KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ameer Sachet (S):
Tack för svaret, utrikesministern! Vi i Sverige lever i demokrati och frihet. Inte minst därför har vi en viktig uppgift att genom en aktiv utrikespolitik bidra till demokratisk utveckling och ökad respekt för mänskliga rättigheter i världen. Solidaritet, säkerhet och samarbete med andra länder i världen i FN och inom EU är centralt för oss socialdemokrater.
Med den utgångspunkten är det naturligt för mig att se en dialog mellan parterna i Mellanöstern som grund för en fredlig lösning på konflikten. Det är viktigt att budskapet om dialog förs fram till alla parter i konflikten. Vi måste tro på att dialogen kan leda till fred. Folkrätten är grunden och måste respekteras av både palestinier och israeler.
Alla måste ta sitt ansvar, israeler och palestinier men också olika nationella och internationella aktörer och inte minst USA. Enligt FN:s delningsplan från 1947 skulle Jerusalem administreras internationellt men vara delad mellan staten Israel och palestinierna.
Israel annekterade stadens västra del 1949 och tog kontroll över östra Jerusalem under sexdagarskriget 1967. Muren på ockuperat område kan inte accepteras. Den strider mot folkrätten och allt mänskligt förnuft. Ockupationsmakten får enligt folkrätten inte göra ändringar på det ockuperade området.
Murens dragning på ockuperat territorium kan inte rättfärdigas vare sig med hänvisning till säkerhetsläget eller Palestinas intresse. Herr talman! Muren samt de otaliga vägspärrarna gör det också omöjligt för palestinierna att leva ett vanligt liv.
Att driva ett företag, skicka sina barn till skolan, ta sig till sjukhus eller arbetet - allt blir i det närmaste omöjligt genom att restiden blir absurt lång, om man ens kommer fram. Israel har ett ansvar för sitt folks säkerhet. Men murens nackdelar står inte i proportion till den säkerhet den eventuellt bidrar till.
Muren är också en stark symbol för en bruten relation och hindrar på ett mycket konkret och genomgripande sätt utvecklingen av goda relationer mellan israeler och palestinier. Murens dragning och den fortsatta expansionen av bosättningar riskerar att skära av de palestinska delarna av Jerusalem från Västbanken.
Israels avsikt förefaller vara att stärka greppet om Jerusalems östra delar, vilket går stick i stäv med att stadens status och uppdelning ska avgöras i förhandlingar.
Utvecklingen i staden har direkt bäring på möjligheterna att upprätta en fullvärdig och ekonomiskt hållbar palestinsk stat och uppnå en hållbar och varaktig lösning på den israelisk-palestinska konflikten. Herr talman! Jag vill fråga utrikesministern hur han bedömer förhandlingsläget kring östra Jerusalem.
Och på vilket sätt kan Sverige bidra till att östra Jerusalem inte avskärs från Västbanken i övrigt?
Ameer Sachet (S):
Tack, utrikesministern! Vi ska hålla oss till interpellationerna och de frågeställningar som finns redovisade där. Hela konflikten är komplex. Det är inte lätt att svara på alla frågor.
Enligt min mening har Israel som den starkaste parten ett särskilt ansvar för en lösning på konflikten, även om palestinierna naturligtvis måste upphöra med såväl internt våld som självmordsbombningar och andra terrorhandlingar mot israelerna. Vi ska nyansera debatten väldigt tydligt och klart nu. Vi socialdemokrater stödde al-Fatah i det palestinska parlamentsvalet.
Det hör dock till demokratins spelregler att även oönskade kandidater kan vinna val. Resultatet blev en svår situation att hantera för omvärlden efter att Hamas vann valet. Enligt min mening skulle en fredlig, hållbar och rättvis lösning av den israelisk-palestinska konflikten underlätta utvecklingen i riktning mot demokrati, stabilitet och ekonomiskt välstånd i hela Mellanösternregionen.
För att uppnå detta måste ockupationen upphöra. Dessutom måste det ske en politisk lösning på den inompalestinska konflikten. En hållbar och rättvis fred kan bara bygga på en lösning som har förhandlats fram mellan parterna på grundval av folkrätten.
En utvidgad internationell närvaro är nödvändig i de nu ockuperade områdena, och inte minst i östra Jerusalem. En av de viktigaste förutsättningarna för att det ska kunna bildas två stater, Israel och Palestina, inom säkra och erkända gränser är att Jerusalem blir huvudstad i båda länderna.
Folkrätten är grunden och måste respekteras av både palestinier och israeler. Mellanösterns och Jerusalems konflikt är svår och mångsidig. Man kan inte välja att bortse från enskilda delar av den komplexa konflikten. Man kan inte argumentera utifrån ett enda perspektiv eller bara välja att se delar av helheten.
FN:s generalförsamling är medveten om att alla förhandlingar om ett slutgiltigt fredsavtal i Mellanöstern förutsätter att frågan om Jerusalem löses. Som största biståndsgivare och medlem av den internationella kvartetten bakom vägkartan för fred har EU ett särskilt ansvar att driva en kraftfull diplomati för att få i gång fredsprocessen.
Jag hoppas att Sverige som medlem i EU blir mer aktivt i den processen. Regeringen måste intensifiera Sveriges engagemang inom EU, men vi måste också som enskild nation verka för en fortsatt fredsprocess i Mellanöstern. Till Elisabeth Svantesson, som är från Örebro län precis som jag, vill jag säga att det är stor skillnad.
Israel har en minoritet - araber och palestinier. Israel har definitivt inte rätt att ockupera andras mark. Så säger folkrätten. Det är stor skillnad. Man kan inte på något sätt rättfärdiga att vissa stater och länder ockuperar andras mark.
Kan Sverige självt eller genom EU påverka USA i frågan om Jerusalems status och uppdelning? Det är en central och väsentlig fråga i själva konflikten. Vilka initiativ gällande detta avser utrikesministern att ta framöver?
Ameer Sachet (S):
Folkrätten måste vara utgångspunkten för fredsprocessen och de förhandlingar som krävs för att uppfylla resolutionerna 242 och 338. Det är väldigt viktigt att fredskrafterna stärks både på israelisk och på palestinsk sida.
Det är vår skyldighet här i Sverige, i EU och inom ramen för FN, och det är vår skyldighet som riksdagsledamöter, att på alla möjliga sätt ha kontakter med de organisationer och grupper som vill ha fred i Mellanöstern, oavsett om de är palestinier eller israeler. Jerusalems framtida status är en fråga som berör hela världssamfundet.
Det är en stad med två folk och tre världsreligioner. Jerusalems framtida ställning måste ingå i en allomfattande fredsuppgörelse. Denna uppgörelse måste bland annat säkra religiös pluralism i Jerusalem och tillträde till de heliga platserna för alla troende, oavsett vem eller vilka som har kontrollen över staden.
Det som sker nu är att Israel bygger hus på ockuperad mark på ett sådant sätt att östra Jerusalem skärs av från resten av Västbanken. Palestinierna kan inte komma in eller ut utan att passera israeliska gränsposter och ha särskilda ID-kort och tillstånd.
Alla bosättningar kommer att omöjliggöra framkomsten på vägar som nu förenar Västbanken och östra Jerusalem. Det palestinska östra Jerusalem hotas av en isolering som påminner om Västberlins under det kalla kriget.
Nu vill jag fråga utrikesministern - förhoppningsvis hinner han svara på någon fråga - vilka diskussioner som har förts med Israels regering om bosättare som agerar både med och utan regeringens stöd, vilka krav Sverige och EU har framfört, hur utrikesministern ser på deras beväpning och attacker mot vanliga palestinier samt när Israel tänker respektera folkrätten och upphöra med våldet mot civila palestinier.
Ameer Sachet (S):
Antalet personer utan arbete i Örebro län har stigit de senaste månaderna precis som i andra län i landet. Det är mörkt i Örebro län. Det har en svagare arbetsmarknad än riksgenomsnittet. Effekterna av regeringens nedskärningar av arbetsmarknadsutbildningar och vuxenutbildning blir därmed tydligare i dag än för två år sedan.
Arbetsförmedlingen måste få utökade resurser och möjligheter att stödja de personer som nu riskerar att gå ut i arbetslöshet och som behöver hjälp att skaffa sig en kompetens eller vidareutbildning. Behoven av kompetensutveckling och utbildning är stora i hela landet och inte minst i Örebro län. För den arbetslöse handlar det om rätten att få ett nytt arbete.
För samhället handlar det om att lyhört tillgodose efterfrågan på kvalificerad arbetskraft. Investeringar från samhällets sida behöver tidigareläggas för att skapa fler arbetstillfällen. Det lokala näringslivet behöver hjälp och stöd för att genomföra en omstrukturering. Herr talman! Det är lätt att tala om arbetslinjen under högkonjunktur.
Men det är betydligt svårare att hålla den linjen när konjunkturen viker. En rapport som Arbetsförmedlingen har gjort visar att de arbetssökande är mycket aktiva. Problemet är att de saknar den utbildning och kompetens som krävs för att ta de lediga jobb som finns. Samhället fungerar inte när man från politikens sida avvecklar insatser för att ge yrkesutbildning och vidareutbildning till de arbetslösa.
Det är kortsiktigt och farligt att inte ta hänsyn till människors rätt att försörja sig genom eget arbete. Det är cyniskt att inte ta hänsyn till människors kraft och vilja att delta i samhällsutvecklingen och samhällsbyggandet. Vi kan inte blunda för att vårt land också är på väg in i en mycket allvarlig ekonomisk kris. Forskningspropositionen som regeringen nyligen lade fram betyder mindre resurser till Örebro universitet.
För Örebro universitet och Universitetssjukhuset föreligger få expansionsmöjligheter som kan kompensera länets tillbakagång som industri- och tillverkningsregion. Vi kan inte ha en regering som passivt tittar på medan varslen och arbetslösheten ökar för varje dag.
Regeringen måste agera aktivt och resolut möta varsel och arbetslöshet innan effekterna blir förödande och slår ut hela landet. Vi vill se ett jobb- och stimulanspaket utformas med en gång.
Det ska vara av den storlek som krävs för att få hjulen i ekonomin att återigen börja rulla. Jag vill fråga arbetsmarknadsministern: Vilka åtgärder tänker arbetsmarknadsministern vidta för att så snabbt som möjligt lindra effekterna av den ökande arbetslösheten i framför allt utsatta regioner som till exempel Örebro län?
Ameer Sachet (S):
Nu är verkligheten sådan att varslen ökar för varje dag och oron stiger bland folket. Arbetsmarknadsministern pratar om att vi socialdemokrater vill chockhöja skatterna. Jag kan bara säga till arbetsmarknadsministern och den borgerliga regeringen att med den politik som de driver kommer det definitivt inte att finnas vare sig Volvoproduktion eller Saabproduktion i det här landet. Jag vet inte om den borgerliga regeringen vill ha fordonsindustri kvar i Sverige.
Både Arbetsförmedlingen och näringslivet är överraskade över siffrorna när det gäller varsel. Det är inte bara industrin som drabbas i dag, utan lågkonjunkturen gör att även tjänstemän och småföretag drabbas i hela landet, bland annat hos oss i Örebro län. Först drabbas industrin och sedan leverantörerna.
Vi får effekter som också kommer att drabba handeln och servicesektorn, och det är väldigt allvarligt för hela landet. De som har anställning via bemanningsföretagen får lämna arbetsmarknaden först eftersom de flesta av dem har tillfälliga anställningar. Det är ofta ungdomar som får gå först.
Ungdomar som behöver arbetslivserfarenhet kommer att förlora fotfäste på arbetsmarknaden. Det krävs en sammanhållen politik som motverkar att fler blir varslade och arbetslösa. Fler och fler av prognosmakarna målar den svenska ekonomin i allt mörkare färger. Konjunkturinstitutet räknar med recession nästa år. Det är inte Socialdemokraternas prognos, utan det är Konjunkturinstitutet som har kommit fram till den slutsatsen.
Herr talman! Jag står inte bara här och debatterar i kammaren, utan jag vill att arbetsmarknadsministern åtminstone ger klart besked till alla dem som har blivit varslade hos oss i Örebro län, i Örebro kommun, i Hallsberg, Lindesberg, Ljusnarsberg, Kopparberg, Nora och Karlskoga. Vad är det för recept som arbetsmarknadsministern kommer att ge dem för att göra dem trygga?
Finn Bengtsson (M):
Jag skulle vilja instämma i föregående talares ambition att fundera lite vidare. När jag läser det svar som statsrådet har givit på interpellantens fråga, som är mycket befogad, undrar jag lite hur den nya regeringen funderar just när det gäller att bredda synen på dopningsproblemet, inte bara den fiskala problematiken utan även om man funderar på att ta till sig ny kunskap.
Kan man från Socialdepartementet ta till sig kunskap som kanske finns i Utbildningsdepartementet och inte minst i forskningskretsar? Om man reflekterar lite vidare är det naturligtvis väldigt förundrande att någon människa vill skada sig själv så mycket som de här preparaten faktiskt leder till.
Här finns till exempel en utveckling inom beroendeläran där man tittar på belöningscentrum i hjärnan som någonting som stimulerar oss till att faktiskt vilja förmå bättre och att en hel del preparat kan påverka den typen av biologisk struktur i vår hjärna. Vid den typen av angreppssätt får man en bredare palett att utgå ifrån.
Jag skulle kanske kunna säga att den nya regeringen med sina satsningar på forskningsfrågor har alla förutsättningar att också kunna ta in detta som jag tror att den tidigare regeringen inte förmådde. Jag undrar om statsrådet har någon kommentar till det.
Finn Bengtsson (M):
Jag tycker att det är väldigt positivt att läsa detta svar som statsrådet ger till interpellanten. Det andas ett intresse av att använda skattebetalarnas pengar just för evidensbaserad medicin, och vi har nog en rätt bred uppfattning om att det är ett positivt anslag för att använda en skattefinansierad bas för seriös sjukvård.
Jag är också väldigt glad att höra interpellanten och de efterföljande ta upp en angelägen fråga och diskutera den på ett klokt sätt utifrån patientperspektivet, underifrån, och hur viktigt det kan vara att man understöder patienternas behov när det gäller svåra frågor som läkemedelsbiverkningar, läkemedelsberoende och för den delen även risken för självmord och självmordsproblematik, sådant som även Kilen basar för.
Jag är själv läkare, och jag vet därför att Kilen har gjort väldigt stora insatser för att hjälpa patienter underifrån. Vad jag däremot inte vet är hur många gånger Kilen inte har hjälpt patienter, om patienter rentav har blivit sämre eller förvärrade av de råd de har fått vid Kilen. Vad jag förstår finns inte den typen av ansvar för eventuella misslyckanden med i den rapportering som görs. Det är så att säga en envägskommunikation.
När det gäller läkemedelsbiverkningar, om vi tittar på en väldigt vanlig substans som acetylsalicylsyra som används, frågar jag mig: Är blödningar av acetylsalicylsyra enligt statsrådets syn en biverkan eller en verkan? Ja, det beror på. Om det ges för att man har muskel- och ledvärk är blödningar ett allvarligt problem, en biverkan.
Men om man i stället har risk för att få proppar i kroppen och äter acetylsalicylsyra varje dag är det just det man vill ha, nämligen lättare blödande blod för att inte få proppar. Alltså är verkan och biverkan olika sidor av samma mynt.
Jag tycker just, som det anvisas i svaret av statsrådet, att avvägningen av om en biverkan verkligen är en biverkan och inte en verkan är någonting som i första hand ankommer på den som tar det fulla patientansvaret och som sedan kanske också på något sätt kanaliserar detta till de myndigheter som har professionell expertis som kan bedöma det här.
Man ska naturligtvis ta vara på Kilens positiva rapportering, men man måste då ställa frågan om det i Kilens verksamhet - om jag förstår det rätt och om statsrådet har tittat på uppgifterna - ingår att hantera till exempel läkemedelsberoendeproblem och inte minst det som kallas självmordsförebyggande åtgärder. Finner då statsrådet att Kilen har den kompetens som gör att man kan ta ett så viktigt ansvar på sitt samvete?
Det är min fråga till statsrådet med anledning av att man avslår vidare ansats för att ge Kilen pengar till hela sin verksamhet.
Finn Bengtsson (M):
Jag undrar först om statsrådet har övervägt att fundera lite grann på den rapportering som Kilen har inkommit med inför det här beslutet. I hur många sammanhang har alla dessa råd utmynnat i någonting som kanske kan ha varit ett misslyckat råd eller till och med ett råd som har skadat patienten?
Med mindre än att man har den ingången kan man ju lyssna till debatten och höra att det talas om att statsrådet använder sig av ideologiska kvastar. Nu är det ju så att en ideologisk kvast just lider av att den är beroende av sin ideologi. Man kan i stället hänvisa till vetenskap som då kan belysa både för- och nackdelar med rådgivning till exempel, inte minst medicinsk rådgivning.
Detta är ju någonting som i grunden, i den bästa av världar, ska vara just oberoende, eftersom man är mån om att även belysa sina egna fel och brister. Kilen har antagligen rapporterat in vilka råd och vilket stöd de har givit och i vilken omfattning det har skett.
Då är min fråga: I vilka fall har statsrådet funnit att man inte har lyckats ge ett bra råd eller att man till och med har gett ett råd som kan ha varit misslyckat, så som sker i all annan sjukvård? Om inte ett enda råd har fallit på hälleberget eller varit kontraproduktivt tycker jag att statsrådet ska överväga att avveckla traditionell medicinsk verksamhet och överföra ännu mer resurser till Kilen.
Finn Bengtsson (M):
Det här är en väldigt viktig debatt som interpellanten har tagit upp. Jag har stor sympati för interpellantens frågor till statsrådet. Av förklarliga skäl har jag kanske något större förståelse för statsrådets svar. Låt mig säga att jag upplever att den här debatten handlar om två regelverk som ställs mot varandra. Det ena är regelverket för anställning och anställningsskyddet, det andra är regelverket för sjukskrivningar.
Min fråga är: Vart tog människan vägen i den här debatten? Precis som det står i statsrådets svar handlar det om att den här regeringen tog över ett tillstånd med 312 160 människor i sjuk- och aktivitetsersättning år 2006. Utifrån mitt perspektiv är den siffran förfärande, inte kanske bara på grund av de enorma kostnader som detta medför. Vi ska vara medvetna att detta är en av skattebetalarnas största utgifter i Sverige.
Den är förfärande också på grund av den forskning som finns på området och som säger att en av de största riskerna för att dö i förtid är om man har försatts i en situation av förtidspension, det vill säga att man har en permanent sjukskrivningsförsörjning.
Det finns skrämmande siffror som säger att man kommer upp i en nivå av sju gånger ökad dödlighet, jämfört med motsvarande åldersgrupper som inte befinner sig i förtidspensionen, om man faktiskt har det som permanent sysselsättning. Det visar alltså att det är bokstavligt talat livsfarligt att hamna i den situationen.
Då är min fråga: Om en ond bråd död på detta sätt konfronteras med ett värnande om anställningsskyddet - vilket jag naturligtvis tycker är viktigt i sig precis som statsrådet säger - hur ser interpellanten och statsrådet på att man faktiskt lider risk av en mycket allvarlig åkomma därför att man inte lyckats rehabiliteras igen?
Vilka andra åtgärder föreslår Vänsterpartiet för att komma till rätta med detta problem? Frågan blir närmast retorisk, eftersom man tillsammans med Socialdemokraterna under tolv års tid har byggt upp detta berg av förtidspensioner som jag menar är kanske ett av våra allvarligaste riskmoment för hälsan.
På vilket sätt värderar man den befarade risken att anställningsskyddet kommer att urholkas för sjukskrivna - ministern betonar väldigt tydligt i sitt svar att alliansregeringen på inget sätt har ambitionen att ändra på anställningsskyddet - i förhållande till den risk det innebär att de här människorna i den här mängden kanske är en av våra största tickande bomber när det gäller att dö i förtid?
Finn Bengtsson (M):
En överdödlighet av de proportioner som jag nämnde när det gäller de som hamnar i en permanent sjukersättningssituation tycker jag gör att man av anständighetsskäl och humanistiska skäl är tvungen att vända på varje sten för att komma till rätta med det. Vi har samtidigt en mycket bra arbetsrättslagstiftning i det här landet som naturligtvis även den måste ställas mot risker att bli sjuk och även att dö i förtid.
Jag tycker därför att regeringen har agerat väldigt klokt genom att ha fasta hållpunkter för en sådan bedömning, för det blir en väldigt tydlig förväntan på båda parter under vilka tidsperioder man behöver se över detta.
Att då ställa en befarad risk för en urholkning av anställningsskyddet - regeringen har tydligt sagt att det inte behöver befaras - mot att passivt inte göra någonting åt den enorma risken för att dö i förtid, som utanförskapet i permanent sjukersättning innebär, skulle vara att kapitulera inför ett gigantiskt medicinskt problem.
Jag kan bara gladeligen ta emot det svar som statsrådet har lämnat och samtidigt ställa frågan igen till Vänsterpartiet: Hur hade man tänkt sig att analysera de höga ohälso- och dödstal som är förknippade med förtidspensioneringar, alltså permanent sjukersättning, om man inte har något bättre att komma med än att till varje pris värna en risk för att någonting ska urholkas som vi ännu inte har sett någonting av?
Vad är den konstruktiva lösningen för den ökade risken att dö i förtid som varje förtidspensionär varje dag har rent statistiskt? Har Vänsterpartiet något svar på den frågan?
Finn Bengtsson (M):
LiseLotte Olsson hävdar att jag har en felaktig omvärldsbeskrivning och tycker inte att vi ska diskutera kommunikationen mellan just sjukskrivning, sjukskrivningsproblem och effektiv och lättillgänglig vård. Men låt mig då gå in på själva interpellationsfrågan och ställa frågan så här: Tycker interpellanten LiseLotte Olsson att det finns ett problem med sjukskrivningar?
Tycker inte interpellanten att det finns ett sådant problem får hon ju svara på varför man tillsatte en utredning, ett uppdrag som gavs Socialstyrelsen och Försäkringskassan i november 2005, för att utforma en mer kvalitetssäkrad, enhetlig och rättssäker sjukskrivningsprocess. I det här uppdraget skulle man bland annat ta fram ett försäkringsmedicinskt beslutsstöd.
Detta var ju vid en tidpunkt då LiseLotte Olsson och hennes partikamrater stödde den dåvarande regeringen. Därför blir ju ändå frågan hängande: Ser man inget problem med sjukskrivningarna som har landat i en utredning som i sin tur har hanterats av den nuvarande regeringen? Är det bara den nuvarande regeringen som har kommit med konstiga lösningar och förslag?
Och slutligen, om det är så att jag har fel i min verklighetsbeskrivning: Är det då så att Vänsterpartiet förnekar att det finns ett samband mellan bra, effektiv och tillgänglig sjukvård och nödvändigheten att tillgripa sjukskrivningar när inget annat står till buds?