Bo Bernhardsson (S):
Det känns lite som om vi fortsätter en debatt som har pågått ett bra tag. Det är ju i princip den diskussion vi har fört hela förmiddagen som vi nu ska fortsätta föra. Jag ska försöka variera mig lite och ta upp andra aspekter än dem vi redan har diskuterat.
Skälet till mina frågor är att Riksrevisionen, som vi hörde nyss, i sin rapport Transparensen i budgetpropositionen för 2014 efterlyser tydlighet om hur man ska klara överskottsmålet. Det var själva utgångspunkten, och det har vi delvis diskuterat redan.
I vad mån, frågar sig Riksrevisionen i rapporten, beror optimismen - som Anders Borg också ger uttryck för i sitt svar till mig - "på regeringens antaganden om effekterna av dess egen arbetsmarknadspolitik". Det är alltså positiva effekter regeringen gör antaganden om. Man kallar det arbetsmarknadspolitik.
Jag skulle nog vilja säga att det egentligen handlar mer om sysselsättningspolitik eller sysselsättningsstimulerande politik när vi tittar på skattepolitiken och andra åtgärder. Arbetsmarknadspolitiken är enligt min uppfattning nedlagd. Den aktiva arbetsmarknadspolitiken är i princip nedlagd i Sverige. Däremot har vi fas 3 och lite andra verksamheter som pågår.
I sitt svar till mig åberopar Anders Borg OECD, Riksbanken och Konjunkturinstitutet. Konjunkturinstitutet har jag redan avhandlat, så det behöver jag inte upprepa.
När det gäller Riksbanken blir jag lite förvånad, för jag har flera gånger läst Riksbankens rapporter, där man skriver ungefär så här: Enligt Riksbanken finns det i dag tecken på en försämrad matchning på den svenska arbetsmarknaden, vilket driver upp jämviktsarbetslösheten. Var stödet från Riksbanken finns för att sysselsättningspolitiken skulle vara så lyckad vet jag alltså inte, men det kanske Anders Borg kan berätta senare.
Riksbanken har varit kritisk just på den punkt som gäller matchning. Att regeringens sysselsättningspolitik misslyckas beror på att man tänker fel. Det har vi också delvis varit inne på.
Huvudspåret i tänkandet är att skattesänkningar kombinerade med sämre socialförsäkringar, så dåliga att de skapar utanförskap, ska leda till att incitamenten att arbeta ökar. Det tänkandet ligger också till grund för något som kallas Fasitmodellen, en kalkylmodell där man försöker beräkna effekterna av den här politiken.
Till grund för Fasitmodellen ligger alltså tänkandet att, om vi sammanfattar det, en skattesänkning eller försämring av socialförsäkringarna leder till att individen arbetar mer eftersom priset på fritid ökar. Det blir dyrare att ha fritid eftersom man får ut mer av att jobba.
Modellen utgår från - och det här är ett problem med tänkandet som jag tycker är ganska stort - att ofrivillig fritid som förorsakas av arbetslöshet eller sjukdom är lika positiv som annan fritid. Därför kan man använda den här prismodellen - höjer man priset på fritid kommer folk att bjuda ut sitt arbete mer, och då blir det mer sysselsättning.
Där har vi i ett nötskal hur tänkandet som genomsyrar Finansdepartementet ser ut. Det finns ett problem med det här, ett jättestort problem. Det är att man återigen i hög grad bortser från efterfrågesidan. Att pensionärer, sjuka och arbetslösa får högre incitament att jobba är inte samma sak som att de får jobb.