KBLab/rixvox huggingface dataset:
Abraham Halef (S):
Jag håller med om det fina arbete och den fina kultur vi har i Sverige med samarbete och samverkan. Därav kommer vi fram till bra lösningar, också på trafiksäkerhetsområdet. Men återigen vill jag poängtera att det inte kommer att vara någon skillnad. Dessa organisationer kommer att kunna begära ut uppgifter. Man kommer att kunna få ta del av dem.
Sedan kan jag förstå att frivilligorganisationer och andra aktörer kan tycka att det är lite krångligt jämfört med att ha direktåtkomst till Strada. Men vi får inte heller glömma att det inte är jättemånga myndigheter som har direktåtkomst till Strada. Det är begränsat, och det tycker jag är viktigt. I och med att det finns integritetskänsliga uppgifter där är det viktigt att de behålls inom en viss grupp av personer som har tillgång till Strada.
Men återigen: Dessa organisationer kommer att kunna begära ut uppgifter för det viktiga arbete som de gör.
Abraham Halef (S):
Jag tackar Jens Holm för frågorna, men jag förstår dem inte riktigt. Väglagen gäller byggnation, drift med mera av allmänvägar.
Cykelvägar utan direkt koppling till bilvägar betecknas inte som vägar enligt väglagens definition, vilket innebär att det kan vara svårt att med väglagens vägrätt nyttja mark för en cykelväg, då det inte finns samma exploateringsmöjligheter som för allmänväg.
Väglagens olika åtgärder har diskuterats länge, och det har också pekats på cykelstrategin. Trafikverket har också i olika rapporter lyft fram frågan och kommit fram till att lagen antingen behöver ändras eller tolkas annorlunda. Som Jens Holm vet fick vi så sent som i oktober en dragning i utskottet.
Man har analyserat frågan, och vi har precis fått en rapport på bordet.
Abraham Halef (S):
Som jag framförde i mitt anförande och även i repliken behöver frågan beredas. Det här är en rätt stor fråga som får ta den tid som behövs. Vi ska inte ta förhastade beslut. Jag är inte helt säker på att en uppdatering av väglagen behövs.
Vi behöver självfallet ge förutsättningar för cykelvägar i det statliga vägnätet, men samtidigt måste det finnas god samverkan mellan kommuner, regioner och regering. Vi behöver som sagt vidta många olika åtgärder för att detta ska bli verklighet. Vi behöver satsa mer på cykling, och vi behöver leverera mer utifrån den nationella cykelstrategin.
Detta ser vi fram emot. Jag har inte varit med så länge, men jag vet att den nuvarande regeringen har satsat mer på cykling än någon annan regering. Ideella organisationer kan ansöka om bidrag, och det finns satsningar i stadsmiljöavtalen. Pengar finns, så man har satsat.
Abraham Halef (S):
Jag har en fråga till infrastrukturminister Tomas Eneroth. Vi är många som följer händelseförloppet på våra vägar. Alla är vi rörande överens om att det ska vara sjysta villkor för yrkesförare och sund konkurrens inom transportnäringen. Vi välkomnar att EU:s medlemsländer har kommit överens om nya regler som skapar förutsättningar för en sund konkurrens och sjysta villkor.
Samtidigt ser vi med bestörtning att man försöker kringgå gällande regler och på detta sätt konkurrerar ut våra svenska åkerier. Min fråga lyder: Vad har regeringen gjort för att stoppa det otillåtna cabotaget på våra vägar?
Abraham Halef (S):
Jag har en fråga till infrastrukturminister Tomas Eneroth. Att inneha ett körkort innebär för många en frihet att inte vara beroende av någon annan och att kunna ta sig från punkt A till punkt B. Det innebär även frihet att själv kunna planera sin dag och att ha möjlighet att ta ett arbete på annan ort. Tyvärr har det uppdagats att det förekommer fusk vid förarprov och även att illegala utbildningsverksamheter har ökat. Att fuska vid förarprov är brottsligt, och dessa personer utgör en trafikfara på våra vägar.
Att bedriva utbildningsverksamhet utan tillstånd är olagligt, och man lurar människor på pengar samt slår undan benen på seriösa företag. Den 1 december 2021 trädde regeringens nya åtgärder för att stoppa svarta körskolor i kraft. Detta beslut välkomnades av många, framför allt de seriösa körskolorna samt Sveriges Trafikutbildares Riksförbund. Samtidigt ser vi att personer och företag fortfarande försöker kringgå reglerna.
Min fråga lyder: Vilka åtgärder kommer regeringen att vidta i det fortsatta arbetet för att stoppa fusket?
David Perez (SD):
Min fråga går till statsrådet Anders Ygeman. Stomnätet, eller kopparnätet som det ibland kallas och som många fortfarande är beroende av, föreslås vara helt borta senast 2026. I samband med detta finns en utbredd oro, i synnerhet på landsbygden, för att man inte kommer att ha ett fullgott alternativ på plats innan dess. Utbyggnaden har varit särskilt eftersatt på glesbefolkade platser, och många är som sagt fortfarande beroende av stomnätet för grundläggande kommunikation.
Risken finns att vissa kommer att hamna i ett digitalt utanförskap om inte tillräckligt mycket görs. Min fråga till statsrådet är därför: Hur tänker regeringen agera för att säkerställa att alla delar av Sverige har en fungerande lösning för telefoni innan det fasta telefonnätet monteras ned?
David Perez (SD):
Min fråga går till statsrådet Eneroth. Arbetsmiljön för anställda inom kollektivtrafiken har på senare år försämrats. Personalen vittnar om att hotfulla situationer är vardagsmat. Hot, elaka tillmälen, spott och ibland fysiskt våld hör till situationer som busschaufförer, lokförare och tågvärdar får räkna med på jobbet - ibland dagligen. Regeringen har inte vidtagit några åtgärder för att minska detta.
I Sekos undersökning 2019 svarade varannan ombordanställd Sekomedlem att det dagligen eller någon dag i veckan förekom hot på arbetsplatsen. Sverigedemokraterna har länge förespråkat tillträdesförbud för våldsamma personer, ökad bemanning på tågen och skärpta straff för dem som hotar eller brukar våld mot personal ombord. Inget har dock hänt, och man undrar om någon ska behöva sätta livet till innan regeringen agerar.
Min fråga lyder: Vad avser regeringen att göra för att få bukt med hot och våld på våra tåg och bussar?
David Perez (SD):
Tack, ministern, för svaret! Precis som nämns handlar interpellationen om något som berör väldigt många svenskar runt om i vårt avlånga land, kanske framför allt de som bor på landsbygden. Det är glädjande att vi närmar oss det ambitiösa men nödvändiga målet för bredbandsstrategin. Men när det gäller huruvida det uppnås får vi helt enkelt vänta och se.
Det vi faktiskt vet är att regeringen har misslyckats med målet för 2020; det har ministern själv sagt. Han har kallat det för ett misslyckande. Vi fick höra att regeringen kommer att tillskjuta mer medel för att påskynda utbyggnadstakten. Men det är långt ifrån de medel som egentligen krävs för att uppfylla målen.
Organisationen Hela Sverige ska leva har beräknat kostnaden till 22 miljarder kronor för att uppnå alla mål. Vi befinner oss i ett läge där alltmer av vår samhällsservice erbjuds via nätet. Banker och företag flyttar sina kontor och hänvisar i bästa fall till att man kan besöka dem i grannorten eller grannkommunen. Det får inte bli ett bestående problem att landsbygden saknar likvärdig tillgång till snabbt internet.
Från Sverigedemokraternas sida ser vi problemet och anslår 1 miljard mer än regeringen innevarande år för just detta ändamål. Vi vet hur viktig frågan är för landsbygdens fortsatta utveckling och överlevnad. Post- och telestyrelsen tillhandahåller en väldigt informativ - får man lov att säga - karta, som jag skulle vilja tipsa ministern och även er som lyssnar på debatten där hemma om. Den finner man på bredbandskartan.se.
Det ser väldigt fint ut till en början, med god täckning i hela landet. Men om man sedan ändrar inställningen till att innefatta orter utanför tätort och små orter skiftar genast kartan färg. I Uppsala län, som jag representerar, får endast tre av åtta kommuner godkänt eller grön täckning, vilket tyder på god täckning.
Intressant nog har exempelvis Knivsta kommun - som är en relativt liten kommun med ett pendlarstrategiskt läge mellan två stora städer, Uppsala och Stockholm - sämre tillgång till fiber än man har på hela Gotland, som dessutom är tio gånger så stort. Jag tror att vi alla har exempel på hur det kan vara när man befinner sig några mil från en större tätort. Man kan då få höra från lokalbefolkningen: Vi har ingen täckning i dag, för det blåser eller är lite dåligt väder.
Det får mig att tänka på en artikel från i våras i Dagens Nyheter, där man bland annat tittade på kopparnäten och att de skulle släckas ned. Där framgick att detta inte stämde med operatörernas karta, som visade god täckning när den faktiskt var det motsatta. Tillgång till snabbt internet är en viktig beståndsdel för infrastrukturen i vårt land, och pandemin har gjort behovet av goda kommunikationsmöjligheter ännu viktigare.
Jag vill därför passa på att fråga ministern hur han ställer sig till det faktum att medborgare saknar möjlighet att vara en del av samhället för att de saknar snabbt internet och hamnar i det så kallade digitala utanförskapet. Men framför allt: Hur avser regeringen att öka takten i utbyggnaden, vilket är oerhört viktigt för framtiden?
David Perez (SD):
När det gäller den siffra som lyfts upp är det inte jag som påstår detta. Det är organisationen Hela Sverige ska leva, och jag antar att de i sin tur baserar sig på Post- och telestyrelsens siffra. Det är såklart en budgetfråga. Det beror på vad man prioriterar. Som jag lyfte upp i mitt tidigare anförande valde Sverigedemokraterna att gå vidare med 1 miljard mer än vad regeringen faktiskt presenterade.
Det kan man komma ihåg: Vi kanske inte går hela vägen, men vi går betydligt längre än vad regeringen gör. Jag tror ändå att ministern och jag är eniga om att det behöver göras mer för att skynda på det här arbetet. Jag tycker att vi ska vara tacksamma för de arbetsinsatser, ofta ideella sådana, som har bidragit till utbyggnaden på landsbygden. Jag tänker då framför allt på byanäten. Regeringen och bredbandsstrategin sätter stor tillit till att marknaden ska lösa utbyggnaden.
Jag skulle kunna ta ett marknadsexempel. Det handlar om en villaägare som beställt fiber från en leverantör som lovat att utföra arbetet inom en viss tidsram. Problemet är att bara att tidsramen förlängts gång på gång. Så har det sett ut: När personen i fråga vänder sig till kommunen skyller de på staten. Vänder man sig till staten skyller de på kommunerna. Kvar blir den här fiberlösningen som inte blir löst. Ingen tar på sig ansvaret i det här fallet.
I takt med utbyggnaden har många leverantörer dessutom fått det tuffare att få ihop sina kalkyler. Under tiden får den här personen vänta, antingen på att andra projekt fullgörs eller på att det egna blir mer attraktivt. Det finns helt enkelt platser som marknadens aktörer aldrig kommer att bygga på, just för att det inte är tillräckligt lönsamt. Hur föreslår ministern att vi löser utbyggnaden på just dessa platser?
Faktum är, fru talman, att de medel som regeringen satsar på bredband kommer att löna sig, på kort sikt men även på lång sikt. Det är också pengar som kommer tillbaka i form av mer levande landsbygd. De skapar arbetstillfällen och en god infrastruktur, som i sin tur leder till god samhällsservice. Ministern lyfter i sitt svar upp att regeringen tillskjuter 1,3 miljarder kronor i bredbandsstöd.
Samtidigt vet vi att regeringen går vidare med exempelvis en familjevecka som beräknas kosta det dubbla. Då måste jag ändå ställa frågan, när vi pratar pengar: Anser ministern att det är viktigare med en familjevecka än att avsätta mer medel för att påskynda arbetet så att landsbygden får god tillgång till ett snabbt bredband?
David Perez (SD):
Jag ylar nog inte hälften så mycket som alla som bor på landsbygden och saknar god uppkoppling i dagsläget. Det får gärna ministern tänka på i framtiden. Faktum är att om vi har 95 procent - detta är också siffror som Hela Sverige ska leva har tittat på - är det fortfarande omkring 10 000 människor som saknar möjlighet till ett snabbt internet och god uppkoppling.
Detta är personer som på något vis sätts i ett mörker - i ett digitalt utanförskap, som man ofta kallar det. I takt med att myndigheter, bolag och företag kanske lägger ned sina kontor och flyttar blir det ett faktum att man förlorar den service som jag ändå tycker att vi borde kunna tillgodose för våra medborgare. Jag vill ändå passa på att tacka ministern för en givande debatt.
Jag tror att många där hemma har fått en lite tydligare bild av vad som görs och regeringens ambition gällande bredbandsstrategin. Pandemin har ju påverkat vårt samhälle något oerhört. Det är vi alla medvetna om. Men den har också påskyndat behovet av ett uppkopplat Sverige. Det är viktigt att regeringen tar det yttersta ansvaret för att tillgodose detta behov.
Med ett år kvar till valet hoppas jag att väljarna har hört hur regeringen väljer att prioritera denna viktiga fråga och att man väljer att lägga mer pengar på en familjevecka än på att faktiskt tillgodose snabbt internet till folk på landsbygden. Tänk på det! Tack för ordet, och tack för debatten!
David Perez (SD):
Min fråga går till infrastrukturministern. Regeringen har nyligen gått ut med uppdraget att utreda möjligheten att införa en form av trängselskatt för flyget. Förslaget är att beskatta flyg under peaktider, det vill säga när det är som mest populärt att flyga. Samtidigt vill regeringen lägga ned Bromma flygplats i förtid och hänvisar till att det inte flygs tillräckligt mycket - en åtgärd som riskerar att förvärra trängseln i luftrummet ytterligare.
Å ena sidan vill man få bukt med trängseln i luftrummet, å andra sidan förvärrar man den. Min fråga är därför om ministern anser att det är rimligt med en ny skatt på flyget när branschen inte hunnit återhämta sig från pandemin och dess effekter? Är det så att regeringen vill skapa trängsel för att få mer skattemedel till ladorna?
David Perez (SD):
Min fråga riktar sig till finansminister Mikael Damberg. Vi är alla väl medvetna om det höga elpriset som just nu råder runt om i vårt land. Det har försatt många familjer i en tuff situation. Regeringen har nyligen aviserat att man ska gå ut med stödåtgärder för hushållen med de högsta elräkningarna. Förslaget är att 1,8 miljoner hushåll ska ta del av omkring 6 miljarder kronor.
Finansministern nämnde på presskonferensen i går att det var en viktig insats för Sveriges alla elkonsumenter. Samtidigt är det många industrier och företag som slåss med liknande problem. Ett exempel som vi har kunnat läsa om i veckan är pappersbruket Klippans Bruk, som kan tvingas lägga ned efter att ha producerat papper i snart 450 år. Det är Nordens äldsta pappersbruk.
Anser ministern att det är rimligt med exceptionella stödåtgärder som enbart riktar sig till hushållen när det finns industrier och företag som lider till följd av det höga elpriset?
Helena Antoni (M):
Svenskt bistånd ska göra skillnad på riktigt, och det tror jag att jag och Annika Strandhäll är överens om. Men i dag försvårar utbetalningsmålet för goda projekt som hade kunnat göra stor nytta. Sidas medarbetare uppger att garantiers kostnadseffektivitet är en utmaning på grund av att det helt enkelt inte genererar utbetalningar. Behoven i världen blir inte mindre, tvärtom, precis som Annika Strandhäll lyfter upp i sitt anförande.
Extremfattigdomen ökar markant i spåren av pandemin, och utvecklingen går åt fel håll. Därför vill jag fråga: Tycker Annika Strandhäll att det är okej att kostnadseffektiva projekt bortprioriteras på grund av att de inte genererar utbetalningar? Är detta ett rimligt förhållningssätt i en tid då det talas om förlorade år, eller till och med decennier, av utveckling?
Helena Antoni (M):
Moderaterna vill att Sverige fortsätter att göra stor skillnad i världen, men det måste finnas en rimlighet i detta. Statens budget är inte oändlig, och i dag har vi stora problem som behöver lösas även inom Sveriges gränser. Just nu har vi ett instrument som är kostnadseffektivt, och det är garantiinstrumentet, som kan göra stor skillnad för många människor i världen.
Men på grund av utbetalningsmålet bortprioriteras användningen av garantierna. Varför ska Sverige utgå från ett mål som försvårar för utvecklingsarbetet? Vore det inte bättre att i stället jobba resultatorienterat med alla de verktyg vi har till vårt förfogande?
Helena Antoni (M):
Jag misstänker att Camilla Hansén vet vad jag kommer att fråga om. Det handlar såklart om utgiftsmålet, som sätter käppar i hjulen för garantiverksamheten. 150 miljoner människor har hamnat i extremfattigdom i spåren av pandemin, och i takt med klimatförändringarna kommer utmaningarna att bli än svårare. Det är ett riktigt tufft läge som vi står inför.
Moderaterna vill att det svenska biståndet ska utgå från en fyraårig budgetram för att vi ska kunna planera mer långsiktigt med fokus på resultat. En direkt konsekvens av utgiftsmålet är just att garantier bortprioriteras. Min fråga till Camilla Hansén är om hon inte tycker att vi borde använda oss av alla verktyg vi har för att möta dessa svåra utmaningar.
Helena Antoni (M):
Det är självklart att vi måste ha en helhet i det här. Men nu ser vi att det är ett faktiskt problem. Riksrevisionen har i sin granskning konstaterat att Sidas medarbetare bortprioriterar garantiverksamheten till förmån för rena utbetalningar. Detta blir såklart en naturlig ordning för tjänstemännen på grund av att vi i svensk biståndspolitik utgår från utbetalningar.
Jag beskrev i mitt huvudanförande att behoven inte direkt minskar i världen. Därför tycker jag att det är konstigt att Miljöpartiet pratar bort problematiken kring att resultaten inte prioriteras högre. Det är inte mer än rimligt att man först bestämmer vad man ska göra och sedan bestämmer hur stor plånboken ska vara. Det säger sig självt att prioriteringarna annars blir snedvridna. Fru talman!
Jag undrar fortfarande varför Miljöpartiet inte vill prioritera resultat högre i det svenska biståndet. Är det verkligen rimligt att kostnadseffektivitet ses som ett problem i biståndssystemet?
Helena Antoni (M):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för att han tog sig tid att delta i debatten. Det uppskattas verkligen. Fru talman! Jag ber om ursäkt om jag är lite tjatig i debatten. Jag måste erkänna att jag känner mig lite ensam här på kanten i kampen om resultatorientering. Regeringen bedömer att garantiinstrumentet inom utvecklingssamarbetet på ett kostnadseffektivt och innovativt sätt bidrar till att nå det biståndspolitiska målet. Så inleds regeringens skrivelse.
Det jag finner märkligt är att regeringen inte alls nämner problematiken med enprocentsmålet. Sidas medarbetare uppger att incitamenten är starkare att använda andra instrument än garantier på grund av att de är kostnadseffektiva och inte genererar utbetalningar. Detta är en tydlig konsekvens av nuvarande ordning, där utgiftsmålet att spendera pengar är överordnat resultaten.
Min fråga till statsrådet är därför: Varför kommenterar inte regeringen att utgiftsmålet leder till att Sida prioriterar utbetalningar framför garantier?
Helena Antoni (M):
Det är ett väldigt konstigt sätt att se på det som Sidas medarbetare själva säger. Om det nu inte är så det ligger till, varför säger de då det? Moderaterna har ett flertal gånger påtalat problematiken med dagens styrningsmodell och budgeteringsprincip med ett mål att spendera en viss andel av bni på bistånd. Här ser vi ett tydligt exempel.
Det är inte jag som hittar på, utan det är Sidas medarbetare som säger detta. Att garantiinstrumentet är kostnadseffektivt ses alltså som en utmaning av tjänstemännen på Sida och inte av mig. Moderaterna vill se en fyraårig budgetram i stället för dagens ryckiga modell. Med en budgetram blir heller inte kostnadseffektivitet en utmaning i systemet.
Hur motiverar statsrådet att kostnadseffektivitet ses som en utmaning? Är det verkligen ett ansvarsfullt sätt att hantera skattebetalarnas pengar?
Helena Antoni (M):
Precis som statsrådet anförde i sitt svar på Magdalena Schröders interpellation debatterade vi nyligen Riksrevisionens granskning av Sidas garantiverksamhet. Jag tycker att det blev en bra debatt där partiernas olika åsikter framkom på ett tydligt sätt. I mitt anförande manade jag till respekt för skattebetalarnas pengar, och andra partier manade till ökat bistånd i spåren av pandemin.
Jag lyfte då exakt det Magdalena Schröder tar upp i interpellationen, nämligen att det faktum att garantiinstrumentet är kostnadseffektivt alltså ses som en utmaning av medarbetarna på Sida. Användningen bortprioriteras på grund av att det genererar små eller inga utbetalningar. Är man lite insatt på biståndsområdet är det relativt lätt att se att det är enprocentsmålet som ligger och spökar här.
Att Sverige har som mål att betala ut en viss summa pengar i bistånd kan man tycka vad man vill om, men när effekten blir att kostnadseffektiva instrument bortprioriteras tror jag att det är dags att tänka om. Jag anser att det är ett ohållbart och respektlöst sätt att hantera skattebetalarnas pengar på.
Någonting kostnadseffektivt som kan göra stor nytta i världen bör nyttjas i hög grad, inte undvikas. När jag under debatten lyfte denna problematik i ett replikskifte med statsrådet fick jag till svar: Det "har Helena Antoni själv hittat på". Jag må vara relativt ny i riksdagen, fru talman, och jag och statsrådet må vara oense om den politiska inriktningen och styrningen av det svenska biståndet.
Men att bemöta en ledamot som tar upp verkliga problem med den attityden tycker jag är uppseendeväckande. Jag står alltså inte och ljuger i talarstolen, fru talman. För att förenkla det hela och försäkra alla som lyssnar på denna debatt om att jag varken hittar på eller försöker luras tänkte jag dock läsa direkt ur Riksrevisionens rapport om Sidas garantiinstrument.
På sidan 6 kan man läsa: "Medarbetare upplever också att Sidas ledning prioriterar utbetalningar av biståndsmedel framför mobilisering av kapital." På sidan 34 står det: "Det finns samtidigt faktorer som försvårar för medarbetare att använda garantier. Flera medarbetare upplever att det finns starkare incitament för att använda andra instrument för att genomföra biståndet.
Medarbetarna upplever exempelvis att den interna uppföljningen prioriterar utbetalningar av biståndsmedel framför mobiliseringen av kapital genom garantier." Man hänvisar därefter till att garantier genererar små eller inga utbetalningar, fru talman. Jag undrar nu om statsrådet också noterade denna problembeskrivning i rapporten och om han är redo att revidera sitt svar till mig.
Helena Antoni (M):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret på min senaste fråga. Jag tycker att det är väldigt viktigt att regering och opposition har en ömsesidig respekt för varandra. Vi tycker inte lika i alla frågor, och det måste ändå vara okej - det är så demokrati fungerar. Statsrådet är ansvarig för biståndet för regeringen, och jag är ansvarig för biståndet för Moderaterna. Trots våra olikheter kan vi nog konstatera att intentionen är densamma.
Vi vill nog båda se en värld fri från fattigdom och förtryck, och vi kommer nog båda att göra allt vi kan för att bidra till den utvecklingen. Men som både jag och min kollega konstaterat - jag ber om ursäkt för att det blir mycket upprepning här - framgår det tydligt i rapporten att kostnadseffektivitet ses som en utmaning av medarbetarna på Sida. Detta kan inte vara ett ansvarsfullt sätt att hantera skattebetalarnas pengar på.
Jag tror att det är enprocentsmålet som ligger bakom detta synsätt. När det övergripande målet är att komma upp i en specifik summa pengar är det lätt hänt att kostnadseffektivitet ses som ett problem snarare än en möjlighet. Just därför tycker inte Moderaterna att detta är en rimlig princip att följa, fru talman. Fokus måste ligga på resultat - inte på hur mycket pengar vi betalar ut.
Men om statsrådet nu inte tror att detta beror på enprocentsmålet vill jag ställa en helt ärlig och öppen fråga: Vad tror då statsrådet att det beror på? Varför prioriterar Sida utbetalningar framför garantier, och varför finns pressen, som min kollega beskrev, att generera så stora utbetalningar som möjligt? Fru talman! Varifrån kommer detta förhållningssätt om inte från enprocentsmålet?