KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Eriksson (MP):
Jag hade inte tänkt begära ordet i denna debatt. Vi har varit överens om nästan alla frågor i betänkandet. Det handlar om att vi i de flesta fall säger nej eftersom en fråga antingen nyligen behandlats i en utredning eller också är på väg in i en utredning.
När Jonas Åkerlund var uppe i talarstolen och sade att vi ska minska antalet människor som har rösträtt i kommun- och landstingsval i Sverige, att hundratusentals människor inte längre ska få rösta fastän de bott här i många år, kanske vuxit upp här och betalar skatt i sin kommun, då kände jag att det var viktigt att begära ordet.
Jag vill fråga Jonas Åkerlund: Tror du att en sådan ändring, att avskaffa rätten för många människor att rösta i Sverige, skulle bidra till ökad integration? Om man avskaffade rätten för många människor att rösta, tror du att det skulle öka eller minska motsättningarna mellan olika grupper i Sverige?
Det tror jag, och det är synd att man kan stå i Sveriges riksdag och säga att man skulle vilja minska möjligheten att kunna delta i val genom att avskaffa rösträtten för en hel del människor. Jag tycker ärligt talat att det är ganska upprörande.
Peter Eriksson (MP):
Den här tiden på året brukar vi i konstitutionsutskottet ägna oss framför allt åt granskningen av regeringen. Det är en viktig del av kontrollmakten i Sverige, och den styr mycket av vårt arbete i utskottet. Men just nu ska vi debattera en annan viktig del av kontrollmakten, nämligen frågeinstituten.
Frågor och interpellationer är sådant som i huvudsak sker här i plenisalen. Som grund för betänkandet och diskussionerna i utskottet har vi haft en utredning som har genomförts av Magnus Isberg, före detta kanslichef i konstitutionsutskottet. Det är en gedigen och viktig utredning.
Det är viktigt att återkommande se över hur frågeinstituten fungerar. Det finns annars en risk att det blir en slentrian, att de fungerar dåligt. Vi behöver se över dem för att de ska vara en aktiv och viktig del av det parlamentariska systemet och kontrollmakten.
Interpellationerna och frågorna steg i antal under lång tid. De senaste åren har de minskat något igen. Den utvecklingen behöver vi fortsätta att se över och försöka ställa oss frågor varför förändringarna sker. Det finns en del problem med systemet.
Det har framför allt varit en hel del försenade svar på interpellationer och skriftliga svar på skriftliga frågor från regeringssidan. Magnus Isberg har lagt fram en del förslag på hur detta skulle kunna hanteras. Konstitutionsutskottet svarar i någon mån på dem.
För framför allt de skriftliga svaren från regeringssidan finns ett förslag att förlänga tiden ytterligare en dag för att få fram bra och ordentliga svar som fungerar parlamentariskt. Det har varit lite ont om tid för att klara av dem på ett riktigt bra sätt. Det är ett av de förslag som vi lägger fram.
För interpellationerna tycker vi inte att tiden är för kort. Däremot har utredaren lagt fram förslag och funderat över om det går att göra något åt statsrådens kalendrar.
Där har vi dock inget förslag, utan vi överlåter åt regeringen själv att försöka hitta lösningar så att statsråden bättre klarar av att hantera interpellationerna i sina almanackor så att vi slipper så många förseningar. En annan fråga som har blivit den största frågan vi har diskuterat gäller statsministerns frågestund.
Utredaren föreslår att frågestunden ska göras om till mer av en debattstund mellan partiledarna och statsministern. De senaste åren har flera av partiledarna inte deltagit i frågestunden, och det har blivit mindre och mindre intresse för den.
Utredaren har instämt i utskottets ställningstagande, att det behöver göras en hel del förändringar för att få den institution som frågestunden mellan statsministern och de olika partiledarna är att bli mer aktiv och fungerande i dagspolitiken.
Vi har i någon mån kommit överens, men det har varit något parti som till slut har backat. Utskottet har efter lång tids arbete och återkommande behandling bestämt att överlämna frågan till gruppledarna.
Jag hoppas att de bättre än vi klarar av att hantera institutet så att det blir en uppfräschning och förändring som gör att statsministerns frågestund fungerar bättre i framtiden. Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet.
Peter Eriksson (MP):
Tack, Stefan Attefall, för svaret! De flesta nya myndigheter eller omorganiserade myndigheter som bildas placeras i Stockholms innerstad.
Den förnämliga tidningen Riksdag & Departement hade i veckan en artikel om att de allra flesta myndigheter placeras i innerstan och de övriga i Stockholms utkanter eller i intilliggande kommuner. Några få hamnar i övriga landet.
Några myndigheter har under främst tidigare regeringar placerats runt om i landet. Det har i huvudsak varit lyckosamt. Att myndigheterna kommer ut i landet har bidragit till en bredare arbetsmarknad i olika regioner runt om i Sverige.
Regioncentrum har fungerat bättre, och det har gjort att de regionala högskolorna och universiteten har fungerat bättre. Det blir underlag för en generellt bredare arbetsmarknad.
Enligt en annan undersökning som Sveriges Television tog fram för några veckor sedan finns det en oroande tendens, nämligen att generaldirektörerna och myndighetsledningarna under generaldirektörerna flyttar sina delar av verksamheten från dessa myndigheter och regioncentrum till Stockholm.
Ledningarna vill gärna vara i Stockholm - som många andra. Centraliseringen diskuterades nyligen. Den är faktiskt ett problem runt om i Sverige och bidrar till överhettningen i Stockholm. Den bidrar till att Riksbanken inte vågar sänka räntan, som man annars skulle göra.
Ekonomistyrningsverket räknade nyligen ut att bara de ökade lokalkostnaderna för statliga myndigheter som vill ligga i Stockholm är på 200-400 miljoner kronor per år.
Jag tror att myndigheterna ofta fungerar mindre effektivt och rationellt när ledningen inte är på plats ute i landet där verksamheten bedrivs. Det finns starka incitament för en regering att göra något ytterligare för att tala om för myndigheterna att ledningen ska befinna sig där myndigheten finns.
Jag är tacksam för svaret, men jag är lite förvånad över att svaret innebär att det är myndighetens ensak att besluta om ledningen ska finnas på annan plats eller på den plats som regeringen tidigare har beslutat.
Borde det inte vara rimligt att regeringen tar ett större ansvar för att denna utveckling inte ska fortsätta och bli ännu värre?
Peter Eriksson (MP):
I sitt andra svar kom statsrådet lite närmare frågan. Det är så som det ofta brukar vara i interpellationsdebatter.
Man säger att det är självklart att myndighetens ledning i allt väsentligt - det var ungefär så som statsrådet sade - ska arbeta där myndigheten är placerad. Då borde det ju också leda till en fundering om vad man ska göra när man ser att utvecklingen går åt det andra hållet.
Jag är inte säker på att en boplikt är den rätta metoden. Det finns - som statsrådet var inne på - en rad exempel på fall där en boplikt skulle försvåra.
När man rekryterar tycker jag att man ska ha en starkare styrning och ställning och se till att det finns policydokument och direktiv till myndigheterna också när det gäller själva ledningsfunktionen i en vidare bemärkelse, alltså inte bara för generaldirektörer.
Det som är ännu mer oroande och som riskerar att haverera lokaliseringspolitiken är att om det visar sig - som SVT:s undersökning pekar på - att det inte bara är generaldirektörer som flyttar med sitt kontor till Stockholm och arbetar här, utan även att han eller hon tar med sig den övriga ledningen hit.
Då kan rekrytering av övriga medarbetare bli svårare därför att man lätt tappar kontakten mellan myndighetens ledning och verksamheten ute i landet. Jag fick frågan av statsrådet vad jag har för förslag. Mitt förslag är att man tar ett initiativ när det gäller ledning i en vidare bemärkelse.
Det är kanske inte bosättningsplikt som man ska införa, utan att ledningskontoret ska vara beläget där regeringen har beslutat att myndigheten ska ligga. Man ska inte inrätta ett kontor i Stockholm som i praktiken blir en verksamhet för relativt många som borde styra verksamheten på plats.
Så jag föreslår att det ska utfärdas direktiv till myndigheterna, regleringsbrev och policydokument, för dessa frågor skulle kunna ha en viss betydelse. Om regeringen är tydlig i dessa frågor tror jag att myndigheterna - det är min erfarenhet - är beredda att lyssna.
Men om regeringen struntar i det och låter utvecklingen fortsätta, då är risken väldigt stor att det underminerar och havererar lokaliseringspolitiken.
Peter Eriksson (MP):
Jag håller med om att det finns en kostnad när vi gör utlokaliseringar av statliga myndigheter. Men i det här fallet har vi tagit den kostnaden. Genom statliga beslut har vi bestämt att myndigheter ska flytta ut. De har flyttat ut, och kostnaderna har tagits. Och vi har i många fall bra fungerande verksamheter.
Det jag reagerar mot i detta fall är risken för att utvecklingen stannar av.
Om ledningen, generaldirektören och huvudkontoret, faller tillbaka till Stockholm - som många andra människor, för att det är mer prestige och status att bo i Stockholm - rekryterar människor och säger att det är okej att de bor kvar i Stockholm, finns det naturligtvis ett intresse av att i större utsträckning kunna jobba här.
Om man låter en sådan utveckling fortsätta har ju de investeringar och kostnader som staten har tagit misslyckats. Då har man omintetgjort det hela. Jag tycker att statsrådet har ett starkt skäl att göra någonting i detta fall, att reagera på ett sådant sätt att myndigheten förstår att det inte är acceptabelt.
Jag tycker att vi närmar oss varandra hela tiden under diskussionen nu. Det verkar inte vara så stora skillnader mellan oss i grunden, utan vi är överens om att de myndigheter som regeringen har beslutat ska ut i landet också ska vara kvar där. Då borde man försöka arbeta tydligt med att tala om det för myndigheterna. Det är min enda begäran.
Peter Eriksson (MP):
Det är inte första gången jag står här i kammaren, men det är första gången på ett tag. Det känns väldigt trevligt att vara tillbaka.
Roger Hedlund har frågat mig vilka skäl som ligger till grund för fördelningen av medel för att bygga bostäder till nyanlända respektive till resten av det svenska folket, med anledning av att regeringen under 2016 tillskjuter 1,85 miljarder kronor i statligt stöd till kommunerna för ökat bostadsbyggande och därmed gör ytterligare en satsning för att stödja byggandet.
Låt mig först säga att vi i Sverige inte har ett system som tillåter byggande för en viss grupp människor i det allmänna bostadsbeståndet. Att 60 procent av stödet skulle vara avsett enbart för byggandet av bostäder för nyanlända är alltså en missuppfattning.
Stödet går till alla bostäder som påbörjats under en tolvmånadersperiod, och storleken på stödet till respektive kommun beror alltså på hur många bostäder som påbörjats under denna period. En del kommuner tar och har tagit emot ett stort antal nyanlända, vilket innebär ett ytterligare ökat tryck på bostadsmarknaden och naturligtvis ökade kostnader för kommunerna - åtminstone inledningsvis.
Därför är stödet konstruerat i två delar. De bostäder som påbörjats under perioden och som motsvaras av ett bostadsbehov hos de nyanlända får stöd ur den pott som utgör 60 procent av totalsumman. Resterande bostäder får stöd ur den andra potten, som alltså är 40 procent. Tanken är att stödet ska vara något högre per bostadsenhet om det är taget ur 60-procentspotten.
Detta innebär dock inte att 60 procent av stödet går till bostäder som är riktade till nyanlända. Det kommer inte att kontrolleras vilka som bor i bostäderna, utan stödet kan ses som en kompensation till de kommuner som står inför ökade utmaningar i och med att det finns ett stort behov av bostäder - ett behov som ökat ytterligare i takt med att det har kommit många nyanlända till Sverige.
Peter Eriksson (MP):
Jag tackar både Roger och Emma. Jag måste säga att man nog inte ska ta det här jobbet om man är rädd för utmaningar. Det innebär en hel del utmaningar. Sverige har stora utmaningar på bostadsområdet, och jag går in med föresatsen att vi ska klara av dem.
Men jag tänker också att olika aktörer i Sverige, såväl i riksdag och regering som i näringslivet och i kommunerna, behöver dra åt samma håll. Jag skulle vilja att även Sverigedemokraterna försökte dra åt samma håll som vi andra i detta avseende.
Jag tycker kanske inte att Roger har en bra ansats om han är motståndare till att de nyanlända i Gävleborg får bra stöd för att få en bostad. Jag tror att det är viktigt att Gävleborg, som har tagit ett stort ansvar, också får ett stöd för att se till att människorna som finns i Gävleborg kan bo någonstans och ha hyggliga bostäder. Det är det vi vill bidra till från regeringens sida.
Det är dock inte så att stödet går till de kommuner som tar emot mest nyanlända, utan det är de som bygger mest och har många nyanlända som kommer att få stödet. Det är en viktig skillnad. Det här handlar om ett stöd för att bygga mer och se till att människor har bostäder. Därför står det inte i motsats till vad som gäller andra människor än nyanlända.
Det är ett stöd även för unga människor som behöver en bostad. Regeringens bostadspolitik börjar nu bli ganska omfattande, även på det ekonomiska området, till skillnad från den förra regeringens.
Peter Eriksson (MP):
Det stora och viktigaste steget vi har att ta de närmaste veckorna och månaderna är naturligtvis att försöka nå en överenskommelse mellan regeringen och oppositionen om en politik med en gemensam inriktning för att kunna få till ett effektivare, snabbare och billigare byggande, så att vi klarar den här utmaningen. Det tror jag är grundläggande.
Att det ska bli ett bra resultat är naturligtvis också väldigt viktigt, men om vi inte drar åt samma håll blir det mycket svårare. Det är min uppfattning i grunden. Jag och Näringsdepartementets folk på det här området tänker lägga ned ett stort arbete den närmaste tiden för att lösa allt som går, för att vi ska ha en bra gemensam inriktning och kunna bli överens.
Jag tycker att det finns en hel del punkter också i oppositionens politik och frågor de har tagit upp här som är värda att lyssna på och som vi skulle kunna ha med i en sådan uppgörelse. När det gäller Sverigedemokraterna tycker jag att det Roger visar här tyvärr är en bekymmersam hållning.
Det förklarar ganska mycket varför det är svårt för Sverigedemokraterna att delta i de här processerna. Man säger: Visst, det här är ett stöd, men egentligen borde vi satsa mycket mer. Men pengarna ska inte gå dit de stora behoven finns, dit de många nyanlända har kommit och till dem som bygger mest, utan de ska gå till andra ställen. Vad är det för utgångspunkt?
Det måste väl vara rimligt och vettigt att det är de kommuner som tar ett stort ansvar, både tar emot många nyanlända och visar att de är beredda att satsa på ett byggande för att klara av den här utmaningen, som vi ger stödet till. Sedan är det felaktigt att det här är det enda stödet. Det är en lång rad stödformer som regeringen har rullat ut i budgeten, och det här är en av flera.
Men jag tycker själv att det inte är pengarna som är avgörande. Det avgörande är om kommunerna och staten vill dra i den inriktningen att man vill se till att människor har någonstans att bo, har hus, har tak över huvudet och ett anständigt sätt att leva. Det är det som det här handlar om i grunden.
Peter Eriksson (MP):
Det är bra att Sverigedemokraterna backar från det Roger Hedlund sa om att stödet på 1,8 miljarder skulle vara det enda. Nu kommer det fram att vi också har generella stöd på 10 miljarder, och det är en ganska omfattande satsning i statens budget. Utöver dessa 10 miljarder till kommunerna finns det ett antal andra stöd för att bygga bostäder.
Jag håller med om att det kommer att vara en utmaning för oss att klara av detta. Men det har också gjorts stora insatser för att vi ska klara av att utöka och skapa resurser för att hantera den växande mängden nyanlända.
Även på detta område har det generellt sett tagits stora beslut av regeringen. Argumentationen om att det inte har gjorts något stämmer inte överens med verkligheten. Regeringen har tagit stora, viktiga beslut och även visat att det har gett förändringar i verkligheten.
Peter Eriksson (MP):
God eftermiddag! Roger Hedlund har frågat mig vad regeringen avser att göra för att säkerställa tillgången på bostäder till studenter. Det är en viktig och rimlig fråga. Jag anser i likhet med Roger Hedlund att det är mycket olyckligt om studenter ska tvingas tacka nej till en utbildningsplats för att de inte kan få en studentbostad på studieorten. Studentbostadsbyggandet var under en rad år mycket lågt.
Till exempel byggdes det under åren 2008-2012 i genomsnitt färre än 500 studentbostäder per år, samtidigt som antalet studieplatser blivit större under de senaste åren och den allmänna bostadsbristen ökat. Mot denna bakgrund har det vidtagits en rad åtgärder för att öka studentbostadsbyggandet.
Det aviserade investeringsstödet för anordnande av hyresbostäder och bostäder för studerande underlättar finansieringen av studentbostäder. Stödet avses gälla retroaktivt för byggande som påbörjats från den 25 mars 2015. Dessförinnan trädde nya byggregler, i form av ändrade utformningskrav, i kraft under 2014, vilket möjliggjorde byggande av studentbostäder med en boyta om 16 kvadratmeter; tidigare var motsvarande siffra ca 25.
Härvid görs inte avkall på tillgängligheten. Förra året beslutade regeringen om en förordning om trafikbuller vid bostadsbyggnader. Förordningen innehåller särskilda riktvärden för små bostäder under 35 kvadratmeter och har gjort det lättare att bygga studentbostäder i centrala kollektivtrafiknära lägen där många vill bo. Regeringen har förtydligat uppdraget för Akademiska Hus.
Sedan 2015 har bolaget därför full möjlighet att självt bygga och äga studentbostäder. En viktig del i bolagets uppdrag är en långsiktigt hållbar campusutveckling, vilket också innefattar att möjliggöra nya studentbostäder. Akademiska Hus har som en följd av detta ytterligare intensifierat sina satsningar för att skapa förutsättningar för nya studentbostäder genom externa aktörer eller i egen regi.
Bolaget har i dag drygt 10 000 studentbostäder i sin planering för de kommande fem sex åren. Åtgärderna för att öka studentbostadsbyggandet ser ut att ha gett ordentligt resultat. Under 2015 påbörjades drygt 3 000 studentbostäder, enligt Statistiska centralbyrån.
Kommunerna bedömer i årets bostadsmarknadsenkät att det kommer att påbörjas drygt 4 000 studentbostäder i år och 6 000 nästa år.
Peter Eriksson (MP):
Är åtgärderna tillräckliga? Bostadsbyggande tar viss tid. Problemet är inte bara att det byggdes för lite förut utan också att barnkullarna var stora under de här åren.
Det handlar om att de barn som föddes under åren kring 1990 och som nu är ungdomar är väldigt många. De har gått ut gymnasiet, och de är nu i många fall inne i universitetet. De har också redan börjat gå ut från universitetet.
Det gör att vi har en topp precis nu. Så här i efterhand kan vi se att man borde ha byggt betydligt mer betydligt tidigare. Då hade man kunnat möta denna topp på ett bra sätt, och det hade på många vis underlättat.
Men nu ser vi att inom några få år kommer barnkullarna att minska, och det kommer att vara en kraftig minskning av studerande från det hållet. Å andra sidan har vi en kraftig invandring, som vi har haft under ett antal år. Det balanserar antagligen det här i ganska hög grad.
Den bedömning jag gör är att det kommer att krävas ytterligare nybyggnation av studentbostäder under de kommande åren. I den plan och i det planerade byggande som vi ser har vi också en rejäl utbyggnad av antalet studentbostäder.
De investeringsstöd som vi har fattat beslut om riktar sig till de mindre bostäderna. Akademiska Hus har god planering för att bygga mer. Jag tror att vi kommer att kunna hantera frågorna ganska bra. Jag skulle säga att den totala bostadssituationen i Sverige är mer bekymmersam, speciellt under de närmaste åren.
Svensk ekonomi går bra. Även bostadsbyggandet går bra. Det har ökat kraftigt de senaste åren, och vi är nu uppe på en nivå av påbörjade lägenheter det senaste kvartalet som motsvarar 60 000 lägenheter per år till skillnad mot 25 000-30 000, som det låg på under förra mandatperioden.
Det är alltså mer än en fördubbling av bostadsproduktionen totalt sett. Men vi kommer att behöva ännu mer, särskilt i det korta perspektivet 2017-2018, för att hantera den totala bostadssituationen. Jag tror att också antalet studentbostäder kommer att öka ganska kraftigt. Det kommer vi att klara av att hantera.
Peter Eriksson (MP):
Jag får väl erkänna att jag inte har lyckats lösa alla problem på de här veckorna. Till exempel tror jag att det fortfarande kommer att vara ett dilemma för studenterna i höst. För en hel del studenter kommer det att ta tid att hitta en bra bostadslösning även i höst. Det är min bedömning.
Jag tror att relativt många kan behöva hitta en lösning som handlar om att vara inneboende, att bo i en villa eller en lägenhet hos någon annan. Det behöver inte alltid vara en dålig lösning. Vi tittar nu också på om vi kan hitta modeller för att ytterligare gynna uthyrning i andra hand som en del av en lösning på bostadsproblemet generellt i Sverige.
Men det handlar också om situationen för studenter. När det gäller ungdomar och studenter som kommer från kranskommuner eller från landsbygdskommuner utanför studieorterna är det en speciell fråga. Där är ofta bostadsproblemet mindre än vad det är i studieorterna.
Det handlar ibland om att hitta smarta lösningar med lite bättre kollektivtrafik och bättre samordning, så att kanske inte alla, i alla fall inte omedelbart, behöver flytta till en studentbostad alldeles intill universitetet eller högskolan. Då kan de bo kvar åtminstone till dess att de hittar en bra lösning.
Det är min erfarenhet att det finns en hel del kommuner och kommunpolitiker som är beredda att göra insatser för att hjälpa till i den frågan. Det är många som gör så redan. Jag har hört diskussionen. En del säger: Nu ökar bostadsbyggandet ordentligt, och det beror på vad vi gjorde under förra mandatperioden. Roger Hedlund säger att det beror på konjunkturen.
Jag säger: Det beror väldigt mycket på politisk vilja. Ansvaret för bostadsbyggandet ligger i huvudsak, får man ändå säga, på kommunerna. Och i dag har vi kommuner som vill bygga.
De jobbar väldigt hårt i många fall för att se till att klara av bostadsutmaningen och skapa förutsättningar så att företagen och de allmännyttiga bostadsbolagen kan göra de insatser och byggnationer som de vill och så att det ska kunna gå snabbare.
Det finns många bra exempel i en hel del kommuner på att man ser till att använda regelverket, som jag tycker är alldeles för krångligt, på bästa möjliga sätt. Man ser till att man genom en bra och smart planering faktiskt får upp bostadsbyggandet rejält. Min bedömning är att det är viktigt med politisk vilja. Det finns en vilja hos regeringen.
Det finns en större vilja hos många kommuner, ska jag säga. Det bidrar starkt till att vi också bygger mer i dag.