Lena Hallengren (S):
Jag tycker inte att det låter som om Mikael Damsgaard och jag står så långt från varandra. Ibland tror jag att det handlar mer om informationen från Statens institutionsstyrelse och kanske också, som jag beskrev tidigare, vad man ser framför sig när man talar om ungdomsfängelse kontra institution eller Statens institutionsstyrelse. När det gäller Statens institutionsstyrelse är avsikten att det ska finnas verksamhet i Södertälje och Kalix som bara är LSU-verksamhet.
Det betyder att man inte kommer att möta LVU:ade ungdomar där. Men det är viktigt att säga att det inte kan sättas likhetstecken mellan avvikelser eller incidenter på någon av institutionerna, som vi läser om, och att skälet till att någon sitter där är att denne har begått ett brott.
Det förekommer incidenter med hot och våld, liksom oro och otrygghet hos personalen, och det finns ett behov i institutionsverksamheten av att höja säkerheten och öka kompetensen så att man vet hur man ska agera i olika situationer och hur man ska bemöta våldsamma ungdomar. Det är förstås väldigt många fler som är på institution på LVU-grund eftersom de utgör en större andel. Men en stor del är också där på LSU-grund; det är viktigt att säga.
Detta arbete ska bedrivas med omtanke om alla ungdomar som finns där. Många av dem är svåra att vårda och behandla. Det är viktigt att ha en dialog, inte minst när det gäller - vilket utredningen också ska titta på - vad som händer efter att man har avtjänat sin LSU-tid. Det finns villkorlig frigivning och uppföljning från Kriminalvården på ett annat sätt. Detta vill vi se också inom ramen för Statens institutionsstyrelse: att man tittar på en motsvarighet till villkorlig dom.
Detta ska absolut inte underskattas. Det är alldeles för många som för snabbt efter att de frigivits befinner sig på orten eller i föräldrahemmet igen och kan återuppta sitt leverne. Detta har inte riktigt med Sis att göra, utan det har med hela kedjan att göra. Vi måste se till att man får bättre förutsättningar.
Jag vill också säga - inte till Mikael Damsgaard, för han vet det, men möjligen till andra som lyssnar - att alla som vistas på en Sis-institution gör det därför att det krävs en låst avdelning. Man har helt enkelt från samhällets sida försökt att på andra sätt ge vård och behandling och att bryta ett beteende som kanske är destruktivt. Det handlar alltså alltid om låsta institutioner. Nu säger generaldirektören väldigt tydligt hur det är tänkt att arbetet ska gå till.
Man ska ha LSU-ungdomar i Södertälje och Kalix. Där kommer säkerheten att vara högre än den är någonstans inom Sis i dag. Det är därför jag säger att om man söker en högre säkerhetsnivå tror jag egentligen att man kommer att kunna få det.
Frågan är hur vi på allra bästa sätt ser till att ge alla ungdomar som är hos Sis, inte minst de som har dömts för grova brott - annars skulle de inte sitta på en Sis-institution - en bättre behandling och vård så att de klarar skolan och så vidare och därmed i mindre utsträckning återfaller i brott. Detta måste vara syftet, oavsett om det sker inom Kriminalvården eller Sis.
I dagsläget är bedömningen att Sis har en helt annan erfarenhet av och kunskap om detta. Nu kan de dessutom höja sin säkerhetsnivå och se till att dela upp så att de - inte bara på de institutioner jag nämnde utan även i övrig verksamhet - vårdar, behandlar och hanterar LVU-ungdomar och LSU-ungdomar på olika avdelningar och för sig. Jag tror att det är väldigt klokt. Tidigare såg man inte samma behov av detta, men som jag sa: Det är uppenbart att kriminaliteten kryper längre ned i åldrarna, och det är många gånger väldigt rått.
Detta krävs både för att ungdomarna ska få bästa möjliga förutsättningar när tiden på Sis-institutionen löper ut och för att personalen ska känna trygghet, vilja arbeta och kunna göra ett bra jobb inom Sis.