KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anders W Jonsson (C):
Jag uppfattar ändå detta som en positiv öppning från ledamoten Nicklas Attefjords sida. Men frågan kvarstår. Jag vet att regeringen säger nej, det vill säga att man inte vill låta utvärdera lagstiftningen från 1987. Min fråga gäller mer specifikt vad Miljöpartiets position är. Är Miljöpartiet beredda att genomföra en utvärdering av den här lagen, som egentligen kriminaliserar att ha sjukdomen narkotikaberoende?
Det är nämligen det den innebär. Detta är alltså en lagstiftning på ett område där det finns omfattande internationella studier, däribland den sammanfattning som finns i The Lancet och som säger att detta är kontraproduktivt.
Tycker Miljöpartiet att man ska genomföra en utvärdering och faktiskt titta på hur det är - om lagstiftningen är förklaringen till att förhållandevis få använder narkotika i Sverige, eller om detta är förklaringen till att vi har en extremt hög dödlighet hos den här socialt oerhört utsatta gruppen? Det är det som är min fråga.
Jag vet precis vad regeringen tycker om detta, för därifrån var svaret tydligt: Trots att riksdagen har begärt en översyn av hela narkotikapolitiken säger regeringen - som inte har tillsatt utredningen gällande hela narkotikapolitiken än - att en fråga som inte får utredas och utvärderas är denna. Det jag är oerhört nyfiken på är Miljöpartiets hållning i den här frågan. Är man beredd att utvärdera lagstiftningen från 1987 eller inte?
Anders W Jonsson (C):
Det var väldigt intressant att få lyssna på Nicklas Attefjords beskrivning av verkligheten i Sverige och världen. Där kunde jag nog skriva under på det allra mesta. Men sedan blir man förvånad när man hör liknöjdheten med ANDTS-strategin, som bevisligen inte innehåller några konkreta förslag över huvud taget, trots att socialutskottet har drivit på och riksdagen har fattat beslut. Det vore intressant att höra vad Miljöpartiet har för uppfattning i två av de mest centrala frågorna.
Den ena handlar om: Vem ska ha huvudansvaret för behandling av människor med beroendesjukdomar? Sverige skiljer ut sig. I stort sett inga andra länder har lagt det på socialtjänsten. Alla andra ser det som en del av sjukvården där sjukvården ska ha huvudansvaret för behandling och utredning, även om man förstås ska ha stöd från socialtjänsten. Jag undrar: Vad har Miljöpartiet för syn på det?
Är det så att Sverige bör låta sjukvården få huvudansvaret med stöd av socialtjänsten? Eller ska det vara som i dag att man betraktar det som någonting som socialtjänsten kan pyssla med? Den andra avgörande frågan är hur man ser på utvärdering av den svenska narkotikalagstiftningen. Vi har sedan 1987 en lagstiftning som kriminaliserar beroendesjukdomen. Om man är beroende av narkotika är det i Sverige kriminellt.
Vi vet inte hur den lagen har slagit. Det kan vara så att den är förklaringen till att vi har förhållandevis få som är beroende av narkotika. Men det kan också vara förklaringen till att vi har en extremt hög överdödlighet.
Anser Miljöpartiet att lagen från 1987 ska utvärderas så att vi kan få svar på frågan om den är förklaringen till att närmare 1 000 människor dör eller om det är förklaringen till att vi tack och lov har ganska få narkotikaberoende?
Anders W Jonsson (C):
Den utredning som sitter ska titta på samsjukligheten. Den har inte ett specifikt uppdrag att faktiskt göra de förändringar som krävs för att regionerna ska ta över behandlingsansvaret. Sedan är det ett delat ansvar vad gäller många sjukdomstillstånd, inte minst inom psykiatrin. Det gäller demens och så vidare. Men huvudansvaret ska ändå ligga på regionerna. Det handlar om ett sjukdomstillstånd. Jag ska vara lite mer tydlig vad gäller utvärdering.
En enig riksdag har sagt att man ska utvärdera narkotikapolitiken. Folkhälsomyndigheten tycker också att man borde titta på kriminaliseringslagstiftningen från 1987/88 - det tycker dessutom SKR och ett antal framstående experter och forskare på området.
Det märkliga blir då att båda de ansvariga statsråden, justitieministern och socialministern, säger: Nej, det ska vi över huvud taget inte utvärdera. Jag betonar "utvärdera". Man vill alltså inte ens ha svar på frågan: Är det här förklaringen till att vi har en överdödlighet i Sverige? Närmare 1 000 unga människor får sätta livet till kanske på grund av brister i narkotikapolitiken.
Men jag tolkar ändå ledamoten Attefjords svar som att Miljöpartiet vill att även lagen från 1987/88 om kriminalisering av bruk av narkotika ska utvärderas. Om det är på det viset blir det desto mer anmärkningsvärt att man släpper fram ett regeringsbeslut och statsråd som faktiskt säger: Nej, den dörren är stängd. Det vill vi över huvud taget inte ta reda på.
Men jag hoppas att jag tolkar Nicklas Attefjord på rätt sätt, att han faktiskt står upp för detta och att regeringen ser till att tillsätta utredningen och sedan tittar på svaret: Vad är förklaringen till överdödligheten?
Anders W Jonsson (C):
Jag tackar för frågan, för det är just detta som reservation nummer 1 handlar om. Hur man utformar lagstiftning får stor betydelse.
Den lagförändring som vi nu har att ta ställning till handlar om att inte bara några kommuner och några socialtjänster i Sverige utan alla ska engagera sig i att försöka arbeta förebyggande och se till att män - det gäller framför allt män - som utsätter kvinnor för våld upphör med det.
Tittar man på det vetenskapliga material som finns ser man att det finns ett antal saker som man kan göra och att det finns behandlingsmetoder men att de inte är väldigt tydliga i sitt resultat.
Det är oerhört viktigt hur man utformar lagstiftningen, så att det blir väldigt tydligt att inte lagstiftaren gör prioriteringen att det förebyggande arbetet för att förhindra att män utsätter kvinnor för ytterligare våld är viktigare än att lägga resurser på dem som utsätts för brott.
För min och Centerpartiets del ska det vara tydligt i lagstiftningen och i tillämpningen att det är just de våldsutsatta brottsoffren som är prioritet nummer ett. Därför yrkar jag avslag på det förslag som utskottsmajoriteten har fastnat vid.
Man kan misstolka lagstiftningen på så sätt att den ena saken skulle vara viktigare än den andra i avvägningen av de här två olika delarna som socialtjänsten har att arbeta med - därav mitt yrkande.
Anders W Jonsson (C):
Hur man formulerar lagstiftning har betydelse. Om man som lagstiftare väljer att specificera väldigt tydligt och exakt vad det är som ska göras väger det tyngre än om man har en formulering som inte är lika tydlig.
Orsaken till att regeringens förslag inte innehåller den specifika ordalydelse som utskottets majoritet föreslår är att avvägningen måste vara tydlig. Det allvarligaste är att vi måste se till att socialtjänsten har resurser till att stötta och hjälpa de kvinnor och barn som utsätts för våld i nära relationer.
Sedan är det också viktigt, men inte lika viktigt, att förövare efter avtjänat straff kan få stöd från socialtjänsten för att genomgå något av alla de behandlingsprogram som finns för att minska risken att det här ska hända igen. Det får inte vara så att vi som lagstiftare på något vis skriver lag som gör att den här prioriteringsordningen inte blir tydlig.
För Centerpartiets del är det självklart att stötta brottsoffren, de kvinnor och barn som blir utsatta för våld. Det är det, fru talman, som är det allra viktigaste, och därför yrkar jag bifall till reservation nummer 1.
Anders W Jonsson (C):
Jag tar tillfället i akt att begära replik på Karin Rågsjö utifrån tillkännagivandet som föreslås komma vid det beslut som kommer i morgon. Det handlar om det här att regeringen ska ta fram ett system för sammanhållen journalföring i hälso- och sjukvård och socialtjänst. Det här är något som alla tycker. Alla är med på det. Det har gjorts flera försök att hitta lagstiftningsmöjligheter, och nu är det faktiskt så att en utredning har jobbat i ett och ett halvt år under ledning av Sören Öman.
Han har kommit med ett förslag, en riktig tegelsten på 800 sidor. Det har varit utskickat på remiss under tre månader, och väldigt många remissvar har inkommit beroende på att det är komplicerad lagstiftning det handlar om. Planen är att arbetet nu ska gå vidare i Regeringskansliet. Det ska väl bli en lagrådsremiss, en proposition och sedan ett ikraftträdande nästa sommar.
Det här bygger på att det blir tillgång till journalerna inom både hälso och sjukvård och socialtjänst under förutsättning att patienten eller den äldre ger sitt tillstånd. I det läget blir det märkligt, fru talman, att riksdagen plötsligt kastar sig in och säger: Nej nu, stopp och belägg! Här krävs det att man gör ett omtag. Nu ska det tas fram exakt det som utredaren har tagit fram.
Jag ställer mig lite frågande till hur regeringen kommer att agera på det här. Det ena sättet är att säga: Ni slår in en öppen dörr. Vi rullar vidare med det förslag som finns. Det är tråkigt att inte socialutskottets ledamöter är informerade om det. Det andra sättet, vilket vore mycket illa, är att följa det här tillkännagivandet och säga: Nej, nu blir det stopp i processen. Den här lagstiftningsprodukten får vi lägga åt sidan, för nu vill tydligen riksdagen att vi ska göra något helt nytt.
Det senare innebär ju de facto att vi inte kommer att ha en lagstiftning på plats förrän om flera år. Jag undrar och vill ställa frågan till Karin Rågsjö: Vad förväntar sig majoriteten att regeringen ska göra utifrån det här tillkännagivandet?
Anders W Jonsson (C):
Centerpartiet är ju gärna med och ser till att vi driver regeringen framför oss i ett antal frågor, men just den här ställer jag mig frågande till. Här är det ju så att regeringen har tillsatt en utredare som har kommit med ett tjockt betänkande. Det har varit på remiss, och det har kommit in massor med remissvar. Det är komplicerad lagstiftning det rör sig om, och jag kan tänka mig att Socialdepartementet nu sitter med dels tegelstenen till lagförslag som kommer att möjliggöra just det här och dels ett antal remissvar.
Det är klart att det som skulle kunna hejda processen är om det kommer in väldigt många remissvar som säger att det är ett dåligt förslag och att man ska göra ett omtag, en ny utredning och så vidare. Men förhoppningsvis är det inte så. Förhoppningsvis är det här ett bra arbete. Det är i det läget det blir så knepigt att en riksdagsmajoritet säger att regeringen här minsann bör ta fram ett förslag som möjliggör just det som ordagrant finns i lagförslaget.
Det Karin Rågsjö säger tolkar jag så här: Ja, vi hade inte riktigt läst den här utredningen, men vi tycker att det är viktigt att man gör det här. Gå nu vidare, regeringen, så får vi det här på plats till nästa sommar! Det här är så viktigt för att få äldreomsorgen att fungera bra. Men man ska ha klart för sig att det inte är enkel lagstiftning det handlar om. Det är ganska komplicerad materia.
Anders W Jonsson (C):
Det här beslutet som riksdagen kommer att fatta under morgondagen är ett ganska viktigt beslut, både för äldreomsorgen i Sverige och för hälso- och sjukvården. Undersköterskorna bär nämligen en stor del av den här verksamheten på sina axlar. Det är den vanligaste yrkesgruppen i Sverige med närmare 200 000 undersköterskor, och allt vi kan göra för att stärka denna yrkesgrupp ska vi göra.
Att undersköterska blir en skyddad yrkestitel är ett väldigt viktigt steg. Som många andra talare har sagt här i talarstolen räcker det här såklart inte, utan det finns mycket mer som man skulle kunna göra. Bland annat är det tråkigt att regeringen inte lägger fram förslag om att också se till att skärpa kravet på undersköterskeutbildning.
Grunden för att få den här skyddade yrkestiteln kommer att vara att man har genomgått en undersköterskeutbildning inom gymnasieskolans eller yrkeshögskolans ram. Här borde förstås Skolverket ha fått i uppdrag att utfärda en föreskrift där det tydligt anges vad innehållet i utbildningen ska vara. Men det ville regeringen inte föreslå. Vidare finns frågan om avgiften.
I ett läge där vi vill att så många som möjligt av Sveriges nästan 200 000 yrkesverksamma undersköterskor faktiskt ska ta ut ett bevis på den skyddade yrkestiteln, bör avgiften sättas till 0 kronor. Det är yrkesgruppen värd.
Det vore ett bra sätt från statens sida att verkligen uppmuntra så många som möjligt till att validera sin kunskap och se till att skaffa sig nödvändig utbildning för att erhålla den skyddade yrkestiteln. Sedan är det viktigt att gå vidare och titta på undersköterskornas möjlighet att skaffa sig en specialistutbildning. Det finns ett stort behov, inte minst i äldreomsorgen, av undersköterskor med specialistkompetens.
Här bör man ta ytterligare steg och se till att underlätta för undersköterskor, precis som vi gör för sjuksköterskor, att skaffa sig en specialistkompetens. Därtill måste en bättre arbetsmiljö skapas. Här finns mycket vi kan titta på.
En sak som är helt orimlig är faktiskt att många undersköterskor har en förstalinjeschef som inte har ansvar för 15 eller 20 personer utan för ibland så många som 40, 45, 50 eller 55 personer. Att se till att det inom äldreomsorgen finns rimliga chefsområden är också viktigt.
Slutligen, fru talman, har vi den positiva utvecklingen i form av det nya huvudavtalet som gör det möjligt för en undersköterska att med stöd från CSN vidareutbilda sig - åtminstone ta det första året - till sjuksköterska.
Det finns mycket mer som kan göras för att stötta denna oerhört viktiga yrkesgrupp inom äldreomsorgen och hälso- och sjukvården, men det här är ett viktigt steg. Jag står bakom samtliga reservationer från Centerpartiets sida, men jag yrkar bifall endast till den som jag tycker är viktigast, nämligen reservation 3.
Genom föreskrift borde man styra upp undersköterskeutbildningen så att den blir likvärdig i hela landet.
Anders W Jonsson (C):
Jag vill börja med att säga att jag kan instämma i mycket av det utskottets ordförande säger i sitt anförande, även att en regering måste vända på alla stenar och se om man kan öka vaccintillströmningen till Sverige. Men där har vi ju fått svar från regeringen att man har gett sin förhandlare i uppdrag att vända på alla stenar och att vidta alla åtgärder som är tänkbara. Grundproblemet är att det inte finns mer vaccin att tillgå på marknaden.
Bland de fyra konkreta förslag som finns i utskottsinitiativet är det ett som gör mig förvånad. Det är just att utskottsmajoriteten tycker att regeringen bör ta initiativ till omfördelning av vaccindoserna inom EU. Som jag sa i mitt anförande hade alla länders regeringar möjlighet att teckna avtal om ett antal doser i förhållande till sin folkmängd.
Sverige valde att göra det, förstås, och att också betala motsvarande. Vissa länder gjorde det inte: Tjeckien, Slovakien och Österrike. Därför begärde just de länderna att man skulle omfördela när de såg att de fick mindre - de fick exakt det de hade beställt, men de skulle vilja ha mer. Då sa Sverige: Nej, precis som alla andra hade ni chansen att betala och teckna avtal om att få en andel i förhållande till er folkmängd.
Jag tycker att det var ett klokt beslut. Sedan är det en annan sak att vi givetvis kan dela med oss om vi får ett överskott i Sverige. Men jag kan inte förstå utskottsmajoriteten, som nu säger att Sverige bör ta initiativ till en omfördelning av de vaccindoser som finns tillgängliga inom EU för att vi i Sverige, som redan i dag får exakt den andel vi ska ha beroende på befolkningen, ska få mer.
Det är för mig obegripligt hur utskottsmajoriteten kan hamna i den ståndpunkten.
Anders W Jonsson (C):
Vi har, precis som utskottsordföranden påpekar, varit väldigt kritiska till hur regeringen har valt att hantera pandemin på ett stort antal punkter. Men i just den här frågan är det för mig obegripligt hur man kan säga till regeringen att de ska göra något de redan gör i dag. Det är två saker som skiljer sig åt. Det ena handlar om att omfördela i förhandlingar. Där får ju vi i Sverige redan de doser vi ska ha beroende på vår befolkning.
Frågan om omförhandling var uppe på bordet för ett par månader sedan. Nu ser vi i dag en stor tillströmning. Precis som man sa i utskottet gör regeringen redan i dag det man kan för att hitta ytterligare doser till Sverige. Kanske kommer vi inte att ha behov av dessa doser själva, för just nu är ju tillströmningen oerhört stor. Det kommer sannolikt att bli ett överskott av doser som vi sedan kan fördela till andra, mer behövande länder.
Det andra, som är obegripligt för mig, handlar om vad regeringen ska göra i ett läge där riksdagen beslutar att man ska gå in och försöka tillskansa Sverige fler doser än vad som kommer från länder som vill bli av med sina. Det blir knepigt om riksdagen fattar ett sådant beslut. Okej, vi ska gärna ta emot ytterligare doser. Det är inget problem.
Det är något som regeringen redan gör i dag, vilket man också har redovisat i utskottet. Att däremot säga att vi i förhandlingar ska försöka hitta en ny lösning som gör att Sverige får fler doser är något helt annat.
Anders W Jonsson (C):
Jag kan säga samma sak som jag sa tidigare när jag begärde replik, nämligen att jag kan instämma i väldigt mycket av det som ledamoten Hultberg lyfter fram här i kammaren - en skarp kritik mot regeringen på ett stort antal punkter när det gäller hur man har hanterat pandemin. Den listan kan göras väldigt lång. Därför blir det helt obegripligt att det är just en av de få saker som jag måste säga att regeringen faktiskt har gjort rätt som leder till ett utskottsinitiativ och som ska debatteras i kammaren.
Men nu förstår jag att detta lite grann beror på ett missförstånd. Ledamoten Hultberg säger att regeringen har valt att lägga alla ägg i samma korg. Men det är precis det som regeringen inte har gjort, utan man har gemensamt tillsammans med samtliga EU-länder valt att upphandla vaccin från alla de stora vaccintillverkarna. Enligt min bild är det inte att lägga alla ägg i samma korg.
Att lägga alla ägg i samma korg är vad Israel har gjort som tecknade avtal bara med Pfizer. Men att EU gemensamt har tecknat avtal med alla de stora vaccintillverkarna kan aldrig vara att lägga alla ägg i samma korg. Sedan är det självklart att man ska undersöka alla möjligheter som därutöver finns. Och det svaret har vi fått väldigt tydligt i utskottet. När ledamoten Hultberg talar om vad som ytterligare ska göras ska det vändas på varje sten.
Regeringen säger att man vänder på varje sten. Man ska säkerställa. Nu går det till och med till rättslig process. Allt måste prövas. Sedan handlar det om frågan om omförhandling av det avtal som i grunden finns. Jag kan förstå att statsministern var tveksam till det beroende på att omförhandling var det som hade diskuterats och där man inte hade sett att det var framkomligt på grund av att de länder som inte hade valt att köpa det som de kunde inte heller skulle ha mer.
Men vilka länder är det som har varit framgångsrika i att hitta andra metoder? Är det Ungern eller Storbritannien?
Anders W Jonsson (C):
För dem som lyssnar på denna debatt blir det en helt obegriplig debatt. Här har vi en regering som har hanterat en pandemi på ett antal felaktiga sätt, och där finns det all anledning för riksdagen att vara skarpt kritisk.
Men när det gäller den övergripande frågan - hur vi kortsiktigt och långsiktigt ska se till att vi får så stor tillgång på vaccin som möjligt till den svenska befolkningen och sedan dessutom kan börja säkra upp för andra delar av världen genom att dela med oss - har regeringen agerat på ett förvånansvärt klokt sätt.
Man har utsett en vaccinsamordnare med ett väldigt brett mandat att titta på två vägar, nämligen EU-samordning och dessutom möjligheten att därutöver teckna avtal för lilla Sverige. Man kom snabbt fram till att den enda framkomliga möjligheten till en början var just att tillsammans med övriga EU-länder teckna avtal. Det har gynnat Sverige.
Vi har fått en väldigt stor tillgång på vaccin, även om det var leveransproblem till en början. Det här utskottsinitiativet kom alltså i en tid då det var problem med leveranser. Jag kan förstå tidsandan då, med tanke på Österrikes kansler som åkte till Israel och skulle förhandla om vaccin där och med tanke på Orbán som började vaccinera med Sputnik och annat. Men jag kan inte begripa vad det är ytterligare som den svenska regeringen eller någon annan regering skulle ha gjort.
Man har följt EU-spåret, och man har dessutom sonderat marknaden. Men, som vaccinsamordnaren sa i utskottet: Det är inte så att det finns en massa extra vaccin att köpa på marknaden. Om det nu visar sig att andra EU-länder vill omfördela till Sverige är det klart att vi inte kommer att säga nej till det, givet att vi har det behovet. Men det här initiativet är inget annat än ett kraftfullt slag i luften, fru talman.
Det är att sparka in en öppen dörr.
Anders W Jonsson (C):
Det är glädjande att sex av åtta partier i riksdagen har samlats kring vad som i morgon förhoppningsvis blir ett tillkännagivande till regeringen där vi uppmanar den att göra en samlad översyn, en samlad utredning, av tvångslagstiftningarna.
Tvångslagstiftningarna är inte bara LVU, fru talman, utan det är även LVM och dessutom LPT, om man bortser från rättspsykiatrin. Det är det detta utskottsförslag och det som kommer att bli ett tillkännagivande handlar om. Hösten 2018 sändes två väldigt uppmärksammade avsnitt av programmet Uppdrag granskning .
De handlade om Sanne, och frågan som ställdes var: Vem kan rädda Sanne? Sanne var en ung tjej, myndig, som led av anorexi och psykisk sjukdom och som dessutom hade en missbruksproblematik. Under loppet av tolv dagar skickades hon mellan 14 olika vårdgivare.
Hennes mamma Eva sa: "Det känns så jävligt så jag har inte ord för det." Man kan inte göra annat än att instämma. Det Sanne hade drabbats av var inte bara att det var olika huvudmän, det vill säga sjukvården respektive socialtjänsten, utan det hon dessutom hade drabbats av var att det var olika tvångslagstiftningar - i hennes fall LVM och LPT.
Hade hon varit under 18 år kanske det dessutom hade varit LVU. Det är detta som sex av åtta partier i socialutskottet föreslår ett tillkännagivande om, fru talman: att det måste göras en samlad utvärdering och utredning av den tvångslagstiftning vi har i Sverige. Detta drabbar nämligen människor, och det drabbar de absolut sköraste.
Det blir därför svårt att förstå att Socialdemokraterna och Miljöpartiet inte kan ställa upp på det här förslaget till tillkännagivande, fru talman. Jag lyssnade noga på båda anförandena här, och det man gör från dessa partiers sida är att räkna upp långa listor på olika initiativ och utredningsuppdrag - och till och med uppdrag till myndigheter - inom hela det här stora, politiska området.
Det är jättebra att dessa initiativ tas, för det finns ett antal problem vad gäller den här gruppen av människor som är i behov av samhällets stöd. Men inte ett enda av dem handlar om kärnfrågan, nämligen att vi en gång för alla måste sätta oss ned och göra en samlad översyn av dessa tre tvångslagstiftningar. Det kommer att vara ett väldigt stort utredningsuppdrag.
De här tre lagstiftningarna handlar ofta om en och samma person, eller åtminstone två lagar handlar om en person. Bortsett från alla viktiga myndighetsuppdrag, bortsett från alla andra utredningar och bortsett från det som sker i socialutskottet måste vi en gång för alla göra det stora utredningsarbetet.
Det är inte välfungerande som det är i dag. Exemplet med Sanne i reportaget Vem kan rädda Sanne? visar så tydligt på att vi har en dåligt fungerande lagstiftning just för tvångsvården. Fru talman! Jag är därför i dag väldigt glad att kunna yrka bifall till socialutskottets förslag i betänkandet.
Det blir en tydlig signal till Socialdepartementet att det nu är dags att sätta igång med detta viktiga arbete.