KBLab/rixvox huggingface dataset:
Börje Vestlund (S):
Jag hade verkligen inte tänkt begära ordet i debatten. Jag hade egentligen bara för avsikt att lyssna på den. Det är inte precis dessa frågor som jag brukar debattera här i riksdagen, även om jag känner ett djupt engagemang för arbetsmiljöarbetet. Mitt skäl till att gå upp i debatten är att interpellationsinstrumentet är en del av riksdagens kontrollmakt.
Interpellanten får här ett svar där det sägs att frågan bereds och att man i övrigt inte har några kommentarer för närvarande. Jag måste säga att det är nonchalant, arbetsmarknadsministern. Det är på gränsen till vad som är riktigt god ton i kammaren.
Jag tycker ärligt talat att när vi ledamöter ställer frågor och vill diskutera, och inte hovsamt skrapa med foten och be om att få ytterligare information, utan vill ha konkreta svar på konkreta frågor, har vi rätt att få det. Herr talman! På det här området har det skett nedskärningar.
Det är inte minst internationellt omvittnat att arbetet har gett ett bra resultat. Det ger fortfarande bra resultat där man har det som en viktig del av arbetsmarknadspolitiken. Man vill avrusta eller lägga ned detta. Man kan kalla det vad man vill.
Men tar man bort resurser från en myndighet är det väl ändå så, herr talman, att någon verksamhet blir lidande. Jag tror att vi alla här varit med om att fatta beslut mer eller mindre villigt, eller kanske ibland helt beräknande, där vi sagt: Vi ska faktiskt bara skära bort en liten del. Sedan visar det sig när man gör analysen av detta att det inte alls blev så.
Det var till och med så att verksamheten drabbades. Vi kallar det gärna för effektivisering, att man ska strama upp eller göra någonting annat. Men det är nästan alltid så att verksamheten drabbas. Det här är en verksamhet vi i sammanhanget kan vara stolta över. Vi har valt en lite annorlunda väg. Det har också varit så att vi har kunnat hålla nere en kanske lite större organisation. Därför är stöden till de regionala skyddsombuden så viktiga.
Huvudanledningen till att jag begärde ordet i debatten är att jag inte tycker att det anstår ett statsråd, oaktat vilken regering han kommer från, att inte svara på de frågor han får från ledamöterna.
Börje Vestlund (S):
Riksdagen har genom sitt interpellationsinstrument att granska statsrådens ämbetsutövning, och det här är i allra högsta grad ett exempel på det. Det är inte särskilt länge sedan som Åsa Torstensson och jag tillsammans med Ulrica Messing debatterade exakt samma fråga. Jag har debatterat den tidigare med andra statsråd, med Ulrica Messing. Det resulterade i den översyn som PTS har gjort.
Det som är intressant är det som Åsa Torstensson sade i en debatt om interpellation 230. Åsa Torstenssons säger så här: Låt oss inte använda en lagstiftning som slår fel och riskerar att hanteras på ett oflexibelt sätt. Jag har haft samtal med Posten av den här anledningen, och man måste naturligtvis också från Postens sida ha kunden i fokus, ha den sociala dimensionen i åtanke och föra ett normalt samtal.
Med vanligt sunt förnuft kan man väldigt ofta komma långt utan att ha en trubbig lagstiftning. Uppenbarligen, herr talman, är det så att Åsa Torstensson föredrar ett gammaldags regelsystem från 60-talet i stället för att ändra en lagstiftning så att vi kan få modern lagstiftning för Posten.
När man läser hela utredningen kan man konstatera att det finns liknande regler i väldigt många av de europeiska länderna. Därför är jag lite förvånad över att man inte har gjort någonting än.
Man har gått så långt från Årböleborna att man har känt sig tvingad att återigen skriva till EU-kommissionen för att undersöka om postdirektivet verkligen följs i detta sammanhang.
Är det inte skamligt, Åsa Torstensson, att vi återigen ska stå här och schavottera inför EU-kommissionen för att vi inte kan lösa en bys problem med postlådor? Är inte detta lite skamligt trots allt? Vi känner inte till alla problemen när vi får frågorna till riksdagen. Ibland kan det vara en tillfällighet, ibland ett missförstånd.
Men i detta fall har vi debatterat, diskuterat, utrett och återkommit. Och återigen står vi på precis samma punkt som vi gjorde när denna fråga först kom till riksdagen, nämligen att man ingenting vill göra. Regeringen vill ingenting göra. Är inte detta lite anmärkningsvärt?
Låt mig säga någonting om erbjudandet till Årböleborna att Posten vill få en förändring till stånd. Ja, Posten har kommit dit och talat om hur de vill ha det. Men att sätta sig ned med hela byn, med alla dem som är drabbade och försöka hitta en lösning tillsammans som vi brukar göra enligt svensk tradition, att ge och ta, var man från Posten inte intresserad av. Det klarar man inte av.
Man kom i stället med en lång harang över hur konkurrensutsatt man var och hela det som vi har hört så många gånger förut från Posten. Sanningen är, herr talman, att Åsa Torstensson ingenting vill göra i frågan. Hon struntar i Årböleborna i dessa sammanhang. Jag tycker att detta är väldigt beklagligt, herr talman.
Börje Vestlund (S):
Ja, jag har en ganska både elak och raljant ton i den här debatten. Men jag tycker att någonstans måste gränsen gå när man säger: Det här ska lösas. Det här ska fixas. Jag har talat med Posten, som statsrådet uttryckte det i den tidigare debatten.
Det är naturligtvis inte på det sättet man ska lösa det här problemet, utan det viktigaste är att man hittar en lösning som är acceptabel för alla parter. Vad jag i första hand tycker att man ska göra är att man ska sätta sig ned tillsammans med de här byborna och ta itu med problemen.
Åsa Torstensson säger att det inte fungerar med detaljstyrning. Nej, det är möjligt att Åsa Torstensson delvis har rätt i det. Men flexibiliteten har ju inte haft den verkan som den skulle ha, för det var väl aldrig meningen att de allmänna föreskrifterna skulle vara detaljstyrande.
De allmänna föreskrifterna skulle bara ange de absolut yttersta ramarna. Sedan har landet ändrats sedan 60-talet och vi står där vi står i den här frågan. Då måste man hitta ett regelverk som fungerar. Tyvärr, herr talman, har Posten inte alltid varit så flexibel i sina diskussioner med människor runt om i landet.
Av den anledningen får vi ibland ha debatter i riksdagen om Posten. Sedan vill jag bara säga, Åsa Torstensson, att ja, jag bor i en förort till Stockholm, och jag skulle gärna kunna diskutera de problem som vi har där.
Det intressanta är att vi nog skulle kunna komma fram till att de problem som vi har där påminner mycket om glesbygdsproblemen i väldigt många avseenden, kanske inte när det gäller just detta med Posten, men i många andra avseenden finns det många likheter.
Jag tror att jag trots allt har en ganska god insyn, framför allt genom att jag har haft kontakt, om inte dagligen så i alla fall varje vecka, med människor som i sin förtvivlan har skrivit och bett om hjälp.
Det intressanta i det här sammanhanget, herr talman, är att under förra mandatperioden var det ett antal centerpartister som stod här, åtminstone ett par tre gånger under höst och vår, och tog upp samma frågor. Men den majoritet som finns i dag klarar inte att lösa de här problemen. Då tycker jag att det måste finnas någon gräns. Utredningen är gjord.
Besluten väntar vi på, men besluten kommer inte. Det är därför så viktigt, herr talman, att använda det kontrollinstrument som interpellationsdebatterna utgör för att tala om att nu måste man sätta ned foten. Återigen: När kan vi se tydliga krav på vad Posten ska göra i det här avseendet?
Om jag har läst svensk grundlag rätt finns det bara två sätt att hantera detta, och det är att utfärda en lag eller möjligen föreskrifter alternativt att göra något via en budgetpost. Det senare är ju lite svårare när det är statens bolag, men det är inte helt omöjligt. Jag frågar återigen Åsa Torstensson: När kan Årböleborna förvänta sig att regeringen löser detta problem?
Börje Vestlund (S):
Jag kan lämna över den kommunikation jag har haft med byborna under två tre år, Margareta Cederfelt.
Jag tror inte att det är en sådan bra och målande beskrivning över den besvikelse man kände när den nu sittande regeringen kom till makten och svek alla de löften man hade pratat om under hela förra mandatperioden. Det intressanta är att man skryter över Temoundersökningen.
Men Temo är väl ingen organisation som normalt sett brukar undersöka kundnöjdhet. Svenskt Kvalitetsindex brukar däremot göra det, och då blir det inte en så smickrande bild för Posten. Jag har inga helt nya uppgifter.
Men 2005 var siffrorna 49,7 för privatkunder och 49,6 för marknadskunder. Det är inte så imponerande, och Svenskt Kvalitetsindex undersökning är betydligt mer omfattande. Vi går tillbaka till de tusen meter, eller en kilometer, som har diskuterats.
Det är väl ingen som har sagt att alla ska ha tusen meter, men någonstans måste ett riktvärde finnas. I den flexibla värld som Åsa Torstensson vill skapa är det någon annan än lagstiftaren som bestämmer spelreglerna.
I det sammanhanget, Åsa Torstensson, kommer faktiskt den lilla människan ofta i kläm, och här är det de som tycker att Åsa Torstensson med fleras flexibla lösningar inte fungerar så bra för just deras behov.
Jag får väl anses vara stockkonservativ, men jag tror att det är bättre med en tydlig lagstiftning än med flexibla lösningar där människor kommer i kläm.
Börje Vestlund (S):
Det här är en av de ganska små men väldigt viktiga frågor i vår lagstiftning som vi har att hantera i denna kammare. Min interpellation tar i första hand upp problematiken kring förnamnen.
Jag är mycket väl medveten om, fru talman, att huvuddelen av problematiken, den svåra delen när det gäller avvägningar i just detta avseende, inte handlar om förnamnen utan om efternamnen. Ibland kan det vara omotiverat, och man kan inte riktigt förstå varför inte till exempel ett äkta par kan få behålla dubbelnamn från varandra enligt den namnlag vi har.
Man kan tycka det är konstigt, men det kanske finns andra saker som behöver övervägas. Förnamnen är ett bekymmer. Inte alla transpersoner genomgår ett könsbyte och en förändring av sitt kön per omgående, utan det kan ta ganska många år innan man bestämmer sig för att göra detta.
Men man börjar leva i det motsatta könet på ett ganska tidigt stadium, och då kan man inte byta namn. Till vardags - hemma, bland vänner eller på jobbet - är detta kanske inget större problem. Men från tid till annan måste man visa upp sin legitimation. Heter man då Arne men kallar sig Anneli blir det väldigt komplicerat.
Då måste man tala om det: Det är jag som är Arne, men egentligen heter jag Anneli och identifierar mig som det. Jag har lite svårt att förstå att det ska ta så lång tid att tillsätta just den här typen av utredning och beredning.
Det enda som har komplicerat det hela är lagen om fastställelse av kön i vissa fall och en mycket speciell omständighet - om man ska kunna gå tillbaka och byta namn och personnummer retroaktivt. Där måste de rättsliga förutsättningarna väldigt noga övervägas.
Jag kan instämma i att det behöver övervägas, men problemet är den saktfärdighet som både den här och den förra regeringen redovisade i detta ärende.
Låt mig också säga att den nuvarande alliansen var väldigt kritisk i den reservation som avgavs i samband med att namnfrågorna behandlades under föregående riksmöte. Därför är det ytterst förvånande att man inte har tillsatt denna utredning. Jag kan bara tolka det på två sätt.
Det ena skulle vara att man inte har gjort ett enda dugg, det vill säga att man inte har berett detta över huvud taget. Det andra skulle vara att det finns saker man inte vill redovisa för kammaren när det gäller svårigheterna eller komplikationerna kring detta och att man därför inte tillsätter utredningen.
Jag tycker att det är dags att göra detta. Det är en enkel fråga. Det rör egentligen bara den grupp som berörs och inga andra. Jag förstår också att efternamnen är en mer komplicerad fråga. Fru talman! Slutligen vill jag säga att om vi har problem med till exempel misshandelsbrott behöver vi ju inte utnyttja hela brottsbalken för att lösa detta, utan vi kanske kan nöja oss med just den delen av lagstiftningen.
Börje Vestlund (S):
Måhända uttrycker jag mig oklart, men vad jag menar med enkelt är att detta är en lagstiftning där konsekvenserna för andra inte behöver övervägas så mycket eftersom de oftast berör bara personen själv. Det behöver inte tas denna enormt stora hänsyn som man ibland måste göra. Jag håller gärna med om att man får det namn man får, och sedan får man bära det hela livet.
Mina föräldrar drömde om en liten Liselott när jag föddes. Sedan blev det ingen liten Liselott, och då fick jag det namn de kom på först. Sedan har jag fått bära mitt namn resten av mitt liv. Man har alltid sina ok att bära. Det enda som är komplicerat är lagen om fastställande av könstillhörighet i vissa fall. Man har bett om att frågan noga ska övervägas i en fortsatt utredning. Det är också rimligt.
Det jag reagerar på i sammanhanget är att man inte kommer i gång med detta arbete. Det är möjligt att det är sant som Hillevi Larsson säger. Om jag inte kommer ihåg fel hade jag även debatter med dåvarande justitieministern och kritiserade honom för det. I det sammanhanget känner jag inget större samvetskval.
Sedan kan Anti Avsan stå här och säga vad han vill. Det går inte att först vara oerhört kritisk och skriva reservationer för att det sedan ska ta ytterligare två tre år. Jag skulle vilja spetsa till debatten.
Varför har man inte skickat ut dessa svåra frågor, till exempel lagen om fastställande av könstillhörighet i vissa fall, på remiss? Den frågan är inte utskickad på remiss än. Inte Moderaterna men väl Folkpartiet sade i sitt valmanifest att denna fråga skulle vara ett vallöfte.
Nu ska jag inte säga att det var hela alliansens vallöfte, men man förväntar sig att det händer någonting inom detta område. Om utredningen tillsätts 2008 lär det inte hända någonting under den här mandatperioden.
Då måste utredningen arbeta fruktansvärt snabbt, och då kan man ifrågasätta vart grundligheten tar vägen. Ett av vår tids stora problem - det är kanske skäl för någon annan debatt - är att ibland belyses inte alla svåra samhällsproblem ur ett allsidigt perspektiv i utredningarna. Fru talman!
Det viktigaste är att frågan om förnamn är förhållandevis enkel. Jag inser att frågan om efternamnen är mycket komplicerad, och jag inser att det behövs många andra överväganden.
Men frågan om förnamnen borde inte vara så svår att få till relativt snart, både direktiv och lagförslag. De små förändringarna av vår lagstiftning skulle göra att transpersoner skulle få en lättare vardag och ett lättare liv. Det är en utsatt grupp, och det är en grupp som hela tiden trakasseras.
Därför skulle just denna del vara en mycket god hjälp. Naturligtvis krävs andra resurser också, men det här skulle hjälpa en bit på vägen. Därför utgår jag från att man arbetar så skyndsamt man kan i frågan. Någonstans är det konstigt att vi inte kan lösa frågan efter så många år. I detta sammanhang kan jag kritisera vilken regering som än har suttit.
Börje Vestlund (S):
Jag måste ha uttryckt mig väldigt oklart. Just när det gäller den del som handlar om lagen om könstillhörighet i vissa fall har jag stor förståelse för att detta inte är något som är enkelt att göra utan vidare. Jag delar justitieministerns uppfattning om att namnet är en identifikation. Jag kan kalla mig vad jag vill hemma, i vänkretsen och kanske till och med på arbetsplatsen, men namnet är en identifikation. Där håller jag helt och hållet med.
Det är just detta som problemet handlar om. Om man är transperson och väljer att byta namn utan att göra det via lagen om könstillhörighet - det vill säga det som man är ganska överens om - är det något som egentligen inte går att göra. Det är det stora problemet. Många personer upplever det som ett problem.
Vi kan naturligtvis ha olika uppfattningar, men bara för att den socialdemokratiska regeringen skulle ha missat det här i fem år kan man inte försvara att man väntar ytterligare, i det här fallet två år till, innan man agerar i den här frågan. Jag har svårt att förstå den argumentationen.
Jag tycker att det är bra att man nu förmodligen kommer att få i gång utredningen, men jag tycker att det är allvarligt att vi har fått vänta så länge. Men de fem år som man har fått vänta hittills kan naturligtvis inte den här regeringen ta ansvar för. Den uppfattningen delar jag helt och hållet.
Jag förstår också att det är en betydligt tyngre sak att utreda efternamn än att utreda förnamn. Jag hoppas att vi kan göra det så snabbt som möjligt. Slutligen skulle jag vilja säga att det ibland tar väldigt lång tid innan man skickar ut saker och ting på remiss. Man kan fråga sig varför inte denna utredning eller utredningen om könsneutralt äktenskap är utskickade på remiss än.
Börje Vestlund (S):
Jag har under eftermiddagen suttit på mitt rum och lyssnat på debatterna här i kammaren och samtidigt fått lite nyttigt gjort. Skälet till att jag gick hit är att jag reagerar väldigt mycket när man som riksdagsledamot använder sig av riksdagens kontrollorgan och inte får svar på sina frågor. Det kanske har hänt förr.
Men det som inte brukar hända, herr talman, är att man får en radda av motfrågor till de frågor man ställer. Detta är inte värdigt vare sig denna kammare eller denna regering. Det var fyra frågor ställda i denna interpellation: På vilket sätt kommer statsrådet att kompensera de småföretag som har drabbats av höjda arbetsgivaravgifter?
Kommer statsrådet att fortsätta den omvända regionalpolitiken, som innebär att klyftorna mellan olika delar av landet ytterligare växer? På vilket sätt kommer statsrådet i sin närings- och regionalpolitik att kompensera de delar av landet - glesbygd, mindre orter och arbetslöshetstyngda regioner - som i praktiken får betala sänkningen av fastighetsskatten? Avser statsrådet att ompröva regionalpolitikens mål att hela Sverige ska leva? Det var de frågor som ställdes.
Man kan ha olika uppfattningar om man har fått svar på dem eller inte. Enligt min uppfattning har man inte fått svar på de här frågorna. Men man kan hur som helst inte, herr talman, bara ställa motfrågor i sitt svar till en interpellant. Därför reagerar jag. Jag tycker att det ska vara någon ordning även i riksdagens interpellationsdebatter.
Börje Vestlund (S):
Jag tänker inte ha någon allmän information om kammarens arbetsformer, men jag tror att Fredrick Federley är minst lika väl medveten som jag om att det här är det sätt som man kan göra en reservation på. Det går inte att ta fram ett helt lagstiftningsförslag inom ramen för det man har. Vi hänvisar dessutom till vad som står i utredningen.
Jag tycker inte att det är så okonkret och oseriöst. Det finns ett antal tillkännagivanden som Centerpartiet har stått bakom som i så fall också skulle betraktas som oseriösa. Men jag skulle därför aldrig säga att hela Centerpartiet är oseriöst. Däremot är det som Fredrick Federley säger om att det blir en kompromiss väldigt intressant.
Det har ju förnekats av ett antal debattörer från er sida: Det blir ingen kompromiss, utan vi kommer att stå fast vid alla de frågor som har varit besvärliga, begreppet äktenskap och så vidare. Det är intressant att det nu kommer en kompromiss och att vi har att förbereda oss på att man kommer att laka ur det förslag som utredningen gav.
Man säger att jag ska läsa protokollet i morgon för säkerhets skull, och Yvonne Andersson skulle vara hedervärd för att hon har utvecklat Kristdemokraternas syn på detta. Jag kan inte se att det var något annat än de sedvanliga ståndpunkterna: Nej, vi säger nej, vi vill inte ha den här lagstiftningen. I det fallet kan jag tycka att Yvonne Andersson är hedervärd, för hon säger åtminstone vad hon tycker.
Men hon säger inte att ni kommer med en kompromiss och att ni inte riktigt vet vad den innebär. Ni vet nämligen inte vad den här propositionen innebär, eller hur, Fredrick Federley?
Börje Vestlund (S):
Ett tillkännagivande från riksdagen hanterade åtminstone vi på vår tid som någonting som var viktigt. Det var en viljeyttring från riksdagen. Sedan kanske det inte i detalj var utformat som en viljeyttring. Den här kammaren har aldrig fattat ett beslut om könsneutralt äktenskap utan att man vill ha en könsneutral äktenskapslagstiftning. Det skulle vara det historiska med detta. Då skulle regeringen också ha ett klart direktiv om åt vilket håll man ska arbeta.
Hittills vet vi bara att enskilda statsråd har uttalat att de tycker att det ska vara på det sättet. Det är seriöst att lämna ett tillkännagivande. Annars skulle man aldrig, varken när man är i opposition eller när man är i majoritet, lägga tid på att över huvud taget få fram ett bra tillkännagivande. Praktiskt taget alla utskott gör tillkännagivanden även om det är på marginalen.
Jag tycker också att man seriöst ska väga in alla synpunkter och att de ska komma fram. Men det intressanta i det här är just detta att väldigt många av dessa synpunkter vägdes in i utredningens förslag eftersom samfunden hade en grupp som hade kunnat påverka i utredningen. Jag förstår inte det.
Det sista jag skulle vilja säga är att jag inte kan bedöma huruvida Kristdemokraterna är konstruktiva eller inte. Det är upp till regeringsunderlaget att göra detta. Men det jag kan konstatera i de här frågorna är att vi aldrig någonsin har hört någon kristdemokrat, mer än möjligen på andra nivåer än i kammaren, yttra annat än "nej, vi vill inte ha den här lagstiftningen". Det är det enda besked vi har fått från Kristdemokraterna.
Jag har svårt att se hur man på det skulle kunna bilda någon kompromiss, när någon säger absolut nej och alla andra säger att vi ska ha det här.
Börje Vestlund (S):
Det är med en viss vördnad som man går fram till talarstolen och replikerar på Barbro Westerholms anförande i dessa frågor, måste jag säga. Barbro Westerholm har, tillsammans med några få ledamöter här i riksdagen under historiens gång, ett särskilt värde för oss HBT-personer. Andra är Margareta Winberg och Mona Sahlin - det finns kanske någon mer. Men det är speciella personer. Barbro Westerholm tillhör den skaran.
I det här fallet tycker jag att Barbro Westerholm har en lite underlig argumentation. Jag förstår att man, när man sitter i en regeringskoalition, ibland måste vänta och se. Men tycker inte Barbro Westerholm, i synnerhet med tanke på Barbro Westerholms kunskap om hur det offentliga Sverige hanterar saker och ting, att det är en extremt lång bänk som man har satt detta ärende i?
Jag tycker att vi åtminstone borde kunna vara överens om att det här inte är det normala sättet. Det är tre månaders remisstid, kanske någon månad till. Man ska hantera Lissabonfördraget under tre månader, till exempel, och det är betydligt mer avancerat än vad denna lagstiftning är. Barbro Westerholm uttrycker att hon inte har någon oro för att det inte kommer någon proposition. Hon säger samtidigt att man inte behöver vara enig.
Jag tycker i det sammanhanget att det hedrar Barbro Westerholm att hon inte bara hänvisar till det konstruktiva samarbetet. Det finns faktiskt en öppenhet här från regeringen att kunna hitta en lösning där man inte behöver ha med sig varje del när det handlar om kd:s nejsägande.
Jag blir ändå orolig när hon säger att dörren i det här fallet inte är stängd. Måste regeringen komma till kammaren och säga att det inte blir någon proposition för att Barbro Westerholm ska agera som hon gjorde 1994? Jag satt själv på läktaren och lyssnade på Barbro Westerholm 1994 och har stor respekt för det.