Nooshi Dadgostar (V):
Behovet av bostäder är stort. De kommuner som lyckas bäst med sin planering för bostadsändamål kopplar tydligt samman översiktsplanering med riktlinjer för bostadsförsörjning, infrastrukturplanering och en aktiv markpolitik. Vi bygger inte bara bostäder - vi bygger livsmiljöer som ska hålla över tid.
Bedömningen är att den relativt decentraliserade samhällsbyggnadsplanering som vi har i Sverige genom kommunerna behöver kombineras med mer övergripande hänsynstagande till riksintressen där också saker som energiförsörjning, kommunikationer, vattenförsörjning, plats för ett försvar och så vidare beaktas. Det är naturligtvis fullt möjligt att kombinera utveckling och bevarande av naturområden med kraftigt byggande.
Närhet till grönytor, parker, lekytor och naturområden är avgörande för livskvalitet, hälsa och utveckling. Samtidigt är det nödvändigt att tillgodose vårt behov av bostäder. Kom då ihåg att Sverige är ett glesbebyggt land. Vi har i våra kommuner ofta mycket tom mark att bygga på. Bara enstaka procent av Sveriges yta är i dag bebyggda. Det finns plats för mycket mer.
Ibland kan det låta i debatten som att det står mellan att hugga ned träden och att bygga bostäder. Ingenting kunde vara mer fel. Det finns i dag enormt stora mängder bostäder i helt färdiga detaljplaner. Det är mark som vi kan bygga på men som ännu inte är bebyggd. Till exempel uttalade Länsstyrelsen i Stockholm i veckan att det bara i Stockholm finns 60 000 bostäder på väg fram i detaljplaner.
I hela landet har vi i klara detaljplaner hundratusentals potentiella bostäder som vi skulle kunna bygga. Det finns exempelvis byggbolag som sitter på tusentals och åter tusentals byggrätter utan att bygga. Det är inte för att det står ett naturreservat i vägen överallt, utan för att byggbolagen i dag kanske snarare bygger på spekulation. Det vore bra om vi tittade närmare på hur vi ser till att den marken bebyggs.
Där handlar det inte nödvändigtvis om planering och kvalitet, utan snarare om kvantitet. Att få fram många hem är därför också i stor utsträckning en bostadsfinansieringsfråga. Jag förstår att det ibland kan vara mycket lättare att säga att om vi gör olika pennstreck i lagstiftningen eller står och pekar på ett naturreservat kommer vi att få fram många fler bostäder. Men vi vet nog alla att det inte riktigt är fallet. I dag finns mycket klar mark.
Det som krävs är många gånger helt andra saker, till exempel finansiering från statligt håll, för att bland annat allmännyttan ska ha musklerna att bebygga den marken, och en tydligare press på de bolag som i dag sitter på mark men inte bebygger den. Samtidigt krävs regler för att vi ska bygga med kvalitet. Husen och livsmiljöerna vi ska leva med i kanske flera sekler framöver behöver byggas på ett bra sätt redan från början.
För att lösa problem på en plats är därför planering en metod som i första hand skapar värden och möjligheter för hela samhället och inte enbart för exploatörerna. Det är viktigt att komma ihåg. Vi behöver fokusera på hur vi ska få fram hyresrätter med överkomliga hyror och hur vi ska få humanare priser på bostäderna, så att vanliga inkomsttagare har möjlighet att betala för dem.
Vi kan i dag se att de kommuner som har stora ambitioner också klarar att planera för ett byggande med de kvaliteter som behövs. Det är inte alltid regelverket som saknas, utan det kan vara den politiska viljan i den enskilda kommunen eller kanske den politiska kreativiteten. Jag läste en DN-artikel av Björn Sundin, kommunalråd i Örebro. Han skriver: "Örebro är den av Sveriges större kommuner . som byggt mest per capita de senaste åren.
Samtidigt har vi utsetts till Årets Friluftskommun 2012, 2013, 2014 . till stor del tack vare vårt arbete med att göra naturen mer nära och mer tillgänglig för örebroarna. Det går alltså alldeles utmärkt att kombinera en hög takt i byggandet med höga ambitioner för friluftsliv och naturvård.
Att vi är snabba när det gäller byggprocesser är en förutsättning för den höga takten i bostadsbyggandet, men också en viktig förklaring till att företagen i Örebro växer så snabbt och att så många nya företag etablerar sig här." En av de viktigaste insatserna är kanske snarare en mer strukturerad satsning på kompetensutbyte mellan statlig, regional och kommunal nivå inom hållbar stadsutveckling.
Låt oss titta på de kommuner som gör det här på ett bra sätt, som lyckas hitta lösningar på de reella intressekonflikter som finns i planeringen, och lära av varandra! Förmodligen är ett seriöst erfarenhetsutbyte mycket mer värt än många andra lagstiftningsformuleringar som vi kan träta om i kammaren annars.
Vid planläggning ska kommunen redan i dag ta hänsyn till bland annat miljö- och klimataspekter, främja en långsiktigt god hushållning med mark, vatten, energi och råvaror och goda miljöförhållanden i övrigt samt bostadsbyggande och utveckling av bostadsbeståndet.
Kommunen ska i dag redovisa hur man i den fysiska planeringen ska ta hänsyn till och samordna översiktsplanen med relevanta nationella och regionala mål och hur man långsiktigt ska tillgodose behovet av bostäder. Under samråden med länsstyrelsen ska statens intressen förtydligas. Det ska ges underlag till kommunens bedömningar, och råd ska ges i fråga om allmänna intressen såsom bostadsbyggande och utveckling av bostadsbeståndet.
Det finns alltså en hel del utrymme för samverkan och samarbete i den nuvarande lagstiftningen, skulle jag säga. Men det krävs också att alla aktörer börjar göra det och visar en ambition att verkligen vilja komma framåt och bli överens. Det betyder inte att det inte finns utrymme att skruva på och förbättra regelverket, men förutsättningarna är goda i dag.
En ännu tydligare regional planering kommer förmodligen att behövas i samhällsplaneringen framöver. Då kan kommunerna diskutera över kommungränserna hur man använder mark- och vattenområden på bästa möjliga sätt, och man kan kanske på ett tydligare sätt dela upp ansvarsområden mellan sig beroende på de olika fysiska förutsättningar som finns i de olika kommunerna.
Det finns dessutom utvecklingsområden för länsstyrelserna att vara ännu tydligare kring de statliga intressena, till exempel att i ett tidigt skede kunna klargöra om exempelvis ett byggprojekt är genomförbart.
För att olika intressen ska kunna hålla ihop och samverka är det viktigt att olika aktörer ser varandra som lagkamrater och inte nödvändigtvis som fiender i den här processen. I ett spel där alla skyller på varandra blir det i slutändan ganska dåligt. Den tidigare regeringen tillsatte Riksintresseutredningen som kommit med ett slutbetänkande som bereds i nuläget.
Vänsterpartiet avser därför att redogöra för sina ställningstaganden när eventuella mer konkreta förslag läggs på riksdagens bord.