?
Eva Lohman (M):
Tack för svaret! Jag har en följdfråga. Kultur- och demokratiministern har utsett Berit Högman att leda samtalen med riksdagens partier med anledning av Medieutredningen. Då är min fråga: Vilket mandat har hon egentligen från regeringen, och vilken betydelse kommer synpunkterna från riksdagspartierna att ha för regeringens fortsatta beredning?
Min fråga går till kulturminister Alice Bah Kuhnke. Det handlar om barns läsning. Jag vet att regeringen satsar på barns läsning, och vi är alla ense om att det är oerhört viktigt. Det är viktigt när barnen är små, eftersom det är då som språk och den kulturella identiteten utvecklas. Min fråga till kulturministern handlar om nationella minoriteter och de barn som finns där.
Vi har sedan ett antal år tillbaka en lag som ger finska barn och barn som talar meänkieli eller samiska rätt till förskola helt eller delvis på deras modersmål. Dessa rättigheter är starkare inom förvaltningsområdena.
Min fråga är: Vad tänker ministern göra för att barn med nämnda minoritetsspråk får reell möjlighet till undervisning i kommuner som i dag inte ingår i ett förvaltningsområde? Sverige har förbundit sig där.
Eva Lohman (M):
Min fråga går till statsrådet Anna Ekström. Hur tänker regeringen göra för att försäkra sig om att det finns lärare i nationella minoritetsspråk i framtiden? Gymnasieelever får meritpoäng som uppmuntran för att läsa moderna språk, matematik och engelska, men vill man läsa ett modersmål får man inga sådana poäng.
Alldeles för få elever får möjlighet att läsa samiska eller något av de andra nationella minoritetsspråken trots att behovet är stort nu och kommer att vara det i framtiden. Behöriga lärare i modersmål har heller inte behörighet att undervisa i moderna språk, och det är svårt i dag för lärare i modersmål att komplettera för att få gymnasiebehörighet på samma sätt som lärare i moderna språk kan göra.
Det borde inte vara någon skillnad mellan modersmålslärare och lärare i moderna språk, utan samtliga borde ha gymnasiebehörighet. Min fråga är: Hur tänker regeringen göra för att försäkra sig om detta?
Eva Lohman (M):
Det är ju inte de nationella minoriteterna som ska ha ansvar för att det finns kompetent personal och kompetenta lärare i kommuner, landsting, regioner och stat i dag och i framtiden, utan det är statens ansvar. Jag kan också tillägga att det finns ett stort intresse bland modersmålslärare att komplettera sin utbildning till gymnasielärarnivå.
Har regeringen för avsikt att se över högskoleförordningen för att införa meritpoäng i de nationella minoritetsspråken?
Eva Lohman (M):
Min fråga går också till kultur- och demokratiminister Alice Bah Kuhnke. Frågan gäller kulturskoleutredningen. Vi ser alla ser fram emot att det så småningom ska komma en proposition. Jag hade nyligen förmånen att få medverka när Rum - Sveriges största ungdomsförbund för musik - hade sitt årsmöte, för att tala om just kulturskoleutredningen.
Utredningen är bra och intressant, men det finns delar i den som åtminstone vi moderater inte är så väldigt förtjusta i. Det står att kulturskolan ska vara tillgänglig för alla. All verksamhet är ju dock inte skattefinansierad, eftersom kulturskolorna inte kan erbjuda detta. Jag tänker till exempel på dans, som är väldigt populärt bland många ungdomar. Där får föräldrarna gå in och betala, för det är inte skattefinansierat.
Hur ser kulturministern på detta?
Eva Lohman (M):
Det låter positivt, för det är viktigt att det här förblir en kommunal verksamhet. Det kom upp en annan sak som gäller just musik- och ungdomsförbundet Rum. I utredningen står att grupparbete ska vara norm, vilket är lite oroande. Hur ska de som vill utveckla sin konstnärliga och tekniska begåvning och som behöver enskild undervisning få detta?
Sverige kommer i framtiden att behöva särskilt utbildade vad gäller konstmusiken.
Eva Lohman (M):
Jag tackar ministern för svaret. Jag tror att vi är ganska ense om folkbildningen och den betydelse den har inte bara för människors utveckling utan även för samhällets. Alliansregeringen lade i mars 2014 fram propositionen Allas kunskap - allas bildning .
Den innehåller en ny målformulering för den statliga folkbildningspolitiken, som tydliggör statens ambitioner med politiken och att folkbildningens målgrupp är bredare än målgruppen för hela vuxenutbildningen. I propositionen presenteras också en ny modell för utvärdering av folkbildningen och dess effekter.
Alliansregeringen ansåg ju att folkbildningen har en mycket viktig roll i samhället och att det därför är angeläget att regelbundet utvärdera den. Det är en verksamhet som får omfattande stöd i form av statsbidrag och samtidigt bidrar till samhället.
Statskontoret fick i uppdrag att hålla samman utvärderingen med stöd av bland annat Institutet för arbetsmarknads- och utbildningspolitisk utvärdering samt Myndigheten för kulturanalys. En delrapport har vi sett komma ut, och en lägesrapport har kommit ganska nyligen.
I april 2018 kommer utvärderingen i sin helhet, och det ser jag fram emot. Det stämmer att man i delrapporten säger att de fyra syftena i princip är uppnådda med folkhögskolornas förutsättningar att bidra, men det finns risker.
Ett exempel är att de olika grupperna inte alltid har den blandning det står i syftena att de ska ha. Det ska vara en blandning av deltagare med olika erfarenheter; det är en av grundtankarna. En annan risk Statskontoret tar upp är att det är svårt att få tag i lärare som har rätt kompetens, alltså lärare som har kompetens i att undervisa i svenska som andraspråk.
Det är en brist som finns i hela samhället i dag. Statskontoret säger också att det finns en risk att det inte finns lärare som kan ta sig an personer med neuropsykiatriska funktionsnedsättningar.
Man måste ju vara väldigt noggrann för att den gruppen ska kunna ingå. Gruppen med neuropsykiatriska funktionsnedsättningar har dessutom ökat under senare år.
I den allmänna kursen på folkhögskolor, alltså den som är från 15 veckor och uppåt och som ska se till att alla får grundskole- eller gymnasiekompetens, är nyanlända överrepresenterade.
Det finns ju en fara i det när man samtidigt ser att det inte finns behöriga eller kompetenta lärare som kan undervisa dem. Den bristande kompetensen hos lärarna är alltså ett problem. Min fråga är: Hur avser ministern att stärka förutsättningarna att uppnå de fyra syftena när det saknas så många behöriga och kompetenta lärare?