KBLab/rixvox huggingface dataset:
Alf Svensson (KD):
Låt mig allra först gratulera Gunilla Carlsson till arbetet som biståndsminister. Det är den viktigaste ministerposten i regeringen. Om någon inte förstår det kan jag gärna argumentera för detta efteråt. Jag vill titta lite grann i backspegeln med anledning av den här interpellationen och den förra interpellationen - de hänger faktiskt ihop. Jag erinrar mig mycket väl valdebatten 1991.
Då talade vi om att vi skulle frysa eller stoppa bistånd till tre länder, nämligen Vietnam, Kuba och Kina, som det talades mycket om. När det gäller Vietnam blev min första uppgift som minister att gå till Moderata samlingspartiets riksdagsgrupp, där den mäktige Tobisson då huserade, och förklara att vi inte skulle avbryta biståndet.
Sverige hade lagt hundratals miljoner i Vietnam under de riktigt tunga, mörka år då Vietnam var isolerat under Sovjetunionens inflytande. Varför skulle vi då, när Vietnam tvingades ut och skaffa sig investeringar, låta enbart Frankrike och en del andra länder komma in i Vietnam, medan Sverige inte skulle vara med? Vi hade då skaffat oss goodwill där. Och vi fortsatte med biståndet, åtminstone på vissa sätt.
Om vi nu i efterhand ser på det som hände då är jag övertygad om att det finns en lång rad positiva uppgifter att hämta om svensk företagsamhet som annars hade konkurrerats ut på den marknaden. Vi hade också en väldig debatt om mjuka lån till Kina. Jag skulle gärna se att man undersökte hur många jobb man fick på Ericsson tack vare att regeringen den gången gav mjuka lån till Kina.
Det var diskutabelt, men det fanns ingen som inbillade sig att vi skulle kunna isolera Kina från omvärlden. Det klarar man inte när befolkningen är 1,3 miljarder. I dag finns varenda nation som har något som helst intresse av att investera där. Snart sagt vartenda företag i Sverige är intresserat av Kina.
Situationen i Kina är för den skull inte något som vi vill framhålla som efterföljansvärd i något avseende, i varje fall inte när det gäller mänskliga fri- och rättigheter. När det gällde Kuba var det lättare. Rent geografiskt var det lättare. Men även där fanns det ett medicinskt forskningssamarbete på avancerad nivå - jag tror att det var med svenska forskare från Uppsala. Den forskningen fick fortsätta.
Det hade varit orimligt att avbryta den. Vad vill jag då ha sagt med detta? Det är lätt att i debatten säga: Avbryt alla kontakter med diktaturer! Men jag är angelägen om att stryka under det som sades i den förra interpellationsdebatten: Man måste se till att det går åt rätt håll. Man ska inte ge bistånd som ytterligare förmörkar situationen.
Men om man vill - och om man kan - främja vägen till demokrati genom bistånd är det viktigt att man inte stänger alla fönster och dörrar i sin egen självtillräcklighet. Naturligtvis kan man tycka att det är skönare att göra så, men - "det är skönare lyss till den sträng som brast än att aldrig spänna en båge".
Alf Svensson (KD):
Jag tyckte att jag hörde Birgitta Ohlsson säga: En äldre man i Laos, som om det på något sätt skulle vara chikanerande att han hade nått mogen ålder. Men jag förstår ju att han har suttit där länge och inte borde sitta där på grund av sin värdegrund och sina åsikter. Hade han haft rätt åsikter och rätt värdegrund kunde han ha varit ännu äldre än vad han förmodligen är. Herr talman!
Jag begärde ordet för att säga att det som Birgitta Ohlsson strök under i sina slutmeningar är oerhört centralt. I en alltmer globaliserad värld måste diplomatin få spela en större och starkare roll.
Det mest tokiga som har skett är att vi har stängt ambassaden, låt vara inte alltid i fattiga länder, men i länder där Sverige skulle kunna spela en mycket betydelsefull roll när det gäller att främja mänskliga fri- och rättigheter. I stället åker man hem därifrån.
Jag skulle önska, även om det nu uppfattas på något märkligt sätt, att här skulle vi kunna använda en del av pengarna i biståndsbudgeten till att just främja diplomatin.
Det handlar inte bara om att bestämma sig för satsningar på projekt utan om att följa noga, kommunicera med makthavare, offentliggöra, och att främja utveckling eller avveckling av det som är helt centralt. Det behövs för biståndet och för att vi ska kunna se en framtid för vårt jordklot.
Kenneth Johansson (C):
Det var en kall aprildag, och klockorna visade 13. Winston Smith tryckte hakan mot bröstet för att slippa snålblåsten och slank hastigt in genom glasdörren till Segerhuset. På varje våning tittade affischen med det väldiga ansiktet på honom från väggen: Storebror ser dig! lydde texten nedtill. Så börjar samhällsskildringen 1984 av George Orwell.
Statens kriminaltekniska laboratorium har skissat grovt på vad ett heltäckande DNA-register skulle kosta i tid och pengar räknat. 300 år skulle det ta med nuvarande personalstyrka och utrustning. 10 miljarder kronor skulle det kosta.
Ställ det i relation till polisens årliga budget på 14 miljarder. Jag menar att ett landsomfattande DNA-register i praktiken är helt orimligt. Alf Svensson borde känna till konsekvenserna. Alf Svensson efterlyser en utredning om ett DNA-register.
Det är bortkastat arbete. Det är orealistiskt, och det är ett dåligt förslag. Jag tycker att det är tillfredsställande att justitieministern inte ställer sig bakom det, men jag tycker att ministern kunde vara ännu tydligare i att något heltäckande DNA-register som alla ska ingå i inte är aktuellt.
Det finns ett antal motiv som inte nämns i svaret men som för mig är mycket avgörande. För det första handlar det till exempel om att när vanliga, arbetande människor DNA-registreras säger man samtidigt: Du är en potentiell brottsling. Vi litar inte på dig. För det andra vet man aldrig hur registret kan komma att användas.
Vilken förälder har tanken när man får en förfrågan om PKU-prov på ett nyfött barn att provet ska kunna användas för det ändamål som det nu har använts för? För det tredje är det en inskränkning i den personliga integriteten att överlåta DNA-information till staten. Det skulle ministern ha kompletterat sitt svar med, men det finns chans till det.
Vi i Centerpartiet kan tänka oss att sänka tidsgränsen till sex månader i straffvärde för att DNA-registrera brottslingar. Det kan vara en rimlig åtgärd vid riktigt grova brott. Beträffande utlämnat PKU-prov från Huddinge sjukhus har Socialstyrelsen utövat tillsyn. Ingen kritik har getts då lagstiftningen är oklar.
Två intressen kolliderar: rättsväsendets uppgift att beivra brott och den personliga integriteten. Socialstyrelsen har nu skrivit till regeringen. En översyn av lagstiftningen av biobankerna är nödvändig.
Socialstyrelsen har också mycket tydligt sagt att skyddet för den personliga integriteten, förtroendet för biobankerna och tillhörande register och forskningens behov måste väga tungt. Rättegångsbalken ska, enligt Socialstyrelsens uppfattning, inte ha företräde framför biobankslagen. Jag delar den bedömningen.
I svaret sade ministern att om rättsläget är oklart är det en fråga för regeringen. Det är uppenbart! Det är två lagar som kolliderar. Jag är intresserad, alldeles exkluderande de enskilda fallen, av vad som är justitieministerns uppfattning. Vilken lag ska gå före, eller vilka lagar ska svara mot varandra?
Kenneth Johansson (C):
När det gäller biobankslagen, som Alf Svensson och vi övriga fattat beslut om, angavs i förberedelsearbetet tydligt och klart att det är en lag som handlar om annat än att lämna ut uppgifter för att kunna jaga brottslingar.
Och alldeles oavsett de pågående målen ser Socialstyrelsen, vars lekmannastyrelse jag tillhör, att där finns rent principiella brister. Vi betonar också vikten av en översyn av lagstiftningen kring biobankerna. Rättegångsbalkens bestämmelser om tvångsmedel ska inte ha företräde framför biobankslagen.
Det är den tolkning som - utifrån tidigare fattade beslut där också Alf Svensson deltagit - vi menar borde göras. Här kommer de i konflikt med varandra, och det är i den principiella frågan som Socialstyrelsen vänt sig till regeringen för att få en prövning. Jag hoppas att en omprövning kommer till stånd.
Ett heltäckande DNA-register à la Alf Svensson är fullständigt orealistiskt, alldeles oavsett hur utvecklingen kommer att bli framöver. Vi hoppas på större effektivitet och resursförstärkningar. Det handlar om stora insatser, och framför allt handlar det om vilket samhälle vi vill ha. Det handlar om att vi ska kunna lita på våra medmänniskor.
Det handlar om att man i förväg ska veta hur registren kommer att användas. Det handlar om att vi ska tänka på den personliga integriteten. För mig, Alf Svensson, handlar detta om människosyn. Det handlar om moral, och det handlar om etik. Åter till George Orwell: Han beskrev det totalitära samhället där alla individer kontrolleras och övervakas in i minsta detalj.
Om vi inte är vaksamma kan vi snart vara där.
Kenneth Johansson (C):
Jag börjar med att tacka för svaret. Men egentligen var det inte något svar direkt på mina frågor. Men jag hoppas att socialministern lyssnar och svarar på mina frågor i den debatt som vi nu ska ha. Det brukar bli en konstruktiv diskussion när vi för den här från talarstolen.
Varje människa strävar efter frihet att kunna forma sitt eget liv, och en välinformerad och delaktig patient ger säkrare vård och bättre resultat. Och jag är övertygad om att framtidens patient kommer att ställa högre krav på tillgänglighet och på kvalitet.
Framtidens patient kommer att ha mer kunskaper och vara bättre informerad, följa vårdutbud, forskningsrön och mediciner via Internet och ha ett helt annat "valfrihetstänk" än det traditionella. Den här utvecklingen tycker jag är positiv och bör bejakas.
Det handlar om ett samspel mellan patient och vårdgivare för att vården ska få det förtroende den bör ha och för att patienten ska få ett rimligt inflytande. Den 1 januari 1999 fick vi en del lagändringar som tog små men viktiga steg för att stärka patientens ställning. Från Centerpartiet hade vi, och har, högre ambitioner.
Vi föreslog då, och har enträget fortsatt att kräva, bland annat en nationell vårdgaranti och att alla ska ha rätt till en kompletterande bedömning, en så kallad second opinion . Jag skulle vilja fråga socialministern vad dagsbeskedet är när det gäller vårdgarantin.
Är det mandatperioden som gäller, eller är det som jag läste att man tillsätter utredare på Landstingsförbundet och ska ha förslagen klara 2007? Det är en konkret fråga. När det gäller en second opinion fick regeringen redan när frågan behandlades här i riksdagen i uppdrag att utvärdera detta och se hur det fungerar och om möjligt utvidga det och gå vidare. Hur ser ministern på det i dag?
Jag håller med om att det finns många goda exempel på vad sjukvårdshuvudmän har gjort för att stärka patientens ställning. Men Socialstyrelsen har också varit mycket tydlig när det gäller att det behövs så mycket mer. Vilka är då hindren? Jag ska vara väldigt konkret. Det handlar om okunskap om hur lagstiftningen ska tillämpas och tolkas, tidspress vid läkarbesök och ojämlika villkor i fråga om tillgång till information.
Och det är främst invandrargrupper och funktionshindrade som pekas ut där problemen är störst. Det handlar om brister i kommunikativ förmåga, brister i uppföljning, och det har också styrkts ur brukarsynpunkt. Där tycker jag att ministern kan vara tydligare när det gäller min första fråga: Vad ämnar man konkret att göra för att förbättra patientens ställning?
Dessutom vill jag fråga: Avser regeringen att presentera en särskild och samlad lag för patienträttigheter? Det är en konkret fråga som kan besvaras med ja eller nej. Övriga nordiska länder har det, och erfarenheterna är positiva. Lagstiftningen blir tillgängligare och överskådligare.
Instämmer socialministern i att man ska ha en samlad och särskild lag för patienträttigheter? Jag har en avslutande fråga. Har ministern inte någon egen uppfattning om EU-kommissionens uppmaning till medlemsländerna att stärka patientens ställning, och i så fall, vad är den uppfattningen?
Kenneth Johansson (C):
Socialministern väljer att ta upp enbart ett delområde, nämligen den nationella vårdgarantin. I den delen är beskedet återigen - för vilken gång i ordningen vet jag inte - att det hela nu är på väg, att nu kommer det. Det återstår att se. Upp till bevis!
I alla övriga delar uppmanar jag socialministern att ta del av Socialstyrelsens hälso- och sjukvårdsrapport från 2001 och det uppföljningsmaterial som gjorts i det sammanhanget. Man pekar där på att väldigt mycket återstår att göra när det gäller att stärka patientens ställning.
Alla de här delarna styrker vad jag inledningsvis sade om att det måste sättas in mycket mer av åtgärder för att förbättra patientinformationen och patientens ställning och delaktighet - detta för att komma till rätta med problemen med bristande kunskaper i tillämpning och tolkning, förbättrad patientinformation, kommunikativ förmåga och uppföljning.
Det gäller även att bättre tydliggöra de positiva effekter på patientsäkerhet och vård- och behandlingsresultat som ökad delaktighet ger. Andra områden som är viktiga är egenvården, som ju ger ökad konsumentmakt, och bemötandefrågor. Också där brister det högst avsevärt på sina håll.
Vi i Centerpartiet driver år efter år detta med att bättre få in bemötandefrågorna i förvaltningslagen - återigen konkreta förslag som det vore intressant att få kommenterade. När det gäller second opinion och detta med en utvidgning liksom den utvärdering som skulle göras fick jag inget svar.
Jag upprepar: Är socialministern beredd att utvidga den andra bedömningen, detta med second opinion ? När det gäller en samlad lagstiftning om patienträttigheter, något som jag menar att det är dags att pröva, behöver det inte vara nya lagar. I stället samlar man lagarna.
Så här skriver Socialstyrelsen i sin rapport: Från ett svenskt perspektiv kan man konstatera att Sverige numera är det enda landet i Norden som inte har en särskild lag om patienträttigheter. Det betyder att problemet kvarstår, det vill säga att de bestämmelser som har betydelse för patientens ställning i vården är utspridda på flera lagar.
Lagstiftningen är otillgänglig och svåröverskådlig såväl för patienter och vårdpersonal som för allmänheten. Erfarenheterna tyder på att det finns ett pedagogiskt värde i att samla alla bestämmelser i en särskild patientlag även om ambitionen inte är att tillförsäkra patienten några nya förmåner eller rättigheter.
Är alltså ministern och regeringen intresserade av att liksom övriga nordiska länder samla, till en början befintliga, lagar i en gemensam lagstiftning om patienträttigheter? Argumenten för detta har jag tidigare redovisat. Slutligen gäller det återigen EU-kommissionens handlingsplan.
Denna presenterades den 1 juli 2003 för att bland annat stärka patienters möjligheter att ta del av information och påverka politiska beslut. Är några åtgärder på gång? Att det diskuteras inom läkemedelsverk och andra berörda myndigheter må vara. Det är ändå regeringen och socialministern som torde ha ansvaret för att lägga fram konkreta förslag.
Lite intresse kring det hade jag önskat att socialministern skulle visa.
Kenneth Johansson (C):
Nu blev det ett mera konkret svar, och det tackar jag för. Det var det jag var ute efter. Jag ställde den här interpellationen till socialministern för att peka på det stora värdet av en delaktig och välinformerad patient. Jag sade också inledningsvis att det har gjorts en del för att förbättra situationen, men mycket återstår.
Jag har redovisat en rad konkreta förslag, delvis egna, delvis hämtade från Socialstyrelsens underlagsrapport. Jag hoppas, utgår från och vädjar att socialministern och hans medarbetare följer upp det på ett tydligare sätt än hittills, så att vi kan förbättra situationen. Jag tror att det finns en vilja att göra det om man sätter lite fart på det jobbet.
Vi har också diskuterat möjligheten till en utvidgad second opinion , och nu fick jag svar. Men det beslut som togs handlade om en andra bedömning i vissa fall. Det som Centerpartiet hela tiden har drivit, och där skiljer vi oss åt, är att i princip alla ska ha den möjligheten.
Det är en utvidgning, och det kan finnas risk för att det blir kostnadskrävande, men att utvärdera möjligheten att göra en sådan utvidgning är ett konkret förslag som vi lägger. Det skulle betyda mycket i enskilda fall. Vi har samma syn när det gäller en samlad och tillgänglig lagstiftning. Det uppfattade jag nu.
Det var bra att få ett positivt besked på att det kan finnas en öppning för att vi ska göra det övriga nordiska länder redan har gjort, nämligen att till en början samla de befintliga och se på möjligheten till utvidgning. Det tycker jag vi kan enas om direkt. Till slut fick vi en kommentar till EU-kommissionens handlingsplan.
Det är utmärkt om det är så att vi ligger i framkant. Den redovisningen ska jag ta del av efter debatten.
Kenneth Johansson (C):
Jag vill börja med att tacka för svaret. Vi var nog många som i november 2003 var positivt överraskade när statsministern, på fråga av Bo Könberg, utlovade en bred och grundlig parlamentarisk översyn av socialförsäkringarna.
Statsministern hänvisade till det breda arbetet med pensionssystemet och uteslöt inte "system med basfinansiering av samhället och därefter avtalsfinansierade tillägg på toppen", för att citera statsministerns svar.
I september i år, nästan ett år efter statsministerns löfte, kom direktiven som, vad jag kan uttyda, är betydligt snävare än vad som antytts. Dessutom ska en mångårigt ansvarig för befintliga system, Anna Hedborg, först utreda, och efter valet 2006 ska en parlamentarisk utredning tillsättas.
Statsministerns löfte om en utredning verkar lite grann ha blivit som att koka soppa på en spik. Det blev något annat än vad statsministern utlovade. Så tolkar jag det. En översyn av befintliga system, resultatet ska bli som i dag - en skattefinansierad sjukförsäkring som ger en hög inkomstersättning. Nuvarande system cementeras.
Direktiven har dessutom ensidigt fastställts av regeringen utan samråd. Den parlamentariska översynen ska komma i gång tre år efter löftet.
Jag håller med Dagens Industri som i sin ledare den 24 september i år skriver: "Summan blir att någon socialförsäkringsreform knappast kommer till stånd det här decenniet. Det är skandal."
Jag och Centerpartiet anser att den svenska välfärdspolitiken verkligen behöver reformeras. I centrum för en sådan reform bör stå de stora offentliga arbetslivsförsäkringarna och försörjningsstöden. Vi behöver omedelbart tillsätta en parlamentarisk utredning för att få en reform med hög delaktighet och lång hållbarhet.
Jag anser att också arbetslöshetsförsäkringen bör ingå. Direktiven bör medge en bedömning av de framtida socialförsäkringarnas utformning utifrån deras roll och utrymme i den samlade välfärdspolitiken, ekonomin och samhällslivet i vid mening.
Punkt slut. Jag tycker att det är maktfullkomligt. Jag tycker att Berit Andnor skulle byta attityd.
Jag tycker att Berit Andnor skulle ta en utsträckt hand och låta ett samråd få föregå detta så att vi inte i ett senare läge kommer i en situation där vi bygger in onödiga spänningar och får onödiga frågor att lösa när vi kanske i stället kunde ta dem i ett tidigt skede. Det skulle kännas mycket bättre med den attityden.
Den fanns i pensionsfrågan och finns fortfarande, och jag hoppas att det ska kunna fortsätta så. En följdfråga blir: Är regeringen beredd att lyssna på kritiken och omedelbart tillsätta en parlamentarisk utredning som fler än jag efterfrågar?
Kenneth Johansson (C):
När Göran Persson talade om en välfärdsutredning handlade det inte bara om sjukförsäkringen. Han hade också en öppenhet när det gällde hur ett framtida system skulle kunna se ut, åtminstone var han beredd att pröva även grundläggande principer som vi hittills har varit vana att leva efter. Jag förstår inte heller varför man ska undanta a-kassan från översynen.
Den borde samordnas med socialförsäkringen. Långtidsarbetslöshet, långa sjukskrivningar och förtidspensioner hänger verkligen ihop. Det som är min huvudinvändning är att regeringen och Berit Andnor redan i det inledande skedet är oförmögna att se bristerna i sina egna system.
Översynen görs bara av en del av socialförsäkringen, och den hanteras utifrån något av administratörens perspektiv, inte människans.
Jag tycker också att det är trist att regeringen och Berit Andnor inte från början med åtminstone en öppen attityd vågar ifrågasätta och diskutera egna idéer som till exempel graden av generalitet i systemen, som till exempel obligatoriet, som till exempel inkomstbortfallsprincipen.
Man behöver inte säga att man är beredd att frånträda detta om man inte vill det, men man kan ha en öppen attityd. Man kan vrida och vända på och titta på grundtrygghetssystem och annat som kanske vi andra, åtminstone jag och Centerpartiet, är intresserade av att också få allsidigt belysta. Man ska aldrig vara rädd, tycker jag, att vända på stenar. Man ska aldrig vara rädd för att göra en analys.
Sedan kan vi komma till olika slutsatser, det är jag också medveten om, utifrån de värderingar och de ideologier som vi står för.
Även om Berit Andnor har visat på öppningar i debatten tycker jag att det känns som att det är en insnävning och att det är svårt att få de frågor som jag har pekat på i mitt andra inlägg belysta.
Om man ska nå en öppen attityd i ett utredningsarbete får det inte redan från början vara någon form av tankeförbud eller begränsningar av det arbete som ska göras. Från Centerpartiets sida har vi stora ambitioner och vill gärna medverka i denna utredning. Och vi vill vara med från början.
Vi vill inte vänta tre år efter att statsministern gav sina löften. Därför känner vi frustration. Vi tycker att vi har så mycket att delge i arbetet att vi vill vara med från start.
Några av de målsättningar vi har för systemen är att garantera en grundläggande trygghet för alla, bidra till arbete och företagsamhet och lägga grunden för en samordning av sjukförsäkringen, inkluderande arbetslöshetsförsäkring och förtidspensioner.
Det är ett system där vi rättar mun efter matsäcken och anpassar transfereringskostnadernas totala volym till vad samhällsekonomin kan bära. Vi vill öka människors egen makt och självbestämmande. Det är några av de mål vi sätter upp.
Fortfarande önskar jag ett besked: Nu har vi hört att ni vill vara med från början, självklart satsar vi på det.
Kenneth Johansson (C):
Välfärdsfrågorna och socialförsäkringssystemen är ju enormt viktiga för oss alla. För många, de flesta, fungerar det bra. För andra är skyddsnätet som tunnast när det som allra bäst behövs. Vi har 1,1 miljon människor som tvingas försörja sig på bidrag när de vill, de allra flesta, jobba och studera. En översyn är därför nödvändig.
Det vill jag instämma i och bejaka. Det är bra att den kommer. Vi har fortsatt synpunkter på att direktiven känns snäva även om jag tycker att ministern har räckt ut ett litet finger i den här debatten om en utvidgning.
Det finns en bekräftelse från ministern att det inte finns en öppenhet totalt när det gäller att titta på olika områden. Men det ges ändå en öppning för att även andra idéer kan belysas i utredningsarbetet. Det ser jag som ett förtydligande och en framgång.
Jag tycker att det här är ett arbete som vi måste bidra med från alla partier. Det är viktigt. Det är en bred och folklig debatt, som ministern säger. Det instämmer jag i. Det är nödvändigt.
Då hade det varit så mycket bättre om vi hade börjat i rätt ände, om vi hade tagit en kopp kaffe, ministern, och pratat igenom vad som kan vara ett bra upplägg för det här arbetet. Då hade åtminstone inte jag behövt reagera med en interpellation. Då hade vi kanske kunnat diskutera.
Jag tror att många med mig känner lika för att få ett upplägg som känns bra för alla parter i det fortsatta arbetet.