Emma Henriksson (KD):
I en samhällsgemenskap bär vi varandras bördor. Problemet är att det offentliga nu har släppt taget. Kvar står de anhöriga som inte annat kan än att försöka bära bördorna. Men många av dem dignar under det ok som det innebär att inte få den hjälp av samhället som man kan förvänta sig.
Assistansersättning handlar om alla dem med omfattande behov som inte har anhöriga eller har anhöriga som inte orkar bära bördan, som har sett sin tillvaro förändras från att leva sitt liv till att bara överleva.
Jag har, precis som statsrådet Hallengren, träffat många av dem som fortfarande har sin personliga assistans. Många är rädda för att också de ska drabbas och bli av med sina insatser. Jag har också hört dem vittna om vilken enorm betydelse insatsen har, vilken skillnad det gör i livet att få kunna vara delaktig - det som är hela syftet med hela LSS-lagstiftningen.
Och det gäller såklart också de andra insatserna inom LSS, där var och en kan ha mycket stor betydelse för de enskilda. Men det är en rättighetslag där vi måste värna rättigheterna. Rättigheterna är inte någonting som är skrivet i guld och som inte går att förändra. Rättigheterna är det som har urholkats.
Vill vi, som Kristdemokraterna vill, återupprätta och försvara assistansen måste vi ändra lagen. Om vi inte ändrar lagen kan den inte återupprättas. Därför är jag extra bekymrad av att regeringen ger sken av att det är detta som vi är på väg att göra.
Låt oss då backa tillbaka till 2015. Om man menar att det här är en utveckling som har pågått i decennier och att det inte har blivit någon skillnad kan man ju läsa vad Socialstyrelsen skrev för bara några veckor sedan: Från och med 2015 har antalet indragningar av beslut om statlig assistans ökat kraftigt. Det har alltså hänt något sedan 2015.
Går man tillbaka och jämför budgetprognoser och siffror ser man att det har skett besparingar. Sedan regeringen i oktober 2015 började tala om att man var beredd att göra besparingar på assistans har besparingarna börjat. Utfallet blev 200 miljoner lägre än vad man hade förväntat sig bara mellan oktober 2015 och januari 2016.
År 2016 blev besparingen 4,4 miljarder och 2017 3,8 miljarder. År 2018 beräknas den bli 3,5 miljarder, 2019 3,6 miljarder och 2020 3,9 miljarder - alltså en besparing på nästan 4 miljarder per år. Den nya lägre nivån säger regeringens nya direktiv att man inte ska frångå.
Då är frågan: Är dagens nivå rimlig, som innebär att den som inte kan andas inte kan vara säker på att det är ett grundläggande behov som man kan förvänta sig att vi tar ett gemensamt ansvar för att tillgodose så att vi fördelar bördan? Är man nöjd med dagens nivå?
Regeringen säger: Förslagen ska sammantaget inte leda till att behoven av anslagna medel ökar jämfört med dagens nivå. Dagens nivå har ju inneburit att tusentals människor färre än förväntat har rätt till statlig assistans, och även om rättsutvecklingen har handlat om statlig assistansersättning har detta spillt över på alla andra LSS-insatser.
Det som också är bekymmersamt inom rättsläget är att det i dag är olika. Den som fick sitt beslut omprövat har ett sämre rättsläge än den som inte hann få det. I dag kan man inte räkna med att man har samma rättigheter trots att man har samma situation. Föräldrar till de barn som föddes efter 2015 får ta större ansvar än andra.
De som är beroende av kommunal assistans har ingen hjälp av att det i dag fanns ett tillfälligt stopp. Jag vill veta av regeringen: Vad vill ni göra? Är ni nöjda med dagens nivå? Varför har ni annars sagt i det nya direktivet att det är den nivån som ska gälla?