KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ali Esbati (V):
För några veckor sedan fick jag möjligheten att möta Synskadades Riksförbund. Det var ett alarmerande möte. Vi vet att Arbetsförmedlingens stöd till personer med funktionshinder redan förut har lämnat mycket att önska, men nu var man orolig för hur den omfattande nedskärningen skulle drabba en redan mycket utsatt grupp. En konkret fråga var till exempel hur det blir med färdtjänst om man måste åka till ett AF-kontor utanför kommunens gränser efter att vart tredje kontor har försvunnit.
En annan fråga var vem som ska satsa på arbetslivsbaserad rehabilitering, som kräver uppföljning över tid. En tredje var hur det blir med de specialister som det borde bli fler av, inte färre. Man använde uttryck som "total katastrof" när riskerna kom på tal. Samtidigt kan man i tidningen Publikt läsa om dövkonsulenterna Malin Winther och Jeanette Lindevall. De är två av bara 14 dövkonsulenter på AF i hela Sverige. Tidningen skriver: "Det enda de vet i dag är att de kommer att bli färre. Förutom osäkerheten om den egna framtiden möter de mycket oro hos kunderna.
- Och vi kan inte svara på deras frågor, säger Malin Winther." Samma oro uttrycktes nyligen i en debattartikel av sex ledande företrädare för funktionshindersrörelsen. Det är verkligheten bakom det här bollandet med budgetposter och ansvar. Vad säger de blåbruna servettskisspartierna om det här? Vad säger regeringen och dess nyliberala följeslagare? Fru talman!
Det är förstås långt fler som påverkas av kombinationen av nedskärning på och privatisering av AF, men i grunden handlar det om hela den svenska arbetsmarknadspolitiken. Under de senaste decennierna, särskilt efter högerregeringens tillträde 2006, har arbetsmarknadspolitiken präglats av ett slags individfokuserad bestraffningsfilosofi. Det är sänkta ersättningar och försämrade inträdesvillkor i a-kassan.
Insatser med omsorg om individens situation har fått ge vika för mer av billigare massinsatser. Vänsterpartiet var med och drev igenom en del förbättringar under den förra mandatperioden, men det hade behövts mycket mer. Nu vill man alltså från regeringens sida återigen gå i motsatt riktning - en riktning som förvärrar problemen i stället för att ta itu med dem.
Sverige behöver en sammanhållen arbetsförmedling inriktad på att göra människor starkare, inte en myndighet som renodlas till att stå för kontroll, bestraffning och upphandling. Personalen på Arbetsförmedlingen borde ges möjlighet att ägna sin tid åt att träffa arbetssökande och lokala arbetsgivare så att de kan hitta öppningar och möjligheter.
Arbetsförmedlingen borde ordna fler utbildningsinsatser och förberedande insatser och i större utsträckning än i dag kunna anvisa till reguljär utbildning. Alla dessa saker finns det idéer och kunskaper om. Det hade kunnat finnas resurser till dem, men det gör det inte. I stället slängs AF nu in i ett kaos med förhoppningen att marknadens osynliga hand ska ordna upp läget för människor som samhället redan pressar ekonomiskt och socialt utan att erbjuda hjälp.
Det är extra sorgligt att detta ska ske under en socialdemokratiskt ledd regering.
Ali Esbati (V):
Jag tänkte försöka förstå lite bättre vad Mats Green tror att Arbetsförmedlingens uppgift har varit. Han verkar ha uppfattningen att Arbetsförmedlingens uppgift har varit att ha jobb i små lådor att ge till de arbetssökande. Han återkommer till att siffrorna är låga, men Arbetsförmedlingens uppgift har ju varit att sköta ett etableringsuppdrag och ett matchningsuppdrag.
Den platsbank han nämnde drivs inte av yttre krafter utan av Arbetsförmedlingen.
Ali Esbati (V):
Jag fick svar på min fråga. Mats Green förstår faktiskt inte vad det är för typ av siffror han talar om. De siffror han talar om mäter nämligen inte framgången i etablerings- och matchningsuppdragen. Det mäts på andra sätt, vilket redovisas i de papper som Mats Green skulle kunna läsa om han inte bara läste sammanfattningen.
Vi får fler tillfällen att återkomma till denna diskussion eftersom Mats Green har tagit över uppgiften som Moderaternas talesperson i dessa frågor.
Ali Esbati (V):
Olika typer av modeller för att ta in kommersiella aktörer i detta sammanhang har prövats väldigt närliggande det som nu blir resultatet. Resultaten vet vi konkret vad de blir - vi kan följa dem. Det blir jättebra för en del av dessa bolag men inte särskilt bra för viktiga grupper av arbetssökande. Ändå väljer Centerpartiet att tuta och köra. Det är detta som är problemet, och jag tror att det beror på att man helt enkelt inte bryr sig särskilt mycket om vad som händer med de människor som är arbetslösa.
Ali Esbati (V):
Jag vill bara, apropå den tidigare diskussionen, säga att jag inte räknade med Liberalerna i det blåbruna blocket, men jag noterar att det var där det landade tyngst. Det har apropå denna debatt sagts en del om hur men inte så mycket om varför. Jag tror att det blir svårt att förstå ivern att skapa kaos i och ödelägga AF:s verksamhet om man inte ser de starka ekonomiska intressen som finns i frågan.
Det är lukrativt att kunna köra ned kommersiella sugrör i de offentliga pengapåsarna. Vi ser denna utveckling på flera områden: vård, omsorg, skola och assistans, eller när managementkonsulter går i väg med miljardvinster från bygget av Nya Karolinska samtidigt som det inte finns pengar till att fixa personalens omklädningsrum. Det är i detta sammanhang som ivern att privatisera arbetsmarknadspolitiken måste ses.
Vi kan se på vilka intresseorganisationer det är som har varit mest aktiva i att först teckna en falsk bild av AF:s verksamhet och sedan försöka sälja in politiska förslag som lägger till rätta för överföring av miljarder skattekronor.
För oss i Vänsterpartiet är det viktigare att slå vakt om möjligheterna till en modern, progressiv arbetsmarknadspolitik som kan bidra till att rusta människor för en föränderlig arbetsmarknad med hänsyn till deras olika och föränderliga förutsättningar och som kan hjälpa fram en rymligare, mer produktiv arbetsmarknad. Fru talman!
Det har tyvärr inte blivit så mycket tydligare i dag hur regeringen och dess mer eller mindre liberala politikleverantörer har tänkt sig att den stora omläggningen av AF ska landa. Detta tycker jag är oansvarigt. Om man inte lägger om kursen kan vi tyvärr räkna med mer skandaler med missbruk av skattepengar, sämre service för personer som i dag står långt ifrån arbetsmarknaden och kostnader som vältras över på kommunerna.
Räkna med att Vänsterpartiet kommer att följa upp denna politik och arbeta för att den ska förändras!
Ali Esbati (V):
Jag använde ganska mycket av mitt inlägg både denna gång och förra gången till att förklara hur vi ser på arbetsmarknaden och hur den borde utvecklas. När det gäller de länder som Martin Ådahl nämnde försökte jag säga att i Storbritannien, där detta har prövats längst, är resultaten så katastrofala att man till och med under nuvarande högeradministration har börjat rulla tillbaka flera av förslagen.
När det gäller Australien kunde vi nyligen läsa hur fackliga organisationer nämner att den metod som man har är både diskriminerande och delvis rasistisk.
Ali Esbati (V):
I förra veckan tog riksdagen ställning till ett betänkande om samlad struktur för tillhandahållande av lokal statlig service. Där reserverade sig Kristdemokraterna till och med, eftersom de ville gå längre. De skrev att "de viktigaste statliga aktörerna och myndigheterna, främst polisen, Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen, ska finnas i princip i alla kommuner". Jag vill fråga Sofia Damm hur hon själv tycker att KD:s budget bidrog till detta.
Ali Esbati (V):
Det är många gånger lite besvärligt i debatter om arbetsmarknadsfrågor med ledamöter från Liberalerna därför att man inte riktigt vet om det som i föreningssammanhang brukar kallas sakupplysning är det som är nödvändigt eller om det är en politisk replik man ska ta. Det som Joar Forssell beskriver tyder på att han på något sätt har vänt upp och ned på den faktiska situationen på arbetsmarknaden och på vad hans eget förslag går ut på.
Skyddsombuden väljs ju av dem som är på arbetsmarknaden. Det är själva poängen med att ha skyddsombud, vilket jag pratade länge om i mitt anförande. Man har alltså skyddsombud som väljs av den lokala skyddsorganisationen, och då har man vissa rättigheter och möjligheter.
Det är ett slags backup och hjälp till att just den typ av personer som Joar Forssell efterlyser ska kunna finnas på platsen. Liberalerna har, i likhet med bland andra Sverigedemokraterna, föreslagit att systemet ska tas bort eller ändras i grunden. Detta är beklagligt, och det hoppas jag att också Joar Forssell så småningom kan beklaga.
Ali Esbati (V):
Jag noterar att Joar Forssell försöker dölja sitt bristande engagemang för människors hälsa på arbetsplatserna men också bristande kunskaper om hur det faktiskt fungerar på den svenska arbetsmarknaden genom att hetsa upp sig i talarstolen. Det funkade ganska dåligt tycker jag. Nu är det kanske inte min roll att utvärdera det.
Jag och många andra tror inte att man som arbetstagare får mer makt och inflytande om det finns en risk för att råka ut för arbetsplatsolyckor eller om man är på en arbetsplats där det inte finns något arbetsmiljöarbete. Det brukar normalt sett vara tvärtom, det vill säga att man får minskad makt och minskat inflytande i sådana situationer.
Regionala skyddsombud finns till för att kunna vara på plats och hjälpa till att bygga ett lokalt skyddsarbete med dem som finns på arbetsplatsen. De ska också kunna bidra till att säkra en del rättigheter för arbetstagare där sådana skyddskommittéer ännu inte finns.
De konkreta arbetsplatser där man är täckt av ett kollektivavtal men där inga medlemmar finns är normalt sett arbetsplatser där det finns många utländska arbetstagare. Det kan vara personer som på goda grunder eller bara på grund av missförstånd inte vågar vara med i en fackförening.
Dessa personer ska man värna från att få en bättre arbetsmiljö, tycker Joar Forssell och Liberalerna. Detta är den uppochnedvända världsbild som Liberalerna sitter på, och dessvärre smittar den av sig på regeringens arbete. Nu har dock regeringen lagt fram denna proposition, och vi kommer att vara för den.
Ali Esbati (V):
Det var ett intressant anförande av Mats Green, även om han i mycket liten utsträckning berörde den verklighet som propositionen har att hantera. Jag noterar att Mats Green sa att mycket har ändrats på den svenska arbetsmarknaden. Det finns fler små företag och många som har en lösare anknytning till arbetsmarknaden. Det var bra sagt.
Det är alltså ett argument för propositionen, och det kommer också tydligt till uttryck i den. Det var därför en lite märklig vändning från Mats Greens sida att använda det argumentet för att föreslå avslag på propositionen.
Det fanns också en del överraskande inslag i Mats Greens anförande, till exempel att samtliga fackliga organisationer i Sverige - LO, TCO och Saco, som alla står bakom en starkare roll för skyddsombuden - skulle vara något slags socialdemokratiska täckorganisationer. Det är en nyhet som inte jag har nåtts av, och, tror jag, inte heller någon som ingår i de här centralorganisationerna.
Det verkar snarare vara någonting som man pratar om hos Moderaterna, och det borde man kanske sluta med. Jag funderar samtidigt lite grann kring vad Mats Green menar med det han säger om att detta är någonting som gäller alla arbetstagare. Det är ju så att vi har kollektivavtal på svensk arbetsmarknad, och ett kollektivavtal täcker alla som binds av det, oavsett om de är medlemmar i facket eller inte.
Varför ska inte en facklig organisation kunna ta det ansvar som följer med kollektivavtalet att bidra till att, tillsammans med arbetsgivaren, ha en god koll på arbetsmiljöfrågor? Varför är Moderaterna så ängsliga för att arbetstagarna ska kunna påverka sin arbetsmiljö?
Ali Esbati (V):
Jag är i och för sig född i ett annat land än Sverige, men jag misstänker att den språkförbistring som verkar finnas här inte huvudsakligen beror på mig. Allt förhåller sig i princip tvärtom mot det som Mats Green säger.
Det är inte så att vi idylliserar situationen som råder på svensk arbetsmarknad, utan vi beklagar många av de försämringar som har skett, inte minst tack vare förslag som Mats Greens parti har lagt fram över tid. För att motverka försämringarna finns en rad förslag som vi har velat se. Ett av förslagen lägger nu regeringen fram en proposition om, och det tycker vi är mycket bra.
Det tycker också de fackliga organisationerna, som har insikt i frågan - de har efterlyst detta länge. Sist jag kollade var det så att det alltid är regeringen som lägger fram propositioner. Nu har man lagt fram en proposition, och den diskuterar vi i riksdagen. Det är inte konstigt. Om Mats Green har missat den gången beklagar jag det, men nu ligger propositionen på bordet. Mats Green efterfrågar också en utvärdering av det system som finns nu.
Jag kan ändå tipsa om ett modernt elektroniskt verktyg som heter Google. Vid en sökning på Google ser man att det finns mycket skrivet om systemet för skyddsombud samt om forskning på området arbetsmiljö om varför det är viktigt med närvaro och närhet för att arbetsmiljöarbetet ska fungera. Arbetsmiljöverket gjorde ungefär 3 000 inspektioner.
De regionala skyddsombuden medverkade till ungefär 55 000 fall av kontakt för att förbättra arbetsmiljöverksamheten. Det är ett kostnadseffektivt system där staten bidrar med lite grann och där de fackliga organisationerna också bidrar. Frågan kvarstår: Varför är Mats Green och hans parti så ängsliga inför att arbetstagare ska ha större inflytande och påverka riskerna i arbetsmiljön?
Ali Esbati (V):
Jag har två frågor till Magnus Persson. Jag noterade att Magnus Perssons argumentation mot propositionen huvudsakligen baserades på ett slags personligt trauma i form av att Magnus Persson inte fick vara kvar i den fria föreningen Byggnads sedan han valt att organisera sig i ett rasistiskt politiskt parti.
Min fråga är: Är detta verkligen ett tillräckligt skäl att förvägra Sveriges arbetstagare en bättre modell för skydd mot hot och risker på arbetsplatsen? Den andra frågan handlar om staten kontra partsorganisationerna.
Magnus Persson argumenterar väldigt hårt för att det måste vara statliga myndigheter som genomför det arbete som i dag genomförs av fack och arbetsgivare tillsammans, och att detta ska organiseras och finansieras på ett sätt som ännu är oklart - detta är i alla fall utgångspunkten.
Min fråga är: Är det därmed också Sverigedemokraternas och Magnus Perssons uppfattning att kollektivavtalen generellt bör ersättas med saker som staten genom myndigheter gör? Det finns ju en intim koppling, som vi diskuterar. Poängen med kollektivavtal är att organisationer tar ansvar för mycket av det som händer på arbetslivets område.
Det finns politiska system där man har velat ersätta detta med att staten i stället reglerar de förhållandena. Om Sverigedemokraterna i detta fall så gärna vill att staten ska göra saker i stället för organisationerna, gäller detta också andra saker som kollektivavtal reglerar?
Ali Esbati (V):
Jag är glad att höra att Magnus Persson inte är ledsen över att han fick lämna Byggnads. Jag är inte heller ledsen för det. Jag försökte förstå vad som föranledde den väldigt negativa inställningen till att fackliga organisationer - LO, TCO, Saco - får göra det som är deras ansvar.
Men vi kanske måste lämna det. När det gäller kollektivavtal försökte jag i mitt anförande förklara hur det funkar - tydligen inte särskilt framgångsrikt. De kollektivavtal som gäller på en arbetsplats gäller ju även de personer som inte är medlemmar i det kollektivavtalsbärande facket.
Frågan är alltså: Ska den fackliga organisationen kunna medverka till att det bildas en skyddskommitté på arbetsplatsen och i övrigt kunna göra det som man förväntar sig att en kollektivavtalsbärande organisation ska kunna göra, bland annat bry sig om hur arbetsmiljön ser ut?
Det är ju inte så att om man har eller inte har kollektivavtal, om man har eller inte har en facklig medlem, om man har eller inte har haft besök av ett regionalt skyddsombud får Arbetsmiljöverket plötsligt inte komma och göra en inspektion. Det har inget med den saken att göra.
Frågan är: Ska en facklig organisation som har arbetsplatser som täcks av kollektivavtal kunna vara på plats och se till att kollektivavtalet kan följas också när det gäller arbetsmiljöfrågor? Vårt svar är ja. Sverigedemokraternas svar är nej. Jag har försökt utröna varför. Det har inte gått så bra. Men det beror på, tror jag, att Magnus Persson inte är så bra på att förklara det.
Jag tror att det beror på att man helt enkelt tycker väldigt illa om fackliga organisationer generellt, i linje med det som är Sverigedemokraternas politiska DNA.
Ali Esbati (V):
Jag noterade att Alireza Akhondis definition av konstruktiva förslag i det här fallet var att yrka avslag på en proposition. Där har vi lite olika ingångar.
Jag vill bara försöka förstå det här ordentligt, för propositionen handlar ju inte om huruvida regionala skyddsombud ska finnas och verka, utan den handlar om huruvida regionala skyddsombud också ska kunna ha tillträde till vissa typer av arbetsplatser som de i dag inte har tillträde till.
Centerpartiets argumentation, i alla fall som vi hör den i dag, handlar om de regionala skyddsombudens verksamhet över huvud taget, alltså om det är rimligt att man har regionala skyddsombud eller inte som har de befogenheter som regionala skyddsombud har. Jag försökte i mitt anförande komma fram till att så ser argumentationen ut. Men man går egentligen mycket längre än propositionen i viljan att vrida tillbaka arbetstagarnas rättigheter.
Det är mer en tradition i Centerpartiets politik i övrigt, men det är i alla fall viktigt att det blir tydliggjort. Man menar att det här är problematiskt därför att det handlar om myndighetsutövning och vad det nu kan vara. Man vill därför dra tillbaka de befogenheter som de regionala skyddsombuden har i dag. Det är viktigt att detta kommer fram i den här debatten.
Det vi diskuterar nu är frågan om det som de regionala skyddsombuden i dag gör, vad man nu tycker om det, också ska kunna göras i situationer där arbetsgivaren till exempel har sett till att skrämma arbetstagarna så att det inte finns någon facklig medlem. Det är det som det handlar om. Varför ska sådana arbetsplatser inte kunna få komma med i den gemenskap som den svenska modellen erbjuder?
Varför vill Centerpartiet förvägra dem det?
Ali Esbati (V):
Jag påklistrar inte Alireza Akhondi några andra ståndpunkter än dem han just redogjorde för i talarstolen. Det blir konstigt om man inte får referera till vad någon har sagt för att den kan blir kränkt av det. Självklart går den motion som ni har skrivit ut på att föreslå avslag på propositionen.
Men det som Alireza Akhondi sa i talarstolen handlade om de problem som finns med att regionala skyddsombud över huvud taget har den roll som de har. Om jag inte ska tolka det så undrar jag vad Alireza Akhondi menade med att detta handlar om myndighetsutövning och att det inte bör ligga på regionala skyddsombud utan hos en statlig myndighet.
Jag försöker alltså reda ut vad Centerpartiet och Alireza Akhondi egentligen menar. Jag undrar också vad den utvärdering som Centerpartiet efterlyser ska vara oberoende av. Ska den vara oberoende av det som händer i verkligheten? I verkligheten har vi ju till exempel forskning som visar att det är viktigt med närvaro på arbetsplatserna för att det systematiska arbetsmiljöarbetet ska fungera.
Vi har fackliga organisationer för tjänstemän, arbetarsidan och akademiker som säger att det är viktigt för dem att detta sker. De säger också att företag som gör rätt inte ska utsättas för konkurrens på oseriös grund.
Det är vad som sker om företag ser till att skydda sig från insyn genom att skaffa sig en arbetsplats där man inte har någon facklig medlem. Då behöver de inte följa upp det kollektivavtal på området som de har skrivit under. Varför vill Centerpartiet stå upp för dessa företag?
Ali Esbati (V):
Det verkar vara någon missuppfattning. Vänsterpartiet är, som jag sa i anförandet och som också framgår av betänkandet, för regeringens förslag i propositionen. Vi tänker rösta ja till den. Men vi har också ytterligare förslag, och de föranleder en reservation. Vi reserverar oss alltså inte mot att propositionen antas.
Utöver detta är det mycket som är märkligt här. Gulan Avci sa i sitt anförande det som hon har varit med och skrivit i en debattartikel som är publicerad i dag: att det är viktigt att skydda arbetstagare från fackliga organisationer.
Det är kanske inte en ny politik, men det är lite av en språklig innovation. Det de ska skyddas från är att få bättre löner och arbetsvillkor. Man brukar inte kalla det för att skydda någon. Man brukar inte säga att man skyddar någon exempelvis från att få rätt till sjukvård. Jag behöver en lite bättre förklaring: Vad är det Gulan Avci egentligen menar?
Man skulle skydda dem från stridsåtgärder. Stridsåtgärderna går ut på att man kräver att deras arbetsgivare ska teckna kollektivavtal så att de får likvärdiga löner. På vilket sätt menar Gulan Avci att det hotar dessa personer?
Nu lät det nästan som att man skulle angripa dem på arbetsplatsen, men det är inte så stridsåtgärder på arbetsmarknaden fungerar.
Ali Esbati (V):
Jag tror inte att man generellt sett blir skrämd av organisationer som ser till ens intressen. Men jag vill understryka att det inte var debattartikelns rubrik i Aftonbladet som jag reagerade på, utan det var det som stod i texten. Jag utgår från att ni själva har skrivit den.
Jag reagerade även på det som sas i talarstolen - det kunde jag i alla fall verifiera att det var Gulan Avci själv som sa. Man var orolig från liberalt håll när det gäller det skydd som finns mot att drabbas av stidsåtgärder. Detta skulle så att säga drabba arbetstagare. Det står: går in med stridsåtgärder för att skydda en arbetstagare som inte ens är medlem i ett svenskt fackförbund. Detta är lite klurigt.
Men låt mig i alla fall konstatera att oron från Liberalernas sida handlar om att man på något sätt skulle försämra Sveriges konkurrenskraft genom att personer som kommer till Sverige för att arbeta får möjlighet att vara täckta av samma kollektivavtal som andra som arbetar i Sverige är täckta av. Jag tror tvärtom att det skulle stärka Sveriges konkurrenskraft.
Inte minst skulle det göra det lättare för företag som vill betala rimliga löner, så som de är avtalade i normerande kollektivavtal. De skyddas i så fall från osund konkurrens från dem som vill dumpa löner och arbetsvillkor.
Jag konstaterar slutligen att det verkar vara en liberal uppfattning att bostadsbristen i Sverige inte beror på att man inte vill bygga bostäder och inte vill satsa på det och att man har något slags fantasi om marknadshyror i stället, utan det beror på att byggnadsarbetarna har för höga löner. Det tror jag är en ståndpunkt som inte stämmer särskilt bra överens med verkligheten, men jag konstaterar att den finns hos Liberalerna.
Ali Esbati (V):
Jag hade egentligen en del av samma frågor som Mats Green ställde till Serkan Köse från Socialdemokraterna, men det känns mer rimligt att ställa dem till Martin Ådahl, för i den här reformeringen upplever man ofta att regeringspartierna är lite baksätespassagerare.
Jag ska inte recensera hur de kanske känner inför det, utan jag ställer de här frågorna till Martin Ådahl. Jag hade lite funderingar om det här med skyltar. Skyltar är ett trevligt visuellt hjälpmedel, men innebär det här med att det ska komma till skyltar för Arbetsförmedlingen att det också ska finnas verksamhet bakom dem?
Man får en del tråkig information om man talar med exempelvis anställda eller fackliga inom Arbetsförmedlingen. Det handlar om att man är orolig för att de personer som har sagts upp och nu kanske ska komma tillbaka inte har några egentliga arbetsuppgifter och framför allt att det bakom de här skyltarna snarare kan finnas en påfallande icke-verksamhet.
Det finns kanske någon som inte ens jobbar på Arbetsförmedlingen som har till uppgift att säga att de som kommer och vill ha stöd av Arbetsförmedlingen kan googla eller använda andra typer av hjälpmedel.
Det är väl kanske inte riktigt det som jag tror många uppfattade skulle ske när Centerpartiet slog på stora trumman och under hårt tryck utifrån sa att det nu skulle bli ordning och reda på Arbetsförmedlingen i hela landet. Det får Martin Ådahl gärna kommentera.