Christian Holm Barenfeld (M):
Jag vill tacka utrikesministern för svaret på min interpellation och också för svaret på den tidigare frågan. Det belyser en rad områden och ger en del svar på frågan som helhet, men inte helt överraskande är jag inte riktigt enig om slutsatserna. I grunden har jag en lite annan uppfattning.
Den 11 oktober hölls det fjärde odemokratiska presidentvalet i rad i Vitryssland, eller Belarus som det kanske mer korrekt bör benämnas. Det var ett val som återigen omgärdades med omfattande valfusk. Sedan diktatorn Aleksandr Lukasjenko kom till makten 1994 har inga demokratiska val på något område hållits i landet.
Landet präglas, det gäller inte bara i valrörelser, av omfattande förtryck, inskränkningar i folkets frihet, förföljelse, misshandel och fängslanden av oppositionella och journalister. Utrikesministern nämnde också att vi inte ska ha några falska förhoppningar om utvecklingen. Mediefrihet finns inte heller i landet, och tyvärr ser vi ingen ljusning.
Regimen har många gånger spelat ut EU mot Ryssland och Ryssland mot EU i syfte att vinna fördelar för sig själv. Självklart har sanktionerna varit ett viktigt instrument för påtryckningar från bland annat EU:s sida. USA har också haft sanktioner mot landet. Inför val brukar regimen släppa politiska fångar. Det skedde inför valet 2008, och man fick en liten uppluckring.
Då hade Vitryssland inte några formella politiska fångar, med undantag av de stackare som försvann och som vi inte har hört någonting om därefter. Men efter valet 2010 blev det alltmer våldsamt, och då infördes de sanktioner som vi i dag har. De har fluktuerat fram och tillbaka lite grann, gått lite uppåt och nedåt vad gäller antalet personer som är listade.
Det handlar om inreseförbud i EU för ett antal individer, och några företagare har fått sina tillgångar frusna i EU och får dessutom inte resa in. Jag har själv varit på plats i Vitryssland under de senaste fyra valen, 2008, 2010, 2012 och 2015, alltså för bara en knapp månad sedan.
Tyvärr kan vi konstatera att ingenting har hänt i positiv bemärkelse, med undantag för att de politiska fångarna brukar släppas i samband med val. Det blir helt fel när EU precis efter ett val med extremt omfattande valfusk, och när oppositionella fortfarande förtrycks, lyfter sanktionerna.
Det sker med stöd av den svenska regeringen. Därmed tackar man regimen, en regim som fortsätter att förtrycka sina motståndare och återigen har bestulit folket på dess rätt att välja sina politiska ledare.
Att informella diskussioner ägde rum i EU dagen efter valet ter sig extra osmakligt med tanke på att OSSE, som var där och övervakade valet, ungefär samtidigt höll en presskonferens och dömde ut valet som odemokratiskt; vi var mycket tydliga i vår hårda kritik.
Skulle någon form av lättnader i sanktionerna ha gjorts borde det ha skett före valet för att sedan säga att om regimen inte sköter sig, om den inte inför demokrati, kommer vi att återinföra sanktionerna. Min fråga till utrikesministern gäller trovärdigheten i att lyfta sanktionerna. Det stämmer att politiska fångar har släppts, men förtrycket och förföljelserna har inte avtagit. Nu på torsdag är det återigen en rättegång mot en oppositionell partiledare, Anatoly Lebedko, och vi får väl se var det slutar.
Kan utrikesministern se några övriga förbättringar gällande demokrati och mänskliga rättigheter i landet, och i så fall vilka?