KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Arnholm (L):
Jag är ledsen, Patrik Björck, om jag uttrycker mig lite oklart. Det verkar så, med tanke på att jag inte riktigt har gjort mig förstådd, som det känns som. När det gäller lönekartläggning har vi tillsatt en särskild utredare. Det fanns redan tidigare en utredning som skulle titta på aktiva åtgärder inom diskrimineringslagstiftningen över huvud taget. Den utredningen har fått ett tilläggsuppdrag för att titta på just lönekartläggning och svara just på de frågor som Patrik Björck ställer.
I höst kommer utredningen med sina slutsatser, och då kommer det att finnas svar på de frågor som Patrik Björck ställer. Är det mer eller mindre effektivt att jobba vart tredje år jämfört med varje år? Det är just för att reda ut den frågan som vi har en särskild utredning. Jag är ledsen om jag inte uttryckte det tillräckligt tydligt. Jag kan absolut i min allmänna echauffering ha sagt något om jobbskatteavdraget.
Men att det på något sätt skulle hjälpa upp osakliga löneskillnader har aldrig föresvävat mig. Däremot argumenterar jag gärna för att jobbskatteavdraget har varit viktigt för många lågavlönade kvinnor. Osakliga löneskillnader beror på diskriminering, könssegregration och den ojämlika fördelningen av obetalt arbete.
Ann-Christin Ahlberg! Jag tyckte att det kändes viktigt att visa att också jag kan bli upprörd. Jag har respekt för Ann-Christin Ahlbergs upprördhet, men jag vill inte heller bli utpekad som en som står här och pratar mot bättre vetande.
Jag har min uppfattning och är stolt över att tillhöra en regering som har sett till att Sverige i dag har den näst lägsta statsskulden i Europa, att vi har den starkaste tillväxten och att vi har en mycket högre sysselsättningsgrad än de flesta andra länder.
Det förbehåller jag mig rätten att vara stolt över. Så till jämställdhetsintegrering och hur diskussionen kring det har sett ut: Vi har ett väldigt gediget arbete på alla områden, till exempel när det gäller den ekonomiska politiken. Finansdepartementet tar fram en särskild jämställdhetsbilaga i samband med varje budgetproposition.
Om man läser den kan man se att trots att regeringen har sänkt mycket skatter, vilket i sig är något som gynnar män i förhållande till kvinnor, har den ekonomiska politiken - beroende på att det har varit ett jobbskatteavdrag som relativt sett har gett mest till dem som har låga löner och att vi samtidigt har kompenserat det med ökade flerbarnstillägg, ökade bostadsbidrag och en del annat - varit lika fördelaktig för män som för kvinnor.
Maria Arnholm (L):
Nu ska jag försöka svara på alla frågor. När det gäller vårdnadsbidraget är jag rätt tydlig: Det har inga jämställdhetseffekter. Det är en familjepolitisk reform som utnyttjas av rätt få, och det är klart, Patrik Björck, att det måste vara intressant om det utnyttjas av få eller av många.
Beträffande vad lönekartläggning varje eller vart tredje år innebär har jag också tagit del av Unionens förträffliga studie och tycker att den är mycket intressant. Den var en bidragande orsak till att vi nu - på det sätt som regeringen brukar göra när man bereder ett beslut - har gett det uppdraget till vår utredare.
Skillnaden på 3,6 miljoner i livstidsinkomst under arbetslivet är för mig den viktigaste politiska frågan. Jag kan konstatera att gapet har sett ut så i 30 år. Det är rätt många som kommer till korta och som på olika maktpositioner har misslyckats med att förändra det.
Jag kan - trots vad oppositionen säger - konstatera att regeringens skattepolitik inte har försämrat men inte heller förbättrat. Det är ett arbete som återstår att göra.
Det handlar om mycket, som diskrimineringslagstiftningen, vad Delegationen för jämställdhet i arbetslivet kan komma fram med, hur vi kan jobba bättre med rätten att kunna försörja sig på sin inkomst och ha önskad arbetstid och vad vi kan göra ännu mer för att få en mer rättvis fördelning av det obetalda arbetet.
Vi har många viktiga och svåra uppgifter framför oss, men jag är övertygad om att vi kommer att uppnå framgångar under åren framöver.
Maria Arnholm (L):
Jag tackar Ann-Christin Ahlberg och Johan Andersson för en intressant och givande diskussion och debatt. Jag tror att jämställdhetsintegrering är viktigt för att vi ska klara kompetensförsörjningen och få män i vård och utbildning. Jag besökte vård- och omsorgsprogrammet i Skövde. Där har man 30 procent killar.
Det är inte rocket science, utan det är så för att de har bestämt sig. Jag besökte en förskola och skola utanför Umeå där 50 procent av dem som jobbade var män. Så är det för att de har bestämt sig. I inledningen av debatten vittnade ni bägge två om att jämställdhet är mer på var mans och kvinnas läppar nu för tiden. Också många fler män är intresserade av det.
Genom de resurser och den kunskap vi sprider om jämställdhetsintegreringsarbetet tror jag att vi är ett långt steg på väg, och jag tror att marknaden kommer att verka för oss. Gruvföretagen och ingenjörsföretagen slåss om kvinnorna, och vi börjar slåss om männen. Kompetensbristen gör att både samhälle och ekonomi verkar för att gå åt rätt håll.
Till sist: Det vi vet om förövaren i det förskräckliga förskolebrottet är att han var praktikant. Det understryker behovet av utbildade förskolelärare och barnskötare i förskolan. Vår satsning på och utbyggnad av antalet förskollärarutbildningsplatser med 25 procent är därför ett av många viktiga steg.
Jag beklagar, men min talartid är slut. Jag hoppas dock att debatten fortsätter, så ställ gärna fler interpellationer.
Maria Arnholm (L):
Jag delar Ann-Christin Ahlbergs och Monica Greens förtvivlan, avsky och ilska över varje förskola som inte serverar barnen mat så att de blir mätta och som inte erbjuder den utveckling och det innehåll fysiskt och pedagogiskt som de ska göra.
Jag håller med om att vi måste göra allt som står i vår makt för att förhindra det.
Efter ett långt förhandlande i Friskolekommittén har vi kommit fram till ett regelverk som vi gemensamt tror ska hjälpa oss att behålla den nödvändiga valfriheten och mångfalden genom ett säkrat kvalitetsmedvetande, både när det gäller mat och pedagogik.
En rimlig tanke vore att utöka regelverket så att det inte gäller bara friskolor utan också förskolor.
Då skulle sådant som Friskolekommittén föreslog, såsom tillståndsprövning för att få lov att starta och ökade möjligheter för kommunerna att vid uppenbart missbruk ingripa och göra det på ett tidigare stadium, också gälla för förskolor.
Det är också viktigt att inrätta ett larmsystem mellan kommuner så att andra kommuner får vetskap om när det inte fungerar i en kommun och kan vara vaksamma på det. Jag bereder just nu i Regeringskansliet ett förslag om att vi ska titta närmare på det.
Jag vill gärna lägga det bredvid de förslag som regeringen lämnar i vårpropositionen om kraftigt ökat stöd till Skolinspektionen för att de ska kunna göra fler stickprovsinspektioner i landets förskolor.
I slutet av 80-talet och början av 90-talet satt jag i en parlamentarisk daghems- och förskoleutredning som jag tror hette En förskola för alla barn. Det var det första politiska arbete jag gjorde.
Då var jag den enda som tyckte att det skulle finnas något annat än kommunala förskolor. Det fanns ingen majoritet eller känsla i den rådande svenska politiken för att kyrkan, föräldrakooperativ, ideella föreningar eller företag skulle kunna driva förskola.
Det är ett stort framsteg att vi har lyckats öppna det offentliga monopolet för spännande, intressant och högkvalitativ förskola i olika format.
Det är till stor glädje för många föräldrar och barn som får en fantastisk förskola i både offentligt och privat drivna förskolor. Jag hoppas att vi ska hitta sätt att reglera avarterna så att vi kan behålla den mångfald som betyder så mycket för svenska barnfamiljer.
Maria Arnholm (L):
Det finns ingenting Ann-Christin Ahlberg eller Monica Green kan säga om den förtvivlan de känner inför det vi har fått veta om Hälsans Förskola som jag inte instämmer i. Låt oss enas om att vi vill ta avstånd från det vi har fått veta. Vi tycker inte att sådant ska få förekomma. Frågan är vad vi ska göra åt det. I svaret passade jag på att berätta om saker jag tror är bra för förskolans kvalitet.
Jag tror faktiskt att stödet till Skolinspektionen att göra fler och mer genomgripande inspektioner verkligen kommer att hjälpa också dem som går på dåliga förskolor. Jag hade också tankar om hur man skulle kunna använda de regler Friskolekommittén kommit fram till när det gäller förskolan.
Jag undrar vad Ann-Christin Ahlberg och Monica Green har för ytterligare idéer, om det inte handlar om att helt förbjuda de privata alternativen. Jag tar gärna emot andra idéer om hur detta kan regleras på ett bra sätt. De misstag och fel som har begåtts är förskräckliga på många sätt.
När vi diskuterar detta blir det lite för lätt kritik som faller mot alla som inte är kommunala. Det är inte riktigt rättvist.
Den stora majoriteten av de privat drivna förskolorna är mycket bra, och det tycker jag förtjänar att sägas. Om det inte vore så skulle detta vara enkelt. Vi vill ha kvar alla de bra privat drivna förskolor som finns. Jag håller med Monica Green om att det är lätt att peka finger mot dem som skor sig.
Men det är kanske ännu viktigare att se sig själv i spegeln som kommunal och statlig politiker. Vad har vi gjort för misstag, hur naiva har vi varit för att detta ska kunna ske och vad ska vi göra för att få stopp på det? Jag tycker att jag har bidragit med några bra idéer när det gäller detta.
Maria Arnholm (L):
Jag känner inte till mer om den där förskolan än vad Monica Green och Ann-Christin Ahlberg gör. Det jag har hört, och som framgick av programmet, är att den förskola där det serverades vatten och bröd är stängd och inte fick fortsätta verka. Det finns faktiskt kommunalpolitiker som stänger förskolor.
Här i Stockholm har 14 förskolor stängts under de senaste åren, så det finns verktyg för politiker som inte är naiva.
Jag tycker att det är viktigt, som jag sade i mitt första svar, att man hittar mekanismer så att det inte ska gå att flytta omkring i olika kommuner utan att det ska finnas en bra informations- och larmfunktion mellan kommuner och också att den som är vitesförelagd inte ska få nya tillstånd.
Jag tror att det finns mycket att göra både för kommunalpolitiker och för oss rikspolitiker för att stävja avarterna av det som jag är stolt över, nämligen den ökade, stora mångfalden i välfärden både när det gäller förskolor, skolor och annan skattefinansierad viktig verksamhet.
Maria Arnholm (L):
Kerstin Nilsson har frågat mig vilka åtgärder jag tänker vidta för att fler kommuner ska erbjuda barnomsorg på obekväm arbetstid. Interpellanten påpekar att aldrig förr har så många barn varit inskrivna i förskolan som i dag. Det stämmer. Låt mig tillägga att detsamma gäller barn i omsorg på kvällar, nätter och helger. Aldrig förr har så många barn erbjudits omsorg under så kallad obekväm arbetstid.
År 2006 erbjöd 116 kommuner sådan omsorg. År 2013 hade antalet ökat till 168 kommuner. År 2006 fanns det 3 211 barn i omsorg under kvällar, nätter och helger. År 2013 var det 5 570 barn.
För 2014 har 171 kommuner ansökt om det statsbidrag som finns för att stimulera kommuner att anordna sådan omsorg. Trots detta kan det fortfarande finnas föräldrar som har behov av omsorg på kvällar, nätter och helger men som inte får det.
Enligt skollagen ska kommunen sträva efter att erbjuda omsorg för barn under den tid då förskola eller fritidshem inte erbjuds i den omfattning som behövs, bland annat med hänsyn till föräldrarnas förvärvsarbete. Kommunen bör därför göra en individuell bedömning utifrån de lokala förutsättningarna för varje ansökan om plats. I bedömningen bör även ingå föräldrarnas reella möjligheter att själva ordna omsorg för sina barn.
Ökningen av antalet kommuner som erbjuder omsorg på obekväm arbetstid kan bero på flera faktorer. Jag är dock övertygad om att införandet av den nya skollagen 2011 har varit viktig liksom den statliga satsning för att stimulera kommunerna att erbjuda omsorg på kvällar, nätter och helger som pågår fram till och med 2016. Jag avser för närvarande inte att vidta ytterligare åtgärder utan avvaktar den pågående utvecklingen.
Maria Arnholm (L):
Tack, Kerstin Nilsson, både för en intressant fråga och för att oppositionen har drivit på så att vi nu har ett statsbidrag som gör att ytterligare ett antal kommuner har satt i gång det här viktiga arbetet som de enligt lagen är anmodade att göra.
Jag skulle inte dra slutsatsen att alla de kommuner som förra året erbjöd den här typen av omsorg också har sökt, utan jag törs lova, utan att ha siffrorna direkt på papper, att nettot är större och att antalet alltså är fler. En lång rad kommuner har avstått från att söka de här medlen och kör på som de har gjort tidigare.
Jag vill ändå konstatera att sedan lagen ändrades 2011 och det här statsbidraget tillfördes ser vi en utveckling i rätt riktning. Jag vill också påminna om att regeringen nu i vårpropositionen föreslår medel till ökade anslag till Skolinspektionen för att de ska kunna förstärka sin översyn av förskolor.
I detta ingår naturligtvis också det krav som ligger på kommunerna att tillhandahålla omsorg också på obekväm tid.
Maria Arnholm (L):
Nej, jag tycker inte att det är rimligt att människor behöver tacka nej till en sysselsättning på grund av att de inte får den barnomsorg eller förskola de har rätt till. Därför tycker jag också att det är positivt att utvecklingen går i rätt riktning, att vi i lagen säger att kommunerna ska ansvara för detta och att vi också har stimulansbidrag.
De täcker inte på något sätt de kostnader som detta medför, för det här är, och det är vi nog överens om, en kostnad som huvudmännen, alltså kommunerna, ska stå för. Det är klok politik av varje kommun som vill främja arbetslinjen och se till att människor kan jobba både på de kommunala arbetsplatserna och i de privata företagen att göra på det här sättet. Därför följer jag den här frågan med intresse och med noggrannhet.
Jag noterar att det inte går lika fort som jag skulle önska men att det är på rätt väg. Vi har tidigare under förmiddagen diskuterat mycket kring alla de välfärdsbehov som behöver tillgodoses inom ramen för det kommunala arbetet. Det handlar om förskola men också om skola, utbildning, vård och omsorg.
Att få råd med detta, att se till att man kan erbjuda det man vill, handlar om att - och det är kanske ett av regeringens viktigaste bidrag - föra en sund ekonomisk politik som gör att vi får tillväxt och nya skattemedel att göra detta för. Att gå in och lagstifta om det ena efter det andra som kommunerna måste göra är frestande men kräver också en avvägning i förhållande till vad resurserna ska räcka till.
Jag menar att nödvändiga reformer måste gå hand i hand med en ekonomisk politik som garanterar fortsatta resurser till välfärden.
Maria Arnholm (L):
Jo, Kerstin Nilsson, jag tycker att förskolan är den kanske viktigaste av alla jämställdhetsreformer. Den står sig väl i konkurrensen med särbeskattning, föräldraförsäkring och andra saker som har bidragit till att Sverige är ett av världens mest jämställda länder. Därför kan jag också med stolthet konstatera att alliansregeringen har fortsatt den utbyggnadstakt av förskolorna som har varit rådande i Sverige. Det har blivit 100 000 nya platser sedan 2006.
Det är fler barn än någonsin som går i en bättre förskola än någonsin. Det hindrar dock inte att vi måste ha höga ambitioner att fortsätta att utveckla förskolan, att höja andelen förskollärare i förskolan och att se till att efterfrågan på förskoleplatser inte leder till att barngrupperna blir för stora.
Regeringen har avsatt 120 miljoner om året under ett par år för att underlätta för kommunerna att jobba också med den kvalitetsfrågan. Men det hindrar inte att vi också måste fortsätta att se till att alla kommuner erbjuder omsorg på obekväm arbetstid.
Jag är missnöjd med takten men menar att vi har kommit en bra bit på väg, och jag kommer att fortsätta att bevaka detta och se till att vi fortsätter framåt.
Maria Arnholm (L):
Gunilla Svantorp har frågat mig vilka initiativ jag avser att ta för att inte människor ska behöva läsa om det de en gång redan har läst. Hon har också frågat mig hur jag avser att arbeta för att den nya reformen ska harmonisera med tanken om det livslånga lärandet där man bygger på sina kompetenser utifrån det man redan har med sig i bagaget. Frågorna ställs med anledning av övergången till nya kurs- och ämnesplaner inom kommunal vuxenutbildning.
Den 1 juli 2012 började den nya skollagen tillämpas på komvux. Samtidigt infördes nya och reviderade kurs- och ämnesplaner. För att underlätta införandet beslutades om övergångsregler där slutbetyg enligt det äldre regelverket fortfarande kan utfärdas under en övergångsperiod. Enligt bestämmelserna får slutbetyg utfärdas senast den 1 juli 2015.
Därefter ska slutbetyg inom komvux helt ersättas av gymnasieexamen, precis som inom gymnasieskolan. Jag kan dock försäkra att betyg enligt de gamla kursplanerna kommer att vara användbara även efter den 1 juli 2015, då de kan ingå i en gymnasieexamen enligt en omvandlingstabell som Statens skolverk har upprättat. Dessutom presenterar samma myndighet i dagarna en kompletterande omvandlingstabell som särskilt riktar sig till komvux.
Båda dessa tabeller är resultatet av ett långt och gediget arbete. Gamla och nya kurser är inte alltid identiska, och i dessa fall kan elever behöva komplettera sin tidigare utbildning med nya kurser eller delkurser. Att innehållet i utbildningar förändras över tid är helt naturligt, inte minst eftersom kraven inom yrkeslivet ständigt förändras. Ingen elev ska dock behöva läsa om kurser med samma innehåll som man redan har läst.
Herr talman! Regeringen har inte för avsikt att skjuta fram sista datum för utfärdande av slutbetyg inom vuxenutbildningen. Det är ofta rimligt att använda sig av övergångsregler, men det är inte rimligt att göra dem permanenta. Jag kommer dock att fortsätta att noggrant följa övergången mellan de två systemen.
Maria Arnholm (L):
Jag uppskattar att Gunilla Svantorp tar upp den här frågan. Det är verkligen en teknisk fråga, men om det inte skulle fungera eller om det skulle bli som Gunilla Svantorp säger att det finns risk att det kan bli, då skulle det kunna få effekter som vi inte vill ha. Jag har satt mig in frågan rätt ordentligt. Jag var kanske otydlig i mitt första svar - eller jag var inte tillräckligt tydlig, ska jag säga.
Precis som Gunilla Svantorp pekar på kommer det att finnas kurser som inte längre finns. Hur konverteras de? Det är det som kommer att finnas i den nya omvandlingstabellen som kommer. Den är otroligt omfattande - det är inte en kurs som finns eller har funnits som inte finns med i den. De fall där det skulle kunna finnas risk för godtycke är de fall där man inte har genomfört en kurs fullt ut.
Man har brutit mitt i en kurs - hur ska det då värderas? Men det är ett litet undantag, och det är svårt att ser hur det skulle kunnas göras på något annat sätt. I den nya tabellen som Skolverket släpper i väg finns alla kurser med.
Jag hoppas att den här debatten kan bidra till att fler, även av dem som kontaktar Gunilla Svantorp, kan känna att det inte blir godtycke eller att man inte kommer att veta. Här finns det tydliga direktiv för att göra den förändring som i grunden är till för att göra vuxenutbildningen bättre.
Maria Arnholm (L):
Tack så mycket, Gunilla Svantorp! En bättre fråga kan man inte önska sig när man är minister och ansvarig för vuxenutbildning. Dessutom sitter jag på våningen under Jan Björklund. Därför kan jag garantera att han inte har den syn som Gunilla Svantorp möjligen tycker sig ha hört. I Sverige kan man få en andra och en tredje chans. Det är en del av vårt välfärdssamhälle och våra kunskapsframgångar, som Gunilla Svantorp pekar på och som är helt unika.
Det är också därför som alliansregeringen i dag satsar 2 miljarder mer på vuxenutbildningen än vad som gjordes för åtta år sedan. Det är därför det går 10 000 fler på yrkeshögskolan. Det är därför vi förändrar och förbättrar först yrkesgymnasiet och gymnasielinjerna. Sedan överför vi det också till vuxengymnasiet.
Det är därför vi nu tittar närmare på hur vi ska kunna möta de riktigt stora utmaningarna. Det handlar om att hjälpa dem med mycket kort utbildning och att hjälpa dem som är utlandsfödda genom den vuxenutbildning som vi kan erbjuda. Därtill vill jag gärna lägga folkbildningen, som får 3,6 miljarder varje år för att studieförbund och folkhögskolor ytterligare ska kunna bidra till att människor får en andra, en tredje och en fjärde chans, om det behövs.
Det handlar till exempel om de studiemotiverande kurser som genomförs på Sveriges folkhögskolor och de specialutbildningar som folkhögskolor numera erbjuder nyanlända i Sverige. Jag tycker att vuxenutbildningen är ett av de främsta flaggskeppen i det svenska välfärds- och kunskapssamhället.
Jag är stolt över det som alliansregeringen har åstadkommit, men jag ser också att det är mycket kvar att göra.
Maria Arnholm (L):
Tack, Gunilla Svantorp, för en viktig debatt i en teknisk fråga som också har en, kan man säga, stor utvecklingspotential! Det handlar nämligen om hur vi ska få fler svenskar i arbete. Jag kan försäkra att interpellationssvaren inte kommer till i en handvändning, utan de är cirkulerade i hela Regeringskansliet i flera omgångar.
Jag håller med om att det är rätt skarpa formuleringar, men det handlar om att vi inte vill att det ska råda någon missuppfattning. Det arbete som Skolverket har gjort är mycket gediget. Det är gjort av mycket kunniga personer. Och vi har som yttersta ambition att ingen ska trilla mellan stolarna. Det här är inte en legitimation för att man ska kunna utföra ett yrke. Det är ett godkännande för vidare studier.
Därför är det viktigt att man kan befästa att man har de kunskaper som krävs för de vidare studierna.
När det gäller ryckigheten i vuxenutbildningen tror jag att alla regeringar, av alla kulörer, i den typ av finansiella kriser som Sverige och världen var i 2008 och 2009 kommer att vilja späda på med ännu fler platser i vuxenutbildning.
Och när tiderna sedan blir bättre väljer man att satsa på andra saker i stället, i någon utsträckning. Det tror jag att vi kommer att få höra av alla regeringar framöver. Faktum kvarstår. Vi satsar 7,5 miljarder, mot tidigare 5,5 miljarder, på vuxenutbildningen. Det är jag stolt över.