KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Strandhäll (S):
Jag tackar för det inspelet. Jag måste nog återigen vara tydlig med att jag fortfarande inte är nöjd. Jag tror inte heller att jag uttryckte att jag är stolt och glad. Däremot tycker jag att det är glädjande att vi, efter att ha sett en uppgång av sjuktalen med 80 procent år efter år sedan 2010, nu ser en dämpad kostnadsutveckling och faktiskt ett halverat inflöde i sjukförsäkringen.
Det visar att en del av de åtgärder som regeringen nu vidtar är rätt. Jag känner mig framför allt förhoppningsfull inför det arbete som vi nu har påbörjat tillsammans med arbetsmarknadens parter. Det gäller förbättringar av arbetsmiljön, inte minst på de arbetsplatser som i hög utsträckning genererar den stress, ångest, depression och psykiska ohälsa som vi ser hos särskilt yngre kvinnor i dag.
Det arbetet är ett bra steg i rätt riktning. Men det är inte tillräckligt. Vi kommer att behöva göra mer. Och vi kommer inte att kunna vara nöjda förrän vi ser att människor inte behöver bli sjuka av sina arbeten. Det är viktigt att säga det.
Jag vill återigen understryka att det är bra att vi är flera partier i Sveriges riksdag som ser problematiken med den ökande psykiska ohälsan och som jobbar aktivt - kanske både tillsammans och på vår egen kammare - med att sätta oss in i frågorna och att komma med konkreta politiska förslag för hur vi kan möta det. Regeringen har nu förhoppningar på parternas arbete.
Vi har som sagt en stark förhoppning när det gäller implementeringen av den nya föreskriften för organisatorisk och social arbetsmiljö. Vi hoppas få se fortsatta resultat av det och kommer naturligtvis att följa upp det. Vi är dock alltid öppna för att lyssna på goda förslag.
Annika Strandhäll (S):
Jag delar till fullo den bild du ger uttryck för, Barbro Westerholm, det vill säga att vi när det gäller den äldre arbetskraften i Sverige i dag har en alltför förhärskande syn att man behöver lämna vid 65. Det är också många som faktiskt känner sig tvingade att lämna sin arbetsplats då, i stället för att vara kvar i arbetslivet.
Det blir extra slående, skulle jag vilja säga, när vi dessutom befinner oss i en demografisk situation i Sverige där vi inte minst - vilket Lars-Arne Staxäng talade om - vet att vi inom flera sektorer på arbetsmarknaden och under många år framöver kommer att ha ett arbetskraftsbehov som överstiger tillgången på arbetskraft.
Det innebär att vi som land verkligen inte heller har råd att inte låta äldre, erfarna människor som vill vara kvar och bidra till arbetslivet få en möjlighet att göra det. Jag tycker att vi har sett några spännande och tydliga exempel i samband med migrationskrisen förra hösten. Då såg vi såväl lärare som socialsekreterare och andra som faktiskt fick möjlighet att komma tillbaka in och återigen bidra.
De lämnade sin pensionstillvaro för att stötta upp och hjälpa i ett krisläge. Jag tror också att den utveckling vi har i Sverige kommer att ge vid handen att vi inte kommer att ha råd att ha den här attityden gentemot äldre arbetskraft. Där har vi en gemensam uppgift från politikens sida, skulle jag vilja säga, att lyfta fram problematiken.
Annika Strandhäll (S):
Gunilla Nordgren har frågat mig vad jag avser att vidta för åtgärder om de finansiella samordningsförbunden och Försäkringskassan inte skulle komma överens i denna fråga. Som jag tidigare framfört i svar på en fråga från Gunilla Nordgren anser regeringen att samordningsförbunden är viktiga för att ge stöd åt individer som är i behov av samordnade rehabiliteringsinsatser. Det är viktigt att samordningsförbundens medel används för att åstadkomma sådana insatser.
En grupp som regeringen anser vara särskilt viktig att prioritera för samordningsförbunden är unga med aktivitetsersättning.
Med anledning av Gunilla Nordgrens nu aktuella fråga om Försäkringskassans förändring av timpris för personal anställd på Försäkringskassan som arbetar i insatser som bedrivs av samordningsförbund kan jag konstatera följande: Försäkringskassan har den 10 november meddelat samordningsförbunden att myndigheten inte kommer att genomföra den förändring av timpris för Försäkringskassans personal som myndigheten tidigare meddelat.
Det innebär att timpriset i varje enskild överenskommelse mellan Försäkringskassan och ett samordningsförbund kommer att utgå från Försäkringskassans kalkylmodell för 2015.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Gunilla, för en angelägen interpellation! Jag kan försäkra Gunilla Nordgren om att jag under hösten väldigt tydligt har medvetandegjorts om den upprördhet som har uppstått i samordningsförbunden. Jag har också varit väldigt tydlig i de sammanhang där jag har närvarat och diskuterat samordningsförbunden.
För regeringens del och för min del som socialförsäkringsminister är det viktigt att de resurser som avsätts för arbetet inom samordningsförbund i så hög utsträckning som möjligt används till att stötta de människor som är i behov av insatser. Där kvarstår jag väldigt tydligt.
Jag är dock glad över att den osäkerhet som annars hade kunnat vara ett faktum redan den 1 januari 2017 så här långt är avvärjd. Jag har från regeringens sida också från början varit tydlig med att vi ser en stor potential i samordningsförbunden.
I samband med regeringens åtgärdspaket när det gäller sjukfrånvaron sköt vi till extra medel till samordningsförbunden för att också skicka en signal om att vi ser att de har en viktig roll att spela och att vi gärna ser att det utvecklas fler samordningsförbund runt om i landet.
Vi följer också nu med stort intresse hur samordningsförbundens verksamhet utvecklas och kommer ytterligare att förtydliga de uppdrag från regeringen som samordningsförbunden sedan tidigare har haft. Det har handlat om att fokusera på långtidssjukskrivna och på unga med aktivitetsersättning.
Dessutom kommer regeringen att ge ett uppdrag till Inspektionen för socialförsäkringen om att utvärdera samordningsförbundens verksamhet.
Det handlar både om hur de i dag är organiserade i förhållande till den lagstiftning vi har och om en uppföljning av själva verksamheten och dess resultat, med en tanke om att kunna ta ytterligare steg för att utveckla samordningsförbunden vidare.
När vi tittar på exempelvis gruppen unga med aktivitetsersättning, som har varit en prioriterad grupp i samordningsförbunden under en tid, kan vi se att endast 5 procent av den gruppen har fått del av samordningsförbundens verksamhet.
När man, på det sätt man gör i samordningsförbunden, samlar resurserna till de enskilda unga med ganska svår problematik är resultaten åtminstone på den lilla del vi har sett så här långt väldigt goda: 38 procent av dessa unga har gått vidare till arbete eller studier.
Tittar vi på hela gruppen unga mellan 16 och 29 år som samordningsförbunden har arbetat med kan vi se att vi ett liknande resultat: 33 procent går vidare till arbete eller studier, och ytterligare 19 procent går vidare till Arbetsförmedlingen och får andra insatser därifrån.
Detta leder på något sätt i bevis den tes vi har just nu i regeringen och på Socialdepartementet, att det sektoriserade välfärdssystemet kan försvåra nödvändiga insatser. När det handlar om dessa grupper med en sammansatt, svår problematik, måste vi klara av att bryta sektoriseringen mellan myndigheter.
Där är samordningsförbunden den naturliga plattformen. Regeringen kommer att stå fast vid detta framöver.
Annika Strandhäll (S):
Regeringen har ändå tydligt prioriterat samordningsförbunden och lyft upp frågan om potentialen i dem på bordet på ett sätt som de inte har varit på mycket länge. Vi skickade en tydlig signal när vi ganska snabbt lade in extraresurser till samordningsförbunden i det åtgärdspaket som vi lade fram när det gällde sjukskrivningarna.
Vi planerar nu också en ganska ordentlig utvärdering. Jag delar Gunilla Nordgrens oro och tar till mig detta om hur man ska utvärdera på ett sätt som också gör att man kan väga in de mjuka värdena. När jag redovisade statistiken hörde du själv att jag redovisade återgång till arbete eller studier väldigt tydligt. Vi vet båda två att det inte alltid ser ut så i samordningsförbundens verksamhet.
Om man till exempel har varit borta från arbetsmarknaden i tio år kan det vara nog att ta ett antal steg framåt. Då är frågan: Hur kan vi värdera det på ett annat sätt? Det tror jag nämligen att vi kommer att behöva göra. Samtidigt är det så att när man tittar på en utvärdering som nu skulle kunna genomföras skulle det också kunna handla om att klargöra gränsdragningsproblem när det gäller olika samverkansåtgärder.
Det handlar om att också kunna sprida framgångsrika insatser och arbetssätt - vi vet att det skiljer sig väldigt mycket mellan samordningsförbunden. Då skulle man kanske kunna få en tydligare modell kring hur samordningsförbunden ska jobba långsiktigt framöver. Jag tror att det är bra att låta den sortens beslut vila på en tydlig utvärdering. Som jag också sa ser vi potentialen.
Vi kommer att fortsätta att vara tydliga. Det är en komplex problematik som allt fler människor i Sverige i dag har och över tid har haft. Det är en större andel psykisk ohälsa. Det känner vi också igen om vi gör en internationell utblick.
Jag tror att vi måste orka med att lyfta oss över våra stuprör eller vår sektorisering mellan olika delar av välfärden och se att vi måste hitta nya modeller framöver för att samverka. Från regeringens sida är jag glad åt att vi har en situation där vi har tryggare förutsättningar inför 2017.
Vi kommer från regeringens sida naturligtvis att följa hur den här diskussionen går, kopplat till den avgiftsförordning som man hänvisar till. Vår absoluta ambition är självklart att majoriteten av de resurser som avsätts för den här verksamheten inte ska gå till administrativa overheadkostnader utan till verkliga insatser för de människor som är i stort behov av dem.
Så här långt har myndigheter som ingår i denna samverkan uppenbarligen gjort olika tolkningar. Försäkringskassan har haft några tankar som går i en riktning, och Arbetsförmedlingen har gjort på ett annat sätt - för att bara nämna ett par exempel. Men jag var väldigt glad över den hearing som vi hade i riksdagen i förra veckan. Från de olika ingående delarna kring samordningsförbunden uttrycktes det ändå en gemensam ambition.
Jag kommer att vila i det men också följa utvecklingen framöver mycket noggrant.
Annika Strandhäll (S):
Ja, jag har varit ganska tydlig. Vår nuvarande inriktning är att vi nu kommer att ge väldigt tydliga uppdrag till myndigheterna men också tydliga förväntningar på att samordningsförbunden ska åstadkomma nödvändiga prioriteringar i sina verksamheter. Det handlar om att också kunna prioritera de grupper som vi åtminstone ser indikationer på skulle kunna må mycket väl av insatser från samordningsförbundens verksamhet.
Jag är också väldigt tydlig med att vi kommer att följa frågan. Vi vill se att resurserna går till dem som bäst behöver dem och inte till administrativa insatser. Jag hoppas att vi ska kunna vila på en god, bra och rejäl utvärdering när det gäller de beslut vi fattar framöver.
När man träffar myndighetsföreträdare, politiker eller företrädare för hälso- och sjukvården som arbetar aktivt med samordningsförbunden är det slående att de oavsett partifärg är väldigt besjälade av de möjligheter som de ser i det här sättet att arbeta på. Det behöver vi ta fasta på och vidareutveckla. Jag tror att det är en modell för framtiden.
Jag stannar där och tackar för en bra debatt.
Annika Strandhäll (S):
Lotta Finstorp har frågat mig om jag och regeringen avser att ta några initiativ för att komma åt ojämställdheten i sjukskrivningarna. Lotta Finstorp hänvisar i sin interpellation till en rapport från Inspektionen för socialförsäkringen. I denna rapport framgår bland annat att män i genomsnitt sjukskrivs 2,8 dagar längre än kvinnor i det första läkarintyget.
Resultatet som inspektionen presenterar bygger på att varje diagnos redovisas för sig. När det gäller den totala sjukfrånvaron är dock kvinnors sjukpenningtal 90 procent högre än männens. Detta beror på att antalet startade sjukfall är betydligt större för kvinnor än för män och att kvinnor mer frekvent sjukskrivs för diagnoser som ofta leder till långa sjukperioder.
Sannolikt beror kvinnors högre sjukfrånvaro på en mängd samverkande faktorer. Det handlar om brister i arbetsmiljö och jämställdhet i stort. Därför är både jämställdhet och arbetsmiljö framskjutna områden i regeringens åtgärdsprogram för ökad hälsa och minskad sjukfrånvaro. Regeringens mål är en långsiktigt låg och stabil sjukfrånvaro för både kvinnor och män. Avgörande för en sådan utveckling är att arbetsmiljön förbättras.
Detta gäller särskilt den psykosociala arbetsmiljön på kvinnodominerade arbetsplatser i skola, vård och omsorg. Det är därför glädjande att parterna också på den landstingskommunala sidan på ett mycket positivt sätt har svarat på regeringens initiativ om partsgemensamma insatser för minskad sjukfrånvaro och friskare arbetsplatser.
Inspektionen för socialförsäkringen rekommenderar i sin rapport att betydelsen av en jämställd sjukskrivningsprocess ska ingå i läkarutbildningen och att elektronisk överföring av läkarintyg bör användas för att förbättra uppföljning och statistik vad avser sjukskrivningar.
Jag vill därför framhålla att regeringen och Sveriges Kommuner och Landsting betonar jämställdhetsperspektivet i överenskommelsen om en kvalitetssäker och effektiv sjukskrivnings- och rehabiliteringsprocess. Perspektivet lyfts till exempel fram inom kompetenssatsningen i försäkringsmedicin för AT- och ST-läkare.
Inom den del av överenskommelsen som gäller elektronisk informationsöverföring kommer jämställdhetsperspektivet till uttryck genom den framtagna statistiktjänsten som gör könsuppdelad statistik möjlig inom hälso- och sjukvården. Detta är exempel på åtgärder som är i linje med vad Inspektionen för socialförsäkringen efterfrågar.
Annika Strandhäll (S):
I fråga om psykisk ohälsa finns en risk för långa sjukfall om inte rätt saker görs tidigt. Vi kan i dag se att gruppen i hög utsträckning består av kvinnor mitt i livet, 35-45 år, med ett långt arbetsliv kvar framför sig.
Precis som vi pekar på i avsiktsförklaringarna vi har tecknat med parterna handlar det om tidiga insatser direkt kopplade till arbetsplatsen för att förebygga sjukskrivning. Det talar för att allt som kan korta ned tiden till att man kan få ett stöd med anpassad arbetsplats är bra. Därför är det intressant med det förslag som ni lägger fram i den här delen.
En hel del av den parlamentariska socialförsäkringsutredningen finns med i åtgärdspaketet som regeringen lade fram för ett år sedan. En del ytterligare kommer att finnas med i det vi kallar åtgärdspaket 2.0. Regeringen aviserar i höstbudgeten att vi går vidare med frågan om historisk SGI. Det var en av de frågor där det behövs en del ytterligare utredningar.
Frågan var inte färdig för ett genomförande. Det finns flera olika skäl till att frågan är viktig. Sedan kan man ha synpunkter på hur historisk SGI slår åt det ena eller andra hållet, men den svarar bättre mot dagens arbetsmarknad med tidsbegränsade anställningar, med olika anställningsformer som människor går in i och ut ur. Det skulle innebära en betydligt större trygghet för de grupperna.
Nu tittar vi vidare på den frågan.
Annika Strandhäll (S):
Johan Forsell har frågat mig vad jag avser att göra för att minska skillnaderna mellan landets olika delar. Sjukfrånvaron har historiskt varierat mycket mellan de olika delarna av landet, och variationerna har studerats vid ett flertal tillfällen. Delar av de regionala skillnaderna kan förklaras av socioekonomiska och demografiska faktorer samt av skillnader i strukturen på de lokala arbetsmarknaderna. Dessa faktorer kan dock inte förklara hela variationen mellan regionerna.
Samtidigt vet vi också att de regionala skillnaderna tenderar att öka när sjukpenningtalet ökar och att minska när sjukpenningtalet minskar. Regeringen arbetar för att sjukfrånvaron ska nå en långsiktigt låg och stabil nivå och har därför satt upp ett mål om att sjukpenningtalet ska sjunka till 9,0 dagar vid utgången av 2020. För att uppnå detta krävs att sjukpenningtalet minskar i alla län, oavsett tidigare nivå.
Det är glädjande att Försäkringskassan nu meddelat att sjukfrånvaron inte längre ökar och att de i sin senaste prognos förväntar sig att sjukpenningtalet för riket inom ett par månader vänder nedåt. Regeringen har också i åtgärdsprogrammet för ökad hälsa och minskad sjukfrånvaro konstaterat att kunskapen om mekanismerna bakom sjukfrånvaron behöver öka.
Inom ramen för åtgärdsprogrammet har regeringen gett Försäkringskassan och Socialstyrelsen ett uppdrag för ökad kunskap om sjukskrivningspraxis. En del av uppdraget är att analysera förekomsten av eventuella skillnader i sjukskrivningsmönster och sjukskrivningspraxis, till exempel skillnader i sjukskrivningstid för samma diagnos mellan län, kommuner och vårdenheter.
Regeringen har vidtagit ett flertal åtgärder för att bryta den negativa trenden för sjukfrånvarons utveckling och börjar nu alltså se positiva effekter av det arbetet. För att fler ska få ett friskare arbetsliv måste alla inblandade aktörer samverka. Därför är det mycket glädjande att parterna på arbetsmarknaden, på regeringens initiativ, har tecknat avsiktsförklaringar i syfte att nå friskare arbetsplatser.
Mer återstår dock att göra, och bland annat beroende på resultatet i det uppdrag som jag tidigare nämnde kommer regeringen att ta ställning till om det finns behov av att vidta åtgärder för att hantera eventuella skillnader i sjukskrivningspraxis.
Annika Strandhäll (S):
Jag tackar Johan Forssell för interpellationen. Ja, det är sannerligen oroväckande. När jag tillträdde som socialförsäkringsminister hösten 2014 hade sjukpenningtalet ökat med 55 procent sedan 2010.
Kostnaderna hade ökat från 21 miljarder 2010 till närmare 40 miljarder hösten 2014. Därför har det varit ett av regeringens mest prioriterade områden att vända denna utveckling.
För lite mer än ett år sedan lanserade regeringen ett brett åtgärdspaket med åtgärder som riktade sig till såväl Försäkringskassan som till arbetsgivare och hälso- och sjukvård. Dessa 25 olika åtgärder har implementerats under det senaste året. Utöver att vi tidigare tog bort den bortre tidsgränsen har en viktig åtgärd varit att stärka prövningarna vid 90- och 180-dagarsgränsen.
Mellan 2010 och 2014 sjönk antalet prövningar vid de tidiga gränserna i rehabiliteringskedjan med nästan 50 procent. Precis som Johan Forsell säger ska prövningarna inte nyttjas på ett sätt som innebär att man "jäklas" med människor.
Det handlar om att göra ordentliga prövningar av om individen har någon arbetsförmåga och om det behöver sättas in något stöd för att denne ska få bättre förutsättningar att komma tillbaka till arbetsmarknaden.
Studier av lätt till måttlig psykisk ohälsa, som dominerar sjukfrånvaron, visar att de riktigt tidiga insatserna, egentligen före 90- och 180-dagarsgränsen, är helt avgörande.
Det är insatser som handlar om att man på ett tidigt stadium involverar både hälso- och sjukvård och arbetsgivare för att individen ska kunna ha en fot kvar på arbetsplatsen i stället för att gå in i en heltidssjukskrivning.
I regeringens åtgärdspaket ingick också att förnya beslutsstödet för bland annat psykisk ohälsa, en av de vanligaste orsakerna till sjukfrånvaro, i enlighet med senaste forskning och kunskapsläge. Detta finns på plats sedan oktober.
Här föreskrivs att man i dessa fall ska se mer differentierat på sjukskrivning och se sjukskrivning som en behandlingsmetod bland andra. De regionala skillnaderna har vi sett under lång tid, och de följer upp- och nedgångarna.
Tidigare studier har pekat på att de kan bero på den lokala arbetsmarknaden och om arbetslösheten är hög. Det finns också stora skillnader i hur läkare bedömer olika sjukdomstillstånd och därmed sjukskriver. Det finns även demografiska faktorer. Men detta förklarar inte helheten. Därför har regeringen gett ett uppdrag att analysera skillnaderna i sjukskrivningspraxis.
Det ska återrapporteras till Socialdepartementet och Regeringskansliet senast den 1 september 2017. Därefter kan vi i de fall där det är nödvändigt komma med ytterligare åtgärder.
Annika Strandhäll (S):
Regeringen har som sagt implementerat ett brett åtgärdspaket under det senaste året. Sjukfrånvaron är en komplex fråga. Regeringens målsättning är inte bara att få kontroll på läget här och nu utan också att över tid försöka åstadkomma en låg och stabil sjukfrånvaro. Det finns betydande skillnader, precis som Johan Forssell säger.
Jag har siffror som visar att förra året var män i Danderyd sjukskrivna i genomsnitt 3 1⁄2 dag, medan kvinnor i jämtländska Ragunda var sjukskrivna 24 1⁄2 dag. Det finns alltså betydande skillnader.
Allt kan inte förklaras endast med utgångspunkt i arbetsmiljö, demografiska skillnader och olika sätt att sjukskriva på, utan det finns andra faktorer här.
Med de åtgärder som regeringen har vidtagit sedan tillträdet ser vi samtidigt att inflödet i sjukförsäkringen har halverats under det senaste året, vilket har varit en målsättning, genom tydliga åtgärder tidigt i ett sjukfall, för att människor förhoppningsvis ska slippa bli sjuka eller snabbt kunna återgå till sina arbetsplatser med rätt stöd. Detta är glädjande.
Vi ligger nu betydligt närmare att nå regeringens mål om 9,0 till år 2020 än vad vi gjorde för ett år sedan. Samtidigt, med utgångspunkt från det jag sa - att det handlar om att åstadkomma en låg och stabil sjukfrånvaro över tid - har vi självfallet inte för avsikt att blunda för frågan om de regionala skillnaderna. Det är en viktig del för att vi ska få jämlika förutsättningar över landet när det gäller möjligheten att återkomma till hälsa och arbete.
Det är viktigt att vi har aktuella underlag för att kunna lägga fram förslag. Tidigare studier från början av 2000-talet, då sjukfrånvaron i Sverige var som högst, pekar på de andra faktorer som jag nämnde. Just därför tycker jag att det är viktigt att komplettera med en ny studie om detta, som vi kan använda som grund.
Jag tycker att regeringen agerar snabbt. Vi är på väg att få sjuktalen under kontroll. Senast den 1 september nästa år kommer vi som sagt att ha ett bra underlag för att kunna överväga om vi ska gå vidare med åtgärder för att åstadkomma minskade regionala skillnader.
Det behöver inte bara handla om Försäkringskassans roll i detta, vilket är viktigt att påpeka. Det kan till exempel också handla om hur arbetsgivare satsar på arbetsmiljö och företagshälsovård och hur tillgången till en jämlik vård över landet ser ut.
Detta kan ge ett gott och betydande underlag för att åstadkomma förändring inom andra viktiga områden, för en mer jämlik hälsa.
Annika Strandhäll (S):
Det är som sagt ingen tvekan om att detta är en av regeringens mest prioriterade frågor. När det gäller frågan om de regionala skillnaderna i sjukskrivning delar jag oron och har samma ambition att se till att de minskar.
Samtidigt har vi ojämlika förutsättningar över landet, och vi vet att vi, beroende på socioekonomisk bakgrund, också har väldigt ojämlika förutsättningar i fråga om hälsa. Det skiljer ganska mycket när det gäller hälsa mellan olika delar av vårt avlånga land, och det tror jag att man får ha respekt för.
Därmed inte sagt att regeringen inte tänker gå vidare med frågan, men vi ska skaffa oss ett gott underlag för att göra det. Under tiden arbetar vi intensivt med alla de 25 olika åtgärder som redan är igång och lanserade.
Om man tittar på det sätt på vilket Försäkringskassan nu arbetar med att nå regeringens mål ser man att de har brutit ned målet över landet, vilket innebär att ingen del kommer undan när det gäller att nå en lägre sjukfrånvaro och bidra till att fler kommer tillbaka till hälsa och arbete. Jag ser fram emot vår nästa debatt.