Tomas Eneroth (S):
Tack för svaret, statsrådet. Jag blev lite besviken när jag hörde Finn Bengtsson. Det här är en fråga som rimligtvis inte handlar om partipolitiskt käbbel. Det borde vara så att vi har en gemensam inriktning på att hitta vad som är rätt behandlingsmetod och se till att personer har bästa möjliga stöd för att komma tillbaka in på arbetsmarknaden.
Många av oss har varit förvånade över den ensidiga betoning som har funnits på kognitiv beteendeterapi inom rehabiliteringsgarantin, inte minst med de svaga resultat som denna stora satsning har inneburit. Det har inneburit att erfarna och duktiga psykodynamiskt inriktade terapeuter har fått skola om sig för att få rätt behörighet för att kunna utföra KBT. Men resultaten för enskilda har inte varit så översvallande.
Ska vi lyckas få tillbaka väldigt många människor och inte minst kunna möta den utveckling vi har av psykisk ohälsa i arbetslivet måste verktygslådan innehålla väldigt många olika saker. Det är alldeles rätt som Finn Bengtsson säger och som statsrådet också säger vid flera tillfällen, att åtgärder inom arbetsmiljön och mot stress i arbetslivets organisation är oerhört viktiga insatser. Det är därför olyckligt att det första alliansregeringen gjorde en gång i tiden var att ta bort arbetsgivarens rehabiliteringsansvar. Det skulle man kanske återinföra.
Men vi måste framför allt se till att rehabiliteringsgarantin utformas på ett sådant sätt att man kan göra rätt insatser. Det är för mig obegripligt att det i dag är så ensidigt inriktat på KBT som den enda behandlingsmetoden. Det talas om att den har högst evidensstyrka. Jag undrar om det verkligen tål en djupare granskning med oberoende experter även från andra länder än Sverige.
Jag tror nämligen att erfarenhet från andra länder talar ett annat språk. I utskottet har vi uppvaktats i den här frågan av företrädare av andra inriktningar inom psykologin. De har påvisat goda effekter och goda behandlingsresultat. Det handlar ibland om att personer ska komma tillbaka till livet och sedan till arbetslivet. Det handlar om att över huvud taget komma upp efter en svår utmattningsdepression eller efter ett psykiskt trauma.
Då måste man kanske ha lite allvarligare och tyngre metoder än enbart kognitiv beteendeterapi. Vi måste ta det på allvar. Det handlar i dag om unga människor i 35-40-årsåldern som drabbas av svåra psykiska sjukdomar. De har ibland en lång rehabiliteringsperiod innan de kommer tillbaka. Då måste det finnas adekvata behandlingsmetoder.
Frågan tillbaka till statsrådet blir den som Wiwi-Anne Johansson så förtjänstfullt redogör för: Finns det något utrymme att förändra upphandlingen inom rehabiliteringsgarantin så att man får en bredare verktygslåda och också kan använda sig av psykodynamiskt inriktad terapi och säkerställa att man gör insatser som är individuellt rätt utformade? Vi måste lära oss av de senaste årens problem inom rehabiliteringsgarantin.
Det har varit trubbigt, fyrkantigt och storskaligt, men det har inte alltid varit träffsäkert. Vill vi få bättre resultat måste vi också säkerställa att det är rätt utformade insatser för de problem som individen har. Grundfrågan är: Kan man förändra upphandlingsstrukturen och se till att det också blir andra kompetenser som används så att vi når målet att fler kan komma tillbaka?
Det handlar inte bara om att förhindra sjukskrivning, som miljarderna hittills har resulterat i, utan om att människor kommer tillbaka i arbete. Det måste väl ändå vara ett gemensamt mål?