KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marianne Berg (V):
Meddelarfriheten är en grundläggande demokratifråga. Som jag tog upp i mitt anförande anser Vänsterpartiet att anställda inom verksamhet i offentlig sektor som är driven i privat regi även ska omfattas av detta. Men Margareta Cederfelt ansåg inte det. Hon tyckte att detta skulle vara ganska krångligt.
Nej, det behöver inte vara så krångligt, men ser man konkurrens och pengar före de anställdas rätt att meddela sig kan det bli väldigt krångligt. Margareta Cederfelt vill alltså att de anställda i verksamhet inom offentlig sektor som drivs i privat regi ska ha munkavle på sig och kanske arbeta under vilka odrägliga arbetsförhållanden som helst.
Meddelarfriheten för denna grupp ska ju bygga på samma princip som gäller för de offentliganställda i dag. Det har funnits försök med denna verksamhet, bland annat i den region jag själv kommer från, Region Skåne. Där fungerar det alldeles utmärkt att föra in det i avtal för de privata aktörerna i samband med upphandling.
Anser Margareta Cederfelt fortfarande att vi inte ska kunna ge de anställda i verksamhet inom offentlig sektor som drivs i privat regi möjligheten att ha meddelarfrihet?
Marianne Berg (V):
Margareta Cederfelt sade: Att införa meddelarfrihet för de anställda i verksamhet i offentlig sektor som drivs i privat regi skulle vara någonting som inte leder framåt. Det tycker jag är en väldigt märklig tolkning av det hela. Just Margareta Cederfelts tankar kring det hela leder ju tvärtom bara bakåt.
Det är lite märkligt att man inte vill ha den insynen i privata aktörers bolag som får in massvis av skattebetalarnas pengar. Jag kan ta ett exempel där man inte har meddelarfrihet, som jag tog upp förut, nämligen ISS Health Care. Det är ett börsnoterat företag som har stor verksamhet i Sverige.
Företaget har 250 000 anställda i 38 länder. Ska dessa anställda, i alla fall i detta land, förnekas meddelarfrihet? Jag undrar vad det är för affärshemligheter man som till exempel undersköterska eller vårdbiträde kan röja.
Jag förstår inte poängen med att neka många anställda kvinnor och män i verksamhet inom offentlig sektor som drivs i privat regi meddelarfrihet. Det är att gå långt tillbaka i tiden, Margareta Cederfelt!
Marianne Berg (V):
Jag vill beröra reservationen i detta betänkande. Hur kan det komma sig att vi i vårt moderna och demokratiska svenska samhälle är så omoderna att kungliga flaggdagar fortfarande finns med i den svenska almanackan? Kungen har i dag ingen formell makt. Detta borde i rimlighetens namn göra att vi i detta land tar bort de minst sagt ålderdomliga återkommande flaggdagarna för kungafamiljen.
Varför inte hissa flaggan, som motionären så bra skriver, på verkliga högtidsdagar för landet och för folket i stället för att hissa den för någon i kungahuset som råkar ha namnsdag eller födelsedag? Det är inte speciellt upplyftande. Jag läste också i motionen ett verkligt bra förslag, fru talman, om att införa flaggdag den 9 maj, den dag andra världskriget tog slut.
Det är en viktig minnesdag i almanackan men inte har den gjorts till flaggdag. Med detta i åtanke, är det då inte otroligt ålderdomligt och också kanske lite pinsamt att behålla de kungliga flaggdagarna i almanackan? Fru talman! Jag yrkar bifall till reservationen.
Marianne Berg (V):
Jag kommer i mitt anförande i dag inte att ta upp vare sig personval, valdagar eller rösträttsålder. Jag kommer att fokusera på det särskilda yttrande som Vänsterpartiet har i betänkandet. I betänkandet som ligger på bordet har utskottet avstyrkt de flesta yrkanden, som det har sagts tidigare med hänvisning till Grundlagsutredningens arbete och till Ansvarskommitténs förslag.
I utskottet justerades betänkandet den 2 december 2008, och två veckor därefter, närmare bestämt den 17 december, lades Grundlagsutredningens förslag fram. Nu kommer det att ta lång tid innan en proposition kommer. En stor remissrunda är på gång. Ärendet kommer för första gången upp i denna kammare i bästa fall kanske någon gång under senhösten.
Som jag sade, herr talman, vill jag ta upp det särskilda yttrandet från Vänsterpartiet. Det gäller yrkanden som Vänsterpartiet många gånger har lagt fram som ändringsförslag till grundlagen som innebär att könsidentitet ska inkluderas i 1 kap. 2 § regeringsformen och att könsidentitet också skrivs in i regeringsformens 2 kap. 15 §.
Vad gäller skyddet mot diskriminering föreslår utredningen att det utvidgas till att omfatta också sexuell läggning. Det tycker jag är kanon. Det är mycket glädjande. Men när det gäller Vänsterpartiets ändringsförslag eller riksdagens HBT-grupps ändringsförslag gällande könsidentitet saknas detta. Det kan jag tycka är sorgligt.
Den gemensamma motionen från HBT-gruppen i riksdagen har undertecknats av Folkpartiet, Miljöpartiet, Centerpartiet och Vänsterpartiet. Vi har inte i detta läge lyckats få gehör, vilket jag som jag sade tidigare tycker är sorgligt. Jag vet att strävan i denna typ av enormt stora utredningar är att komma fram till ett partiöverskridande förslag, det vill säga konsensus.
Det har jag stor förståelse för. Men turligt nog har vi också någon tid på oss för att kunna förändra. Vänsterpartiet hoppas att i alla fall de partier som gemensamt har gått ut med motionen från HBT-gruppen får stöd i frågan att få en grundlag som även innefattar könsidentitet. Annars anser jag att det i detta avseende fortsatt blir en diskriminerande lag.
Varje dag, mina vänner, diskrimineras personer runt om i vårt land på grund av sin sexuella läggning. Så ser det ut. Vänsterpartiet kan inte på något vis acceptera detta. Alla människors lika värde är något vi alla måste stå bakom, inte bara i ord utan också i handling.
För min del betyder det att om könsidentitet inte omfattas av våra lagar lämnar vi en jättestor grupp människor utanför. Vad var det då vi menade med alla människors lika värde? Min förhoppning är att vi nu alla ska inse att könsidentitet ska ingå i vår grundlag och att vi strävar efter att så också kommer att bli fallet.
Vi har gott om tid, och jag tror att det är genomförbart.
Marianne Berg (V):
Jag får tacka ministern för svaret, och jag är väldigt glad att regeringen satsar så mycket pengar inom detta område. Men det brister någonstans eftersom det inte kommer jourerna till godo. Det är den problematiken som jag tycker är den svåraste. I dag är det över 50 procent av landets jourer som inte vet om de får något bidrag för 2009. Det tycker jag är lite skrämmande.
Oavsett hur mycket pengar man satsar går budskapet inte riktigt fram. Det är därför jag återkommer med interpellationer till ministern. Det var exakt ett år sedan vi stod här senast. Jag ser som vänsterpartist mäns våld mot kvinnor som ett enormt, gigantiskt stort samhällsproblem. Det är inte speciellt uppmuntrande när vi i dag ser att våldet har tendens att öka.
Det visar bland annat att kvinnojourerna måste få ekonomiska medel för att verksamheten ska kunna fungera fullt ut. Frivilliga eldsjälar organiserar sig i både tjej- och kvinnojourer och gör enorma insatser för samhället i dag. En stor eloge för det, för det bygger alltså på frivilligt arbete. Det är enorma stödinsatser de gör.
De spelar också en enormt stor roll när det gäller att synliggöra och sprida kunskapen om våldets mekanismer och konsekvenser. Trots jourernas erfarenhet och kunskap om mäns våld mot kvinnor är det, ministern, fortfarande väldigt osäkra förhållanden. Detta är en paradox.
Företrädare för polisen, socialtjänsten och sjukvården anser att de lokala kvinnojourerna ger ett mer heltäckande stöd än de själva. Det är paradoxalt. I dag finns kvinnojourer i ungefär hälften av landets kommuner. Antalet kvinnor som söker hjälp ökar stadigt. Det är skrämmande.
Statistik för Riksorganisationen för kvinnojourer och tjejjourer i Sverige, Roks, visar att medlemsjourerna under 2007 bara kunde erbjuda skyddat boende till cirka hälften av de kvinnor som var i behov av det.
Samtidigt ökade antalet förfrågningar om stöd från kommun, polis, skola och så vidare och även från socialtjänsten med närmare 30 procent, och de kan inte erbjuda det. I de kommuner där det finns kommunala kvinnojourer är det fortfarande viktigt att fristående jourer finns kvar som ett komplement.
De har en enorm erfarenhet sedan 30-35 år tillbaka, och längre än så. I handlingsplanen för mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer meddelar regeringen om sitt beslut att tillföra kommuner utryckningsmedel i syfte att förstärka kvinnojoursverksamheterna - det tycker jag är jättebra - och att kvalitetsutveckla stödet till våldsutsatta kvinnor och barn på lokal nivå. Det är jättebra, det är väldigt lovvärt.
Men kvinnojourerna behöver mer kontinuerlig finansiering, och det är just där som jag tycker att det brister. Därför har Vänsterpartiet föreslagit regeringen att återkomma med en plan för hur staten ska kunna ta sitt ansvar, det långsiktiga ansvaret. Där vet jag att vi inte är överens. Men jag anser att man borde komma fram med en sådan plan när vi ser hur det fallerar för många kvinnojourer runt om i landet.
Marianne Berg (V):
Jag blir lite full i skratt när ministern frågar om det är Vänsterpartiet eller vänstertrojkan som står för att staten ska ta över. Nej, så är det inte, ministern. I de ideella kvinnojourerna jobbar många kvinnor, och till exempel kvinnojouren i Malmö sköts av två väldigt aktiva före detta moderatkvinnor som vi har haft ett gott samarbete med.
De tycker att här behöver göras någonting, och vi är många som tycker detsamma - oavsett partibeteckning. För det första är det, som jag tidigare har sagt, svårt för kvinnojourerna att få bidrag från kommunerna i dag. Det är svårt för många, och det måste rättas till.
För det andra borde väl ministern kunna se värdet i att de upparbetade verksamheterna kan fortsätta att arbeta tryggt och ha en långsiktig framförhållning och långsiktig finansiering. Av svaret verkar det som att Maria Larsson föredrar verksamheter i kommunal regi framför ideella jourer.
Kan inte ministern se att de ideella jourerna är ett ovärderligt komplement till kommunernas verksamhet? Det är just därför jag anser att staten bör stödja deras långsiktighet när kommunerna väljer att inte göra det. Jag har ett jätteenkelt svar på detta: Låt staten ta över!
Marianne Berg (V):
Jag vill tacka statsrådet för svaret. Men på de frågeställningar som jag har i interpellationen har jag som vanligt inte fått några direkta konkreta svar, för i svaret upprepar statsrådet ungefär hälften av det faktaunderlag som jag har i min interpellation. Finansieringen har varit en ständigt återkommande fråga för RFSL:s brottsofferjour.
Men de senaste åren har finansieringen faktiskt varit löst genom att regeringen i sitt regleringsbrev till Socialstyrelsen avsatte särskilda pengar till denna typ av jourverksamhet. Men i årets regleringsbrev finns inte längre några öronmärkta pengar med som ska gå till just brottsofferjouren för HBT-personer.
Det är helt galet att först få pengar och kunna bedriva en sådan viktig verksamhet i lugn och ro och i nästa sekund inte kunna veta om verksamheten ska kunna fortsätta eller inte. Detta är klart och tydligt, enligt mig, ett rent politiskt spel.
Och statsrådets eget parti kd får jag väl säga inte är känt för att vara det mest HBT-vänliga partiet, kanske snarare tvärtom. Min fråga är vad syftet är med att inte längre öronmärka pengar till RFSL:s brottsofferjour. RFSL:s brottsofferjour gör ett mycket bra arbete. Personerna som arbetar där har en otroligt stor erfarenhet inom området.
Ska denna verksamhet fortsättningsvis leva under ett ständigt hot om att inte kunna finnas eller få finansiering? Åter till mina frågor: Vad avser statsrådet att vidta för åtgärder för att RFSL:s brottsofferjour ska få en långsiktig finansiering? Vad tänker statsrådet vidta för åtgärder för att RFSL:s brottsofferjour ska kunna söka medel också för sitt arbete med män som utsatts för samkönat partnervåld?
Det är ett enormt problem att RFSL inte kan söka pengar ur statsbidraget som riktar sig till organisationer som jobbar med våld mot män. Så, statsrådet, vad händer med de män som blir utsatta för våld i samkönade relationer? Statsrådet tog upp bland annat att man kan söka pengar från Brottsoffermyndigheten.
Men jag tycker att det är en lite knepig lösning på problemet, för precis som statsrådet skriver i sitt svar delas det många gånger ut pengar till kortsiktiga projekt. Här är det inte så stora summor det gäller.
Marianne Berg (V):
Jag målar inte upp en orosbild utan tvärtom en verklighetsbild. Jag har tidigare haft interpellationsdebatter med statsrådet gällande kvinnojourernas verksamhet. Där har man inte heller någon långsiktig finansiering. RFSL:s brottsofferjour har en verksamhet som har fungerat i många år. Man har en kompetens som heter duga.
Varför kan regeringen då inte fortsätta ge denna organisation öronmärkta pengar? Det står inte i motsats till något annat. Ministern säger att jag misstolkar, men jag beskriver tvärtom verkligheten.
Jag ställde en tredje fråga i min interpellation till ministern: Vad avser statsrådet att vidta för åtgärder för att RFSL:s brottsofferjour ska kunna söka medel för sitt arbete med personer utsatta för hatbrott?
Är jag på rätt väg när jag tolkar statsrådets svar som att RFSL inte kommer att få några pengar innan översynen av statsbidraget till organisationer på det sociala området är klar? Vad jag förstod sade statsrådet att det var en regeringsöverläggning i dag och att det var klart. Jag undrar hur svaret blev i så fall. Om så inte är fallet, vad händer då med RFSL:s verksamhet för homofobiska hatbrott?
Ska denna verksamhet försvinna? RFSL har en ovärderlig kompetens när det gäller att bemöta personer som utsatts för brott, oavsett om det handlar om partnervåld eller hatbrott. Hatbrott är inte bara hugg och slag, statsrådet. I vardagen drabbas vi HBT-personer ofta av trakasserier, hot och diskriminering.
Det är allt från att vara utsatt på arbetsplatsen till regelrätt mord. Andra hatbrott som HBT-personer utsätts för kan vara mordbrand, våldtäkt och kränkningar i olika sammanhang. Det är många HBT-personers vardag. De homofobiska våldsbrotten ökade under 2007.
Enligt Brås statistik var de 723 stycken. Det är inte så få. Det var en ökning från 2006 med ca 6 procent. Vad kommer att ske framöver, ministern? Jag har fått vissa svar, men det är tydligt att jag inte är nöjd med dem.
Statsrådet måste kunna agera för att RFSL:s brottsofferjour ska kunna få en långsiktig finansiering, kunna söka medel till sitt arbete med män som har utsatts för våld i samkönade relationer - det kan de inte i dag; den gruppen ingår inte - och kunna söka medel för sitt arbete med dem som blivit utsatta för hatbrott. Det är ett enormt viktigt arbete man utför.
Därför ska man också ha en trygg finansiering.
Marianne Berg (V):
Jag har inte sagt något annat än att de åtgärder som regeringen har tagit fram för olika typer av verksamheter är lovvärda. Här fallerar det dock. Man kan inte från ett år till ett annat ta bort de öronmärkta pengar som har gått direkt till RFSL:s brottsofferjour.
När vi ser hur samhället har utvecklats vad gäller våld och hatbrott förstår jag inte varför det ska vara så osäkert för RFSL att få arbeta vidare i lugn och ro med sitt enormt viktiga arbete. Man har klart och tydligt den största kompetensen i landet vad gäller dessa brott. Man har ett utmärkt samarbete med både polis och socialtjänst.
Därför anser jag att man bör öronmärka pengar så att denna verksamhet kan fortsätta utvecklas, vara ett föredöme för andra och också vara en läroplats för många andra verksamheter som vill starta. Återigen, varför rycka undan öronmärkta pengar? Varför försvåra för HBT-personer som blir utsatta?
Regeringen visar med sitt handlande att denna grupp inte är viktig. Det ger signaler att så är fallet. Det är en svår utpekning att regeringen går i bräschen genom att inte fortsatt öronmärka pengar och klart och tydligt visa att denna grupp är prioriterad.
Det är den inte nu när man ska söka pengar i konkurrens med alla andra. Det är en farlig signal som regeringen sänder ut i vårt samhälle.
Som jag tidigare sagt är den vändning i förhållandet till RFSL som har skett under denna regering kanske inte så konstig med tanke på att Kristdemokraternas inställning till HBT-frågor och HBT-personer vid flera tillfällen visat sig vara tveksam.
Marianne Berg (V):
Tack, justitieministern, för svaret! Ja, regeringen får själv bestämma hur en utredning ska ske och inte ske, men det finns trots allt riktlinjer för detta. Debatten i dag handlar inte i första hand om polisens organisation eller hur den utreds. Debatten vi efterlyser handlar om insyn och offentlig debatt.
Ministern säger i svaret att man i den konsultrapport som det hänvisas till i frågan bara tittat på ledningsstruktur och inte på polisen som organisation. Detta till trots lägger utredningen fram förslag om hur exempelvis polisutbildningen ska organiseras. Hur kan det komma sig om det inte har varit med i utredarens uppdrag? Eller var det så?
När det gäller polisen har Vänsterpartiet under flera år krävt en utredning av organisationen och dess effektivitet. Polisen är en myndighet för alla medborgare. I ljuset av detta får man ändå tycka att det är märkligt att regeringen väljer en konsultrapport och interna utredningar framför en offentlig utredning.
Till detta hör också att polisen under den senaste tiden figurerat i medier i både stort och smått, fått både kritik och rosor, och många gånger har det gällt kritik mot polisen. Ur denna aspekt vore väl en parlamentarisk utredning att föredra, anser i alla fall jag.
Befolkningen är i stort behov av att få en god insyn och kunna känna den stora tillit och trygghet man ska känna i fråga om polisen. Det är också klart och tydligt att öppenheten måste vara en av grunderna i ett demokratiskt samhälle. Beredningen i ett ärende är något viktigt. Därför är insynen viktig som en klar demokratifråga.
Vänsterpartiet anser att det är av stor vikt att antalet parlamentariskt tillsatta utredningar ökar i stället för att, som det ser ut i dag, minskar i antal. Det blir mer och mer ensamutredningar, vilket är illa, och mer och mer internutredningar. Genom parlamentariskt tillsatta utredningar stärker man i stället demokratin och får en offentlig debatt som är av jättestort värde.
Ur denna synvinkel är det anmärkningsvärt att regeringen tillsatt ett privat företag för utredningsarbetet. Det är inte bara anmärkningsvärt, utan jag tycker också att det är oroande att regeringen väljer att utreda en av de största myndigheterna på detta sätt, det vill säga polismyndigheten, utan insyn och offentlig debatt.
Jag tycker att ministern i svaret förminskar, snuttifierar, vad det egentligen handlar om. I och med att man i rapporten gick in på polisens organisering undrar jag om detta också var en del av utredningen som lades ut på det privata företaget.
Marianne Berg (V):
Det där kan jag inte hålla med justitieministern om över huvud taget. I svaret tas inte ens upp att i direktivet ingick hur till exempel polisutbildningen ska organiseras, som ju faktiskt finns med i rapporten. Det tycker jag är illa, för det är en stor fråga som man borde ha en större insyn i och större debatt kring.
När man har parlamentariska utredningar kan man också många gånger komma överens i stora frågor, vilket är av stort värde. Ministern svarade inte riktigt på de frågor jag ställde, men jag kan ställa dem lite tydligare. Anser ministern att det är ett stort problem att stora frågor inte diskuteras offentligt och att frågorna under beredningstiden sköts internt?
Det är en fråga. Fråga nummer två: Tycker ministern att demokratin riskerar att kringskäras om antalet offentliga utredningar minskar ännu mer? Det finns en tydlig sådan tendens.
Min sista fråga till ministern är: Anser ministern att ännu fler frågor bör utredas internt i Regeringskansliet och då av privata aktörer? Det var mina frågor. Som jag inledde debatten med handlar genomlysningen inte bara om polisens organisation. Detta är klara och tydliga demokratifrågor som måste föras upp i ljuset och som vi måste få insyn i och kunna debattera öppet.
I konstitutionsutskottets betänkande 2004/05:KU3 tar ett av allianspartierna upp detta i en motion från Tobias Krantz med flera. De tar upp just att det svenska utredningsväsendet måste stärkas rörande kravet på hur en god parlamentarisk och medborgerlig förankring ska stärkas.
Allianspartierna tar också upp att den politiska demokratin stärks i beslutsprocessen med parlamentariska utredningar. Motionärerna oroar sig också för att allt färre utredningar blir parlamentariskt sammansatta.
Marianne Berg (V):
Jag tackar ministern för svaret. Det är självklart att parlamentariska utredningar många gånger lyfter fram frågorna på ett helt annorlunda sätt. Vi får en större debatt och en större insyn. Detta är en form för att få frågorna belysta.
I en parlamentarisk utredning blir det också helt andra infallsvinklar och synvinklar och vi kanske kan komma överens i större frågor, vilket skulle gynna det politiska arbetet i större utsträckning än vad som sker i dag när vi lägger utredningarna utanför, till exempel hos ett privat företag som i detta ärende.
Finn Bengtssons inhopp i debatten kommenterar jag så här: Ni har själva valt att lägga den största delen av skattebetalarnas pengar på den rikaste befolkningen. Vänsterpartiet anser att vi gott kan lägga det på offentliga utredningar.
Jag är väl medveten om att de parlamentariskt tillsatta utredningarna minskade under förra regeringen, ministern. De började minska då. Vi var kritiska till det då också, men vi satt inte i regeringen. Förhoppningsvis blir det ett regeringsskifte nästa år.
Då kommer Vänsterpartiet fortfarande att arbeta med att försöka förbättra demokratin genom öppenhet, insyn och mer i det offentliga rummet. Vänsterpartiet kan borga för att demokratin ska förstärkas i detta avseende.