KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ardalan Shekarabi (S):
Mathias Sundin har frågat mig om jag tänker verka för att ett förslag lämnas om agila kontrakt i offentlig sektor. Enligt den svenska förvaltningsmodellen är det myndigheterna själva som utifrån de mål för verksamheten som riksdagen och regeringen fastställer i stor utsträckning avgör hur den egna verksamheten ska organiseras och utföras för att på bästa sätt tillgodose medborgares och företags behov. Det upphandlingsrättsliga regelverket utgör ramarna för hur myndigheter får och kan upphandla.
Regelverket medger olika typer av upphandlingsförfaranden. Regeringen anser att den offentliga upphandlingen ska vara effektiv och rättssäker och ta till vara konkurrensen på marknaden samtidigt som innovativa lösningar främjas. Sådana lösningar kräver många gånger flexibla kontrakt. Myndigheter har i dag möjlighet att använda sig av flexibla kontrakt inom ramen för det regelverk som finns.
Jag har stor tillit till de myndighetschefer som regeringen har utsett att leda våra myndigheter, och jag anser att det är myndigheterna själva som är bäst lämpade att avgöra vilka kontraktsformer som bör användas vid upphandlingar. Regeringen avser inte att lämna något förslag om hur agila kontrakt ska användas i offentlig sektor eftersom detta redan är möjligt inom ramen för det befintliga regelverket.
Ardalan Shekarabi (S):
Jag vill först tacka Mathias Sundin för att frågan lyfts på en politisk nivå. Det hela är abstrakt om man inte följer verksamheter som är beroende av denna typ av flexibla kontrakt.
Men om man är bekant med kontraktsskrivning inom den typen av verksamheter känner man till att de kräver en form av flexibilitet för att man ständigt ska kunna jobba med innovationsutveckling. Innovationsutveckling är en central fråga för offentliga verksamheter, inte minst när det gäller hur vi ska använda offentliga upphandlingar som ett instrument för att effektivisera och utveckla vår offentliga sektor.
Jag är övertygad om att vi behöver jobba på flera olika sätt för att stärka innovationsvänliga upphandlingar. Då kan flexibla kontrakt vara en viktig del av arbetet. Jag kan dock konstatera att regelverket som det ser ut i dag tillåter viss form av flexibilitet i samband med upphandlingar. Vi har redan i dag formen konkurrenspräglad dialog.
Det är en upphandlingsform som möjliggör en dialog mellan upphandlande myndighet och leverantör. Den är framtagen just för att man ska kunna använda sig av en upphandling för att ständigt utveckla och modernisera den produkt eller den tjänst som köps.
Det vi jobbar med just nu på Finansdepartementet är att implementera de nya EU-direktiven på upphandlingsområdet. Det som är glädjande där är att vi nu i upphandlingslagstiftningen från Europeiska unionen har en ny upphandlingsform som kallas för innovationspartnerskap.
Den har till syfte att möjliggöra ett strukturerat långsiktigt partnerskap som ska vara fokuserat på utveckling och modernisering. Det är klart att man här också kan använda sig av flexibla former inom EU-rättens ramar. Då är frågan: Vad ska regeringen göra?
Det vi har bestämt oss för att göra på upphandlingsområdet - de här köpen omfattas ju av upphandlingsregelverket i normala fall - är att ta fram ett nationellt upphandlingsstöd som bland annat jobbar aktivt med innovationsvänliga upphandlingar och ett tydligare partnerskap mellan det offentliga och privata när det gäller utvecklingen av offentliga verksamheter.
Upphandlingsstödet ska organiseras i en fristående myndighet från och med den 1 september, som får rätt förutsättningar att jobba tillsammans med kommunsektorn, de upphandlande myndigheter som finns i kommuner och landsting, för att man bland annat ska få ett mer strategiskt tänk när det gäller innovationsvänliga upphandlingar. Jag är övertygad om att också flexibla avtal i vissa fall kan vara en fråga som den myndigheten kommer att behöva ge rekommendationer och riktlinjer kring.
Men den frågan överlåts sedan till Upphandlingsmyndigheten, som får göra rätt bedömningar utifrån de önskemål som finns bland leverantörer och upphandlande myndigheter. Men det är viktigt att vi ständigt jobbar med att utveckla både vår upphandlingslagstiftning och de rekommendationer som är knutna till upphandlingslagstiftningen, så att vi får ett innovationsvänligt tänk i offentlig sektor.
Begränsning av kontraktstyper får inte innebära ett hinder för utvecklingsarbetet. Jag tycker alltså att det är en jätteviktig diskussion som vi måste fortsätta att föra.
Ardalan Shekarabi (S):
Interpellanten visar på ett bra sätt hur kontrakt i offentliga verksamheter påverkar kvaliteten. Och vi ser ju att misslyckade upphandlingar kan få stora konsekvenser för myndigheter som ansvarar för verksamheter som berör många medborgare. Vi måste alltså jobba med att utveckla den offentliga marknaden.
Då är upphandlingslagstiftningen en sida, men det finns många andra aspekter som handlar om hur man skriver kontrakt och hur man följer upp verksamheter. Här finns många positiva exempel. Danmark nämndes. Vi tittar på erfarenheterna från det danska upphandlingsstödet och på hur man jobbar med offentliga affärer. Men vi tittar också på fler europeiska länder som under en längre tid har jobbat med att utveckla goda affärer i offentlig sektor.
Poängen med den nya Upphandlingsmyndigheten är just att den typen av kunskap ska spridas till upphandlande myndigheter. En upphandling har flera olika faser. Först måste vi se till att få igång fler dialoger mellan upphandlande myndigheter och potentiella leverantörer. På så sätt kan man få en bättre bild av hur utbudet ser ut.
Leverantörerna får också en klarare bild av vilken efterfrågan som finns från den upphandlande myndigheten. Sedan är det själva upphandlingsfasen, som naturligtvis måste genomföras i överensstämmelse med den lagstiftning som vi har och som är detaljreglering på många områden. Sedan har vi arbetet med kontraktet och uppföljningen, som är minst lika viktiga delar av en offentlig affär.
Jag är övertygad om att det nationella upphandlingsstödet också kommer att fokusera på de delarna. Vi har goda exempel från vissa upphandlande myndigheter som har gått ihop och jobbat just med kontraktsvillkor och uppföljning. Landstingen har till exempel ett samarbete när det gäller vissa krav i samband med sjukvårdsprodukter.
De har gått ihop och utvecklat både en kravspecifikation och en uppföljningsmodell som underlättar också för leverantörerna, eftersom det blir mer enhetlighet i hela den offentliga marknaden inom den sektorn. Det är just den typen av exempel som ska spridas av Upphandlingsmyndigheten. Jag tror att vi har en stor utvecklingspotential här.
Det handlar ju om mellan 600 och 900 miljarder kronor per år. Det är otroliga summor. Det är en väldigt stor del av vår bruttonationalprodukt, en tredjedel av de offentliga utgifterna. Får vi fart på erfarenhetsutbytet mellan upphandlande myndigheter och ett bättre nationellt regelverk kommer vi också att kunna utveckla modeller för hur goda affärer kan genomföras i offentlig sektor.
Ardalan Shekarabi (S):
Jag är övertygad om att vi kan ha en väldigt positiv och konstruktiv dialog i de här frågorna. Här finns det ingen anledning att ha ideologiska konflikter. Vi för gärna en dialog med politiker, nationellt, lokalt och regionalt, som är intresserade av att utveckla den nationella upphandlingspolitiken. Jag ser det som en skyldighet att föra den dialogen, och jag gör det med glädje.
Jag vill passa på att tacka interpellanten för en konstruktiv diskussion och för att den här frågan väcktes. Jag tror att vi har mycket att vinna på att just utveckla hur den offentliga sektorn jobbar med goda affärer. Då är naturligtvis kontrakten och formerna för kontrakten väldigt viktiga.
Ardalan Shekarabi (S):
Said Abdu har frågat mig om jag har tagit något initiativ till en analys för att granska vilka konsekvenser överenskommelsen med Vänsterpartiet om "en välfärd utan vinstintresse" kan få för möjligheten att uppnå målen för jämställdhetspolitiken. Det påstås ibland att åtgärder för att se till att våra skattepengar används till det de är avsedda för skulle vara negativt för kvinnors företagande.
Jag anser att det är en förlegad syn att utgå från att kvinnor bara kan driva företag inom välfärden. Det stämmer inte heller överens med verkligheten, eftersom de som har ledande positioner i de största välfärdsföretagen i de flesta fall är män. Den könssegregerade arbetsmarknaden är ett omvittnat problem, men den är inte kopplad till frågan om vinster i skattefinansierade välfärdsföretag, utan har helt andra orsaker.
En granskning av Dagens Arena visar att nio av tio riskkapitalägda välfärdsbolag har manliga direktörer. Av granskningen framgår att det är ont om kvinnor på ledande positioner i de dominerande vård- och utbildningskoncernerna. 12 av de 15 största aktörerna har manliga toppchefer, detta samtidigt som nästan 80 procent av de anställda är kvinnor.
Genom att se till att skattepengar används i verksamheten i stället för att bli till stora vinster som delas ut till ägarna skapas utrymme att satsa mer på kvaliteten. Vilka medarbetare i välfärden, kvinnor som män, skulle tacka nej till en extra kollega? Frågan om vinster i välfärden handlar därför i hög grad om arbetsvillkoren för de många kvinnor och män som arbetar i välfärden - de kommer alltid att vara fler än de som befinner sig i ledande positioner.
Det handlar också om att skattepengar ska gå till det de är avsedda för, nämligen till verksamhet för medborgarna, inte vinst till ägarna. Att eventuella överskott återförs till den verksamhet de är avsedda för kan bidra till att uppnå målen för jämställdhetspolitiken och öka förutsättningarna för att de som jobbar i välfärden har sjysta villkor.
Ardalan Shekarabi (S):
Det finns många goda exempel på kvinnligt och manligt företagande inom välfärden. Regeringen anser att det är viktigt att fler företag drivs av kvinnor och vill se en sådan utveckling. Trots att kvinnor är i stor majoritet bland dem som arbetar i vård- och omsorgssektorn framgår det av Vårdföretagarnas egen rapport att kvinnor är klart underrepresenterade i ledande befattningar i förhållande till hur många som arbetar i sektorn.
Kvinnor utgör 82 procent av alla som arbetar inom vården och omsorgen, men endast 54 procent av företagsledarna, som Said Abdu sa. Jag vill vara tydlig med att välfärdsverksamheterna är till för brukarna, inte företagsledarna.
Jag tror att vi är överens om att syftet med de reformer som möjliggjort för privata aktörer att vara med och utveckla välfärden aldrig har varit att låta riskkapitalbolag tjäna miljarder på skattefinansierad vård- och omsorgsverksamhet. Tyvärr hamnade vi där. Vi ska värna valfriheten och ha en mångfald av olika aktörer.
Men vi ska samtidigt ha ett system som garanterar att skattemedlen återinvesteras i verksamheterna och inte går till vinst till ägarna. Regeringen har tillsatt Utredningen om reglering av offentlig finansiering av privat utförda välfärdstjänster, som ska ge förslag på hur vi kan garantera brukarna att skattemedel går till den verksamhet de är avsedda för. Jag vill också betona att regeringen tar jämställdhetsmålen på största allvar.
Vi vet att när den gemensamt finansierade välfärden brister är det kvinnor som i stor utsträckning går ned i arbetstid för att ta hand om sina anhöriga. Att deltidsarbete påverkar pensionen och sjukpenningen är ingen nyhet. Vi vet att det är kvinnor som i stor utsträckning går delade turer på äldreboendena när företagen skär ned på sina personalkostnader för att öka sin vinst.
Det är därför regeringen vill skapa ordning och reda i välfärden.
Ardalan Shekarabi (S):
Jag vill försäkra Said Abdu att regeringen har engagemang och vilja att skapa ordning och reda i välfärden. Det är vår skyldighet att skapa ordning och reda i välfärden och se till att vi har kvalitetskrav som innebär att det inte är möjligt att dra ned på antalet medarbetare i offentliga välfärdsverksamheter för att dela ut vinst till aktieägarna.
Det är vår skyldighet att se till att medarbetarna i välfärden får de bästa möjliga förutsättningarna att utföra de tjänster som är viktiga för jämställdheten och för utvecklingen i vårt land. Därför måste vi vidta åtgärder.
Jag vill påminna Said Abdu om att partiledaren för Folkpartiet i många uttalanden under de senaste åren har krävt att vi ska skärpa den lagstiftning som reglerar privat utförd offentligt finansierad välfärd.
Den förra regeringen tillsatte minst två utredningar med syftet att skärpa regelverket så att man just skulle få hårdare kvalitetskrav och stoppa en utveckling där man drar ned på personalen för att dela ut vinst till aktieägarna. Den här regeringen tar jämställdhetsmålen på allvar. Då måste vi också skapa ordning och reda i välfärden.
Välfärden är en otroligt viktig grundförutsättning för att vi ska kunna skapa ett jämställt samhälle. Jag vill uppmuntra både män och kvinnor att starta och driva företag inom välfärdsverksamheterna, inom vård- och omsorgssektorn. Men då ska det vara hög kvalitet och vara brukarna och inte vinstintresset som står i fokus. Jag vänder mig starkt mot att reducera kampen för jämställdhet till kvinnors företagande i välfärdssektorn.
Ett jämställt samhälle varken börjar eller slutar där. Verkligheten är att kvinnor tjänar 86 procent av mäns lön. Kvinnorna tar ut 75 procent av dagarna i föräldraförsäkringen. Kvinnor ägnar en timme mer per dag åt obetalt arbete medan män ägnar en och en halv timme mer åt betalt arbete. Det får stora konsekvenser för kvinnors ekonomiska frihet.
Det handlar inte om vinster i skattefinansierade välfärdsföretag utan har helt andra orsaker. Vi behöver förändra normer och värderingar om vad som är manligt och kvinnligt för att ge varje individ förutsättningar att förverkliga sig själv och sin potential. Det är min övertygelse att samhällen som tar till vara hela befolkningens kompetens är både starkare och mer välmående.
Som jag nämnde tidigare är välfärdsverksamheterna till för brukarna, inte företagsledarna. Vinstintresset hör inte hemma i välfärden. Vi pratar inte om en marknad. Vi pratar om grundläggande tjänster i ett samhälle som finansieras gemensamt av oss med skattemedel.
Att framhålla välfärdssektorn som den enda sektor där kvinnor kan ha ledande befattningar riskerar att leda till att den könssegregerade arbetsmarknaden består och att kvinnors företagande är avgränsat till marknader där vinstintresset inte ska vara styrande. Jag ställer mig frågande till på vilket sätt det leder till förändrade könsrelationer där män och kvinnor deltar på lika villkor.
Ardalan Shekarabi (S):
En förutsättning för en stark jämställdhet är att den offentligt finansierade välfärden fungerar väl. Ett steg mot att uppnå jämställdhetsmålen är därför att skapa ordning och reda i välfärden. Skattemedlen ska gå till den verksamhet de är avsedda för och inte som vinst till ägarna. Jag tror på valfrihet och att kvaliteten i välfärden mår bra av en mångfald av aktörer. Men välfärdssektorns uppdrag är inte i första hand att främja företagande.
Välfärden är i första hand till för brukarna och för att de som arbetar med detta viktiga samhällsuppdrag ska ges goda arbetsvillkor och goda förutsättningar att fullfölja uppdraget. När företagares vinstintresse står i konflikt med samhällets och medborgares intresse av välfärd får företagarna stå tillbaka. Jag vill avslutningsvis tacka Said Abdu för interpellationen.
Ardalan Shekarabi (S):
Erik Andersson har frågat finansministern dels om hon har gjort det ställningstagandet att skatteutjämningssystemet gynnar tillväxten för de kommuner som får betala in pengar till systemet, dels vilka initiativ finansministern har tagit för att uppfylla löftet som lämnades i valrörelsen om att pengarna från tillväxtmiljarden skulle stimulera bostadsbyggandet. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen.
Den parlamentariska kommitté som senast gjorde en översyn av utformningen av den kommunalekonomiska utjämningen hade bland annat i uppdrag att utreda om det finns tillväxthämmande faktorer i inkomstutjämningen. En enig kommitté bedömde att det saknas belägg för att inkomstutjämningen är tillväxthämmande. Kommittén menade att tillväxt sker i lokala arbetsmarknadsregioner där kärn- och kranskommuner är ömsesidigt beroende av varandra.
Den ekonomiska tillväxten i respektive arbetsmarknadsregion bestäms inte av var man bor utan av var man arbetar. En hög inkomst per invånare i många förortskommuner speglar snarare attraktiviteten i boendemiljön än en hög tillväxt kopplad till ekonomisk aktivitet. Jag delar kommitténs uppfattning. Det är dock viktigt att negativa marginaleffekter inte uppstår på grund av inkomstutjämningen.
Sådana effekter kan uppstå om utjämningen skulle baseras på den genomsnittliga skattesatsen. En kommun med låg skattesats skulle då kunna få en bidragsminskning som är större än ökningen av skatteintäkterna, om kommunens skattekraft ökar snabbare än den genomsnittliga skattekraften. Därför reduceras de medelskattesatser som används i beräkningarna av bidrag och avgifter i inkomstutjämningen.
Den ytterligare reducering av medelskattesatserna till 60 procent för de kommuner och landsting som betalar avgift, som genomfördes 2014, är dock mer än vad som krävs för att undvika sådana negativa marginaleffekter. Med det sagt vill jag framhålla vikten av att en avvägning görs mellan å ena sidan inkomstutjämningens eventuella inverkan på tillväxten och å andra sidan behovet av en långtgående utjämning.
Att en kommun har en hög skattekraft behöver inte föranledas av att det finns ett stort antal arbetstillfällen i kommunen, utan kan bero på att en stor andel av befolkningen har sina arbetsplatser belägna i andra kommuner.
När det gäller frågan om vilka initiativ som har tagits för att öka nybyggnationen av bostäder kommer regeringen i budgetpropositionen för 2016 att återkomma med förslag på incitament till kommunerna för ökat bostadsbyggande.
Ardalan Shekarabi (S):
Det märks i diskussionen att det här är komplexa och viktiga frågor för hur vi ska kunna finansiera välfärdsverksamheterna och offentliga verksamheter på ett sätt som innebär att vi garanterar likvärdigheten och gynnar tillväxten i vårt land.
Syftet med utjämningssystemet är att skapa likvärdiga ekonomiska förutsättningar för alla kommuner och landsting i landet att kunna tillhandahålla sina invånare likvärdig offentlig service oberoende av invånarnas inkomster och andra strukturella förhållanden. Meningen är att skillnader i kommunalskatt i stort ska spegla skillnader i effektivitet, service och avgiftsnivå och inte bero på strukturella skillnader.
Mot denna bakgrund ansåg den parlamentariska kommitté som senast utredde systemet att incitament för ekonomisk tillväxt och för ökad sysselsättning bör stärkas på annat sätt än inom ramen för inkomstutjämningen. Även här delar jag kommitténs bedömning. I Sverige har vi en långtgående utjämning av skillnader i skattekraft och av strukturella kostnadsskillnader mellan kommunerna och mellan landstingen.
Skälet till att vi har ett utjämningssystem är att staten har lagt ansvaret för viktiga välfärdstjänster på kommuner och landsting samtidigt som merparten av deras intäkter utgörs av kommunal inkomstskatt. Utan en utjämning - och då i synnerhet av skillnaderna i skattekraft - skulle det inte vara möjligt att upprätthålla en god verksamhet i alla kommuner och landsting.
Bland kommunerna varierar skattekraften mellan 75 och 177 procent av riksgenomsnittet. Årjäng har lägst skattekraft och Danderyd har högst. Utan utjämning skulle Årjäng behöva ha en nästan två och en halv gånger högre skattesats än Danderyd för att få in lika stora skatteintäkter per invånare.
En långtgående utjämning av kommunernas och landstingens ekonomiska förutsättningar är därför nödvändig för att tillgodose att alla invånare kan ges en god kommunal service. Systemet för kommunalekonomisk utjämning bör även i framtiden skapa likvärdiga förutsättningar för kommunerna och landstingen.
Ardalan Shekarabi (S):
Det är viktigt att komma ihåg att det är den kommun som vi är bosatta i som får skatteintäkterna, inte den kommun där vi arbetar. Som det framgår av diskussionen blir detta extra tydligt i storstadsregionerna. Hillevi Larsson berörde förhållandet mellan Malmö och Vellinge.
Malmös skattekraft uppgår till 84 procent av riksgenomsnittet medan grannkommunen Vellinge har en skattekraft på 121 procent. Detta har betydelse för frågan om den kommunalekonomiska utjämningen, och då i synnerhet inkomstutjämningen, samtidigt som det kan ha tillväxthämmande effekter.
I den senaste parlamentariska utredningen som vi har diskuterat gjorde Internationella högskolan i Jönköping en studie av inkomstutjämningen och villkoren för tillväxt i landets kommuner. Av rapporten framgår det att det framför allt är storleken på den lokala arbetsmarknaden som är avgörande för tillväxten. En lokal arbetsmarknadsregion omfattar, med några få undantag, flera kommuner.
Tillväxten i en lokal arbetsmarknadsregion bestäms inte av var man bor utan av var man arbetar. I storstadsregionernas medelstora och små kommuner är inkomsten per invånare betydligt högre än lönesumman, som avser arbetstillfällen i kommunen. Nattlönesumman är med andra ord betydligt högre än daglönesumman. Detta måste vi ha med oss när vi diskuterar frågan om kommunala inkomstutjämningar.
Ardalan Shekarabi (S):
Jag vill tacka Erik Andersson och Hillevi Larsson för en angelägen diskussion. Det här är en viktig del av vår välfärdsmodell, och vi måste ständigt diskutera hur vi kan utveckla välfärden och då inte minst de finansieringsmodeller som ska garantera likvärdigheten. Kommuner och landsting är ansvariga för viktiga välfärdstjänster. Den kommunala självstyrelsen är en modell som vi ska vara oerhört stolta över. Den har i internationella jämförelser visat sig fungera väl.
För att klara av att tillhandahålla välfärdstjänsterna behöver kommunerna och landstingen därför likvärdiga ekonomiska förutsättningar. Jag tror att det nog råder stor enighet i Sverige om att vi ska ha den typen av utjämning.
Samtidigt står vi inför framtida utmaningar till följd av den demografiska utvecklingen, den medicintekniska utvecklingen och kraven på tillgänglighet och standard. För att kunna tillgodose ökade anspråk på välfärdstjänsterna behöver vi tillväxt. Det tror jag att det också råder enighet om. Det är därför viktigt att ett kommunalekonomiskt utjämningssystem inte motverkar tillväxt.
Som jag nämnde inledningsvis har en enig kommitté bedömt att det saknas belägg för att inkomstutjämningen är tillväxthämmande. Jag ser ingen anledning att ifrågasätta den bedömningen. När det gäller utvärdering av det kommunala utjämningssystemet görs detta kontinuerligt. Det är en fråga som regeringen avser att följa noga.