KBLab/rixvox huggingface dataset:
Edward Riedl (M):
Tack, ministern, för svaret! Strandskydd är en fråga som engagerar i många olika dimensioner, inte minst eftersom vi människor tycker om att bo i nära anslutning till vatten. Drömmen för många är att bo helt eller delvis i vattennära områden. Huvudregeln i strandskyddsreglerna gäller 100 meter. Det kan utvidgas till 300 meter om särskilda skäl föreligger för det.
Det ska då utnyttjas endast vid särskilda skäl. Tyvärr finns det väl mycket som talar för att det på olika sätt missbrukas i länsstyrelsernas bedömning av den lagstiftning man har att förhålla sig till, det vill säga lagstiftarens intention var något helt annat än det sätt som man gör bedömningarna på ute på länsstyrelserna. Det är inte rimligt att den politiska viljan inte följs.
Vi har i Sverige nästan en kilometer strand per kvadratkilometer. Det är väldigt mycket strand och strandlinje i vårt land. Det är inte bara rimligt att vi bygger strandnära, utan det är också helt nödvändigt i många delar av landet för att vi ska kunna fortsätta att expandera när det gäller boenden. Länsstyrelserna har gjort en översyn av det utvidgade strandskyddet.
Den är färdig. Strandskyddsdelegationens arbete är klart, och slutbetänkandet är överlämnat. En majoritet i Sveriges riksdag har beslutat om ett tydligt tillkännagivande till regeringen om att man ska återkomma med reformerade strandskyddsregler. Fru talman! Avser regeringen att återkomma till riksdagen med ett förslag till reformerade strandskyddsregler enligt riksdagens tillkännagivande?
Edward Riedl (M):
Det är klart att strandskyddet engagerar, precis som ministern tar upp här i sitt anförande och som jag sa, just för att människor tycker om att bo och vistas i vattennära miljöer, och just därför debatterar vi de här frågorna väldigt ofta.
Det handlar både om att kunna bebygga fler delar av våra städer och om att öka attraktiviteten på landsbygden och på mindre orter, där man skulle kunna uppnå det genom att öppna upp fler områden nära stränderna. Den sammanlagda längden på den svenska fastlandskusten är drygt 386 000 kilometer. Det är lite drygt nio och ett halvt varv runt jorden.
Hela denna sträcka kan inte vara lika skyddsvärd som lagstiftningen ytterst gör gällande när det gäller att nyttja 300-metersregeln. Man måste kunna bebygga mer än vad man gör i dag. Fru talman! Ministern följer frågan, säger hon. Jag menar att ministern borde göra mer.
Hon kanske andas det i sitt andra svar här i kammaren, att regeringen avser att på något sätt återkomma. Det är ju fullt rimligt att regeringen gör det när det finns ett tillkännagivande. Visst finns det en viss besvikelse från oss som tyckte att den lagstiftning som genomdrevs under allianstiden borde ha lett till mer.
Vår ambition var ju att tillgängliggöra mer bebyggelse i strandnära områden, och då är det klart att det är det vi hade velat se och inte en hårdare tillämpning. Min allianskollega Lars Tysklind var inne på att en del givetvis också handlar om tillämpningen av de lagar och regler vi har, och därför är det viktigt att man även följer den delen. Jag ställer frågan en gång till: Kan ministern tänka sig att göra mer än att bara följa frågan?
Jag menar att det bör göras mer. Det kanske var det ministern menade, och då får hon gärna säga det igen.
Edward Riedl (M):
Ministern hör nyansskillnader mellan Moderaterna och Liberalerna i debatten. Det vore möjligen en underdrift av mig att påstå att det säkert kan vara så att det finns en del nyansskillnader mellan regeringens två samarbetspartier Socialdemokraterna och Miljöpartiet, men vi kanske ska lämna den debatten därhän. Så skulle jag vilja påstå i alla fall. Vi står givetvis bakom det tillkännagivande som en majoritet av riksdagen, däribland Moderaterna, har skickat till regeringen.
Det är väl egentligen det som den här interpellationsdebatten handlar om, tidigare interpellationsdebatter har handlat om och möjligen också framtida interpellationsdebatter om strandskyddet kommer att handla om. Vad avser regeringen att göra för att uppfylla det som finns i tillkännagivandet? Det är vad debatten handlar om. Jag tackar för debatten. Jag har ingen annan uppfattning än att det är bra att i så bred samstämmighet som möjligt göra den här typen av förändringar.
Låt mig ställa min första fråga till ministern igen. Tycker ministern att tillämpningen av lagstiftningen i dag fungerar bra eller inte? Om den inte fungerar bra, är ministern beredd att göra någonting åt det i enlighet med riksdagens tillkännagivande?
Edward Riedl (M):
Tack, ministern, för svaret! Umeå universitet är viktigt för jobb och tillväxt, självfallet i Umeå men också i Västerbotten och hela Norrland. Fortsatta satsningar på just detta område är kanske en av de mest avgörande framtidsfrågorna i vårt land, särskilt i den norra delen av Sverige.
Det är mycket glädjande med de satsningar på Umeå universitet som ministern nämner. Satsningarna ligger väl i nivå med de satsningar som alliansregeringen gjorde årligen under de åtta år då vi hade regeringsmakten. Herr talman!
Det jag egentligen vill fråga ministern är om det är regeringens mening att fortsätta höja anslagen till Umeå universitet över tid i samma eller, ännu hellre, i högre grad än alliansregeringen tidigare gjorde. Är det den här regeringens ambition?
Edward Riedl (M):
Jag vill bara snabbt rekapitulera historien från åren närmast innan den här regeringen tillträdde. Då ökade anslagen till Umeå universitet från ungefär 1,7 miljarder kronor till lite drygt 2,2 miljarder kronor. Högre utbildning är viktigt i hela Sverige.
Det är på det sättet vi ska konkurrera med vår omvärld och stärka vår position i den globala konkurrensen. Så sent som i dag kunde vi läsa att Spotify är ett av de företag som inte tror att de kommer att kunna växa i den här miljön i Sverige.
Vi behöver fortsatta satsningar inom en mängd olika områden när det gäller högre utbildning för att klara av att både attrahera nya företag och att få de företag som redan finns här att vilja stanna och växa inom vårt lands gränser. Det är lite synd att ministern inte nämner detta, men hon kanske bara glömde det. Samarbetet med kommunerna, regionerna och landstingen är självfallet jätteviktigt när det gäller en rad olika utbildningar.
Men vi behöver också ett ökat samarbete med näringslivet i Sverige när det gäller just högre utbildning. Där kan vi bli bättre. Det finns många goda exempel, men vi skulle kunna bli ännu mycket bättre på det området. I Norrland växer det längs stora delar av kusten. I många av våra inlandsregioner växer det mindre, och en del har till och med negativ tillväxt. I detta sammanhang finns det en hel del utmaningar.
Man har till exempel svårt att rekrytera läkare till sjukstugor och hälsocentraler. I detta kan vi konstatera att de läkare som utbildas i Norrland får sin utbildning på Umeå universitet eller via den satellitutbildning man har i regionen. Vill vi ha läkare i Norrland måste vi alltså utbilda dem på Umeå universitet. Det innebär att det är extra viktigt att tillföra särskilda resurser till Umeå universitet.
Detta nämnde ministern inget om. Jag tolkar hennes svar på min fråga som att det handlar om generella satsningar i hela Sverige. Alliansregeringen genomförde när det gäller läkarutbildningen och en del andra utbildningar riktade satsningar på en del orter. Umeå var en av de orter som hanterades i det sammanhanget. Som jag sa: Vill vi ha läkare i hela Norrland måste vi utbilda dem på Umeå universitet.
Vi måste fortsätta att satsa mer på vissa universitet än på andra. Då är min fråga till ministern: Kan ministern tänka sig riktade satsningar till exempelvis Umeå universitet för att möta en del av dessa utmaningar?
Edward Riedl (M):
Jag vill börja med att säga: När man lyssnar på ministern kan man få uppfattningen att alliansregeringen gjorde tillfälliga satsningar, det vill säga att man inte höjde anslagsnivån för högskolor och universitet. Man kan också få uppfattningen, i den retorik ministern använder, herr talman, att det var skattesänkningar som gjorde att det inte blev resurser till våra högskolor och universitet. Det är en helt felaktig beskrivning, vill jag bara säga. Det är inte alls på det sättet.
Jag kan ta det universitet som vi pratar om i den här debatten, Umeå universitet. Under alliansregeringens år höjde man anslagen till universitetet från ungefär 1,7 miljarder kronor per år till 2,2 miljarder kronor per år. Det är riktiga pengar, det vill säga en nivåökning som är betydande. Det är med stor glädje jag ser att även den här regeringen, om man tittar på ett års budget, har tillfört resurser i paritet med det som alliansregeringen gjorde.
Min frågeställning är egentligen, herr talman: Avser den här regeringen att fortsätta med den här typen av satsningar på Umeå universitet och på de andra universiteten, om man vill fullfölja frågeställningen? Sedan tycker jag att det som ministern själv nämnde är bra. Jag tycker att det är jättebra att man satsar på att stärka forskarutbildningen. Det är alldeles förträffligt att man gör på det sättet, för det är helt nödvändigt.
Men om jag förstår ministern rätt är det riktade satsningar på enskilda utbildningar som man gör. Man har alltså inte gjort en riktad satsning till Umeå universitet på en utbildning, utan det är i grunden generella satsningar som träffar rätt över alla lärosäten. Det är inte så att man har valt ut några och satsar lite extra resurser, som man till exempel gjorde när det gällde läkarutbildningen. Man fördelade då något fler platser till Norrland, till exempel. Det var det som den förra regeringen gjorde.
Man satsade på Norrland. Den här regeringen har i fråga efter fråga valt att verka Norrlandsfientligt, som jag brukar kalla det på hemmaplan. Man höjer bensinskatter, och man ska införa flygskatter. Då är frågan: Avser man att göra riktade satsningar på Umeå universitet eller inte?
Edward Riedl (M):
Tack, ministern, för svaret! När svaveldirektivet trädde i kraft under förra mandatperioden innebar det ökade kostnader för den kommersiella svenska sjöfarten. Den svenska handelsflottan var redan innan dess hårt ansträngd. Vi hade upprepade debatter i den här kammaren om just den frågeställningen.
Alliansregeringens svar var det som kom att kallas sjöfartsmiljarden, det vill säga pengar avsatta för att den kommersiella sjöfarten, den svenska handelsflottan, skulle få visst andrum trots de nya pålagorna. Herr talman! Det var ett väldigt högt tonläge från Socialdemokraterna vid det tillfället, när man satt i opposition.
Men i regeringsställning väljer man nu att inte förlänga stora delar av det som var sjöfartsmiljarden. Några delar behåller man, men stora delar tar man nu bort. Den kommersiella sjöfarten och flyget finansierar större delen av sjö- och flygräddningen. Det är rimligt, och det är på det sättet det ska vara, att de bär kostnaderna. Men den svenska handelsflottan är som jag sa hårt ansträngd.
Då är det viktigt att det är ordning och reda i fråga om vad den ska betala och vad som ska finansieras med anslag. Det är bra att den överkapacitet vi har i sjö- och flygräddningen kan användas av den kommunala räddningstjänsten. Det är vi helt överens om. Det tror jag inte att det finns något parti som är emot. I nödsituationer, oavsett var de uppstår, ska samhällets samlade resurser självfallet kunna ställas till förfogande på ett eller annat sätt. Återigen: Det är viktigt med ordning och reda.
Detta kunde göras före 2015 också. Före 2015 skickade man faktura från sjö- och flygräddningen om man utförde uppdrag åt den kommunala räddningstjänsten. År 2015 tog man bort detta. Då är frågan om det är den svenska handelsflottan som ska bekosta den kommunala räddningstjänsten eller inte.
Statsrådet svarar att inget har hänt i sak sedan hon svarade min partikollega Jessica Rosencrantz i september förra året. Preliminära siffror visar, eller indikerar åtminstone, att det finns ett kraftigt ökat kommunalt användande av de sjö- och flygräddningsresurser vi har.
Tycker ministern att den svenska handelsflottan ska bekosta ett ökat kommunalt nyttjande av sjö- och flygräddningsresurser?
Edward Riedl (M):
Låt mig svara på ministerns två frågor. Nej, jag tycker inte att regeringen ska bryta mot lagen. Det vore synnerligen dumt att göra det. Jag har inget emot att man gjorde om det på det sätt man gjorde, så att verksamheten hamnade i myndighetsform. För det var ju det som hände: Sjöräddningen hamnade i myndighetsform, och då uppstod det här problemet. Jag tycker inte heller att det finns ett överutnyttjande. Låt mig vara tydlig med det.
Jag tycker att det är bra att man kan nyttja samhällets samtliga resurser när det uppstår nödsituationer. Det kan handla om att söka efter försvunna barn eller liknande. Det finns väl ingen som är däremot? Men det är inte detta som den här frågan handlar om. Frågan är ju vem som ska bekosta de olika delarna av verksamheten. Herr talman!
Alliansregeringen tillförde sjö- och flygräddningen resurser som en delkompensation för handelsflottans ökade kostnader för svaveldirektivet. Är ministerns ståndpunkt att den satsningen i stället ska användas till kommunal räddningstjänst? Jag har två frågor till ministern, och jag hoppas att hon kan vara vänlig och besvara dem på en gång, precis som jag gjorde.
Lovar ministern att det blir ordning och reda mellan de olika delarna när det gäller finansieringskällorna för just sjö- och flygräddningen?
Och i det fall det inte är ordning och reda, det vill säga om den kommunala delen tar så mycket resurser i anspråk att det per definition blir den svenska handelsflottan som finansierar den kommunala räddningstjänsten, kan ministern då lova att hon tillför statliga pengar till detta, så att det inte belastar en redan hårt ansträngd svensk handelsflotta?
Edward Riedl (M):
Det skulle ha varit intressant om vi hade kunnat färdas i tid till de debatter vi hade för några år sedan, då Socialdemokraterna förfasade sig och rasade över att vi inte tänkte satsa mer på den svenska handelsflottan än vi faktiskt gjorde. Men så fort de kom i regeringsställning tog de tillbaka de pengar som vi avsatte för den svenska sjöfarten, och man säger att det i grund och botten inte är så mycket problem därför att oljepriserna är låga.
Det är intressant hur debatter kan utvecklas över tid och beroende på om man sitter i regeringsställning eller inte. Det stämmer som ministern säger att Sjöfartsverket ser över detta. Det gör man för att det har funnits farhågor för att det inte står rätt till och för att det inte är ordning och reda. Ministern upprepar det, och jag kan bara konstatera att de preliminära siffrorna visar på ett kraftigt ökat nyttjande av resurser för sjö- och flygräddningen från den kommunala räddningstjänstens sida.
I ett sådant fall får vi vissa undanträngningseffekter, där det blir den svenska handelsflottan och den kommersiella flygfarten som finansierar sådant som kanske borde vara finansierat med anslag. Jag upprepar mina två frågor. Jag har försökt att besvara ministerns frågeställningar. Kan ministern lova att det blir ordning och reda på den här verksamheten?
Kan ministern lova att i det fall det inte är det styr man upp det och anslagsfinansierar de delar som ska vara anslagsfinansierade, det vill säga att man inte tar mer pengar av den svenska handelsflottan?
Edward Riedl (M):
Det här blir möjligen en kort debatt. Jag vill bara tacka ministern för svaret, och jag konstaterar att regeringen genomförde det här en dag efter att jag ställde min interpellation. Det tycker jag var snabbt jobbat av regeringen. Det var lite roligt att vi hade samma tanke samtidigt. Det är en bra förändring. Den gör det som tidigare ändå var tvunget att göras, det vill säga att bärga längre fordonskombinationer, möjligt att göra utan att bryta mot lagen. Det är ett bra beslut. Jag har inget mer att tillföra debatten.
Snabbt jobbat, får man väl helt enkelt säga till ministern.
Edward Riedl (M):
Tack, ministern, för svaret! Norskt förarbevis för snöskoter är giltigt i Sverige samtidigt som en ny norsk tolkning, för ett par år sedan, gör att svenska förarbevis för snöskoter inte längre är giltiga i Norge. Precis som ministern beskriver ställer det här till det för rennäring, räddningstjänst och svenska skoteråkare som rör sig i gränsområdena. Där är vi helt överens, herr talman.
Däremot har jag lite svårt att förstå att det ska ta så lång tid för den svenska regeringen att komma fram till en lösning med den norska regeringen. Jag har haft uppe frågan med ministern vid tidigare tillfällen. Då har det låtit som att en lösning ändå har varit nära. Men tiden fortsätter att gå, och ingen lösning ser ut att finnas i sikte. Dagens situation är inte rimlig mellan två länder som Sverige och Norge inom det här området. Det är ministerns ansvar att lösa frågan. Herr talman!
När tror ministern att den här frågan kommer att vara löst?
Edward Riedl (M):
Jag kan, precis som ministern, inte förstå hur det här ska kunna ta så lång tid. När två länder som Sverige och Norge inte kan lösa en sådan här fråga och det går flera år kan man fundera över vad det är som gör att det inte går framåt. Jag kan bara, som jag har gjort i tidigare debatter, uppmana ministern att faktiskt lyfta frågan på allvar med sina norska kollegor och se till att det blir en lösning.
Återigen: Det är den svenska regeringen som har ansvaret att lösa frågan med sin norska motsvarighet. Det kan inte få ta precis hur lång tid som helst. Jag tror inte att vi ska förlänga debatten alldeles i onödan, men jag dristar mig ändå, herr talman, till att fråga ministern om hon kan tänka sig ytterligare påtryckningar på den norska regeringen. Det måste vara på det sättet att vi erkänner varandras förarbevis och körkort inom det här området, som vi gör inom andra områden.
Allt annat är helt orimligt. Det kan inte få ta hur lång tid som helst. Vad tänker ministern göra för att den här frågan ska bli löst? Jag förstår att den svenska regeringen inte kan gå in och ge den norska myndigheten någon form av direktiv. Men någonting bör man rimligen kunna göra.
Edward Riedl (M):
Nej, i det här fallet finns det som jag ser det inget delat ansvar mellan den tidigare regeringen och den nuvarande, för det här problemet uppstod samtidigt som vi fick en S- och MP-regering i det här landet - två helt okorrelerade olyckor, men de uppstod ungefär vid samma tillfälle. Det är den svenska regeringens ansvar att lösa ut den här typen av gränshinder och gränsproblematik. Det finns ingen annan i Sverige som kan göra detta.
Självfallet kan vi från oppositionen bistå på olika sätt, men det måste ändå vara den svenska regeringen som löser den här typen av frågor. Vi har ingen annan instans än just regeringen. Jag kan bara återigen en sista gång här i dag uppmana regeringen att skyndsamt hitta en lösning. Det kan inte vara på det sättet att det här ska dra ut på tiden mer än det redan har gjort. Jag önskar regeringen lycka till i att lösa den här uppgiften.
Edward Riedl (M):
Tack, ministern, för svaret! Om vi höjer tempot när det gäller just elbilar är det här ett område där det, vid sidan av en bättre miljö, eventuellt finns framtida svenska exportframgångar och många nya jobb. Det finns bara vinnare om vi är i framkant på det här området.
Jag vill vara tydlig med att jag tycker att det är bra att den nuvarande regeringen på många sätt fortsätter med alliansregeringens politik för att främja elbilsförsäljningen.
Det är bra om man kan ha så bred politisk enighet som möjligt i den här typen av frågor, eftersom det är långa investeringshorisonter när man köper både bussar och bilar, privat eller för kommersiella ändamål. Från början valde som sagt den nya regeringen inte att fullfölja alliansregeringens ambition att höja supermiljöbilspremien.
Men om jag tolkar ministerns svar rätt, herr talman, avser man att höja supermiljöbilspremien från dagens 40 000 kronor. Frågan är då till vad. Det skriver inte ministern. Det skulle vara väldigt intressant om hon kunde meddela detta, men om jag förstod svaret rätt avser man att höja supermiljöbilspremien, och det är i sådana fall väldigt bra.
Det är ju på det sättet att merkostnader gör det lite svårt att från början sälja de här bilarna, inte minst till den privata marknaden. Merkostnaden ligger någonstans mellan 100 000 och 150 000 kronor, vilket Bil Sweden med flera har räknat fram.
Det är en betydande barriär som ska övervinnas just för stunden innan vi får ned priset, och priset får vi antagligen ned när vi får upp försäljningen. Därför är det viktigt med just supermiljöbilspremien och att den är på en sådan nivå att den också på allvar hjälper privatbilister att göra denna investering.
Sedan är det på det sättet att den nuvarande regeringens politik när det gäller vägar, om man inte väljer att i framtiden prioritera dem lika mycket som tidigare, inte är bra. Köer och dålig framkomlighet är ju lika illa oavsett om man sitter i en vanlig bil som går på fossila bränslen eller i en elbil.
Dessutom riskerar den nuvarande regeringen genom att påskynda kärnkraftsavvecklingen innan det finns bra alternativ att försämra elproduktionen. Då blir elbilarna helt enkelt mindre smarta. I en del andra länder där man har bra elbilsförsäljning har man en väldigt smutsig elproduktion, och då blir miljöbilarna inte så bra som de skulle kunna vara. Man får bättre miljö i innerstäderna, men man vinner ingenting vad gäller klimatet.
Herr talman! Kan ministern tänka sig att höja anslagen för miljöbilspremien från dagens 40 000 kronor för att främja försäljningen av både elbilar och laddhybrider, och i så fall till hur mycket?
Edward Riedl (M):
Låt mig först besvara min socialdemokratiske riksdagskollega Rikard Larssons anförande. Han menade att jag på något sätt ställde väg och järnväg mot varandra. Jag vill vara tydlig med att säga att det gjorde jag absolut inte. Det jag däremot konstaterade var att om vi ska ha en fossilfri fordonsflotta kräver det vägar.
Det kräver en ökad elbilsförsäljning och en ren energiproduktion. Det är komponenter som krävs om vi ska få en fossilfri fordonsflotta.
Man kan klä det, vilket både Rikard Larsson och ministern gör, i att man egentligen inte vill ha bilar och vägar och att man inte, som vi moderater, borde stå upp för att vi ska ha låga kostnader för bensinen, det vill säga att inte straffbeskatta landsbygden och dem som har långa avstånd. Men det är två helt olika saker. Jag menar att laddhybrider, elbilar och i förlängningen elektrifierade vägar är framtiden.
Det kommer att skapa såväl svenska exportframgångar som nya jobb och en bättre miljö. Men elbilsförsäljningen ökar alldeles för långsamt för att den ska kunna ta den plats den behöver. Elbilar är för dyra i inköp. Jag har ingenting emot ett bonus-malus-system, som ministern berättar att man nu har tillsatt en utredning av. Det bidrar i den riktningen, och rätt utformat kan det givetvis vara bra.
Fel utformat straffar det dem som inte har några alternativ, och då är det inte bra. Jag får be om ursäkt för att jag råkade berömma regeringen, herr talman. Det var tydligen alldeles fel av mig. Jag trodde av ministerns inlägg att döma att en höjning av supermiljöbilspremien var på gång, men det var uppenbarligen en missuppfattning från min sida. Jag får ta tillbaka det beröm jag råkade ge till regeringen.
Jag ställer ändå frågan till ministern: Givet att den fördyrande kostnaden ligger i storleksordningen 100 000-150 000 för att köpa ett elfordon eller en laddhybrid - skulle ministern kunna tänka sig att, precis som alliansregeringen aviserade att man skulle ha gjort om man hade haft kvar regeringsmakten, höja nivån på supermiljöbilspremien?
Då skulle det bli mindre kostsamt om privatbilister vill köpa miljöbil.