Kalle Larsson (V):
Tre gånger är en vana, brukar man säga. Det är säkert bara en tillfällighet att det för andra året i rad är migrationsministern och jag som har den sista debatten före midsommar. Den rör viktiga och väsentliga frågor. Jag ska börja med att ge en liten kort beskrivning av bakgrunden och den situation som många döva i andra länder lever i. Det är nämligen en mycket speciell situation. Det är svårt att hitta teckentolk på olika språk.
Det gör att man har svårigheter att kommunicera. Kunskapen och medvetenheten hos handläggare om den särskilda språkmiljön, alltså inte bara språket utan hela miljön runt språket, är faktiskt ofta dålig och gör att det kan vara svårt att beskriva och få fram information om den situation som man har flytt från. Man är också extra utsatt som döv i en krigssituation.
Man hör inte varningar, man uppfattar situationer annorlunda, och det gör att man kan utsättas för större risker och större faror än hörande. Dessutom kan det mycket väl ofta vara så att man inte får samma möjligheter som hörande att ta del av utbildning och samhällsliv i det land som man kommer från. Diskrimineringen finns i Sverige också, men den är många gånger betydligt värre i många andra länder.
Detta är bakgrunden till den viktiga diskussion som vi i dag har. Jag noterar flera saker i svaret som är uppfattningar som jag delar. Det är viktigt att de kommer fram, till exempel att döva kan vara en särskild grupp i den svenska utlänningslagstiftningen. Det välkomnar jag.
När det gäller tolkning och möjligheter även för familjemedlemmar att tolka för den döve är det väldigt viktigt att få klarhet i en sak. Den sista möjliga utvägen, om den döva personen inte kan kommunicera på något annat sätt, kan vara att en familjemedlem tolkar.
Men det är när alla andra utvägar - skriftlig tolkning och teckentolkning på andra språk - är uttömda som det över huvud taget bör komma i fråga. Det är inte det enklaste att berätta om svåra och traumatiserande situationer för en person i ens egen familj.
Det kan innebära ytterligare problem för familjen om till exempel en våldtäktsdrabbad kvinna tvingas berätta för sin man om vad hon har blivit utsatt för. När det sedan gäller den isolering som många döva upplever i samhället, också döva asylsökande, gör migrationsministern det möjligen lite lätt för sig. Han säger att det är en frihet som man har att bo i eget boende eller i anläggningsboende. Så långt håller jag med.
Jag är en av dem som försvarar att det också ska fortsätta att vara på det sättet. Men det betyder inte att det inte går att göra insatser för att ändå försöka bryta isoleringen. Därför kvarstår frågan om vilka insatser som migrationsministern tycker kan vara väsentliga för att bryta denna isolering som många ändå upplever. Jag är väl medveten om att Migrationsverket samarbetar med Sveriges Dövas Riksförbund. Det är betydelsefullt att man gör det.
Men jag vill ändå fråga migrationsministern om det finns mer som kan göras i detta avseende. Sveriges Dövas Riksförbund är ändå den organisation som har den bästa kunskapen, och jag tror mig veta att man inte alltid upplever att man blir fullt ut lyssnad på, om uttrycket tillåts, från den sidan i sina diskussioner med Migrationsverket.