Jens Orback (S):
Det är bra att vi har den här debatten så att vi kan klargöra en del frågor, inte minst eftersom Tobias Billström blandar in många andra frågor som hänger ihop men som handlar om huruvida den allmänna integrationspolitiken har misslyckats eller inte. Det kan vara bra att ägna en kort tid åt de frågeställningarna. Hur ska man mäta integration? Vad är det som är måttet på om den har misslyckats eller inte?
Jag tycker att ett värdefullt mått är sysselsättningsgrad, att titta på om utrikes födda är sysselsatta eller i arbete. Det är viktigt därför att möjligheten att arbeta och försörja sig själv är så viktig. Det kan vara på sin plats att jämföra med andra länder som också har ett stort flyktingmottagande, det vill säga människor som söker skydd i landet.
Om vi jämför med likartade länder som Frankrike, Holland och Tyskland ligger Sverige högre än de länderna. Vi ligger dock lägre när det gäller en del anglosaxiska länder som har en mer utpräglad arbetskraftsinvandring och också får invandrare som redan har språket med sig. Men bland de jämförbara länderna finns också några länder som ligger bättre än vi, till exempel Österrike.
Låt oss sedan titta på Norden, för att få en ännu bättre jämförelse mellan länder som är av likartad karaktär. Ibland talar vi om dansk flyktingpolitik. Finland har inte så många. Norge har en del. Vi ligger på en mycket högre sysselsättningsgrad än Danmark eller Finland. Norge ligger högre än vi. Det kanske finns andra mått. Det finns skolresultat. Det finns behov av försörjningsstöd.
Om vi tittar på de måtten och tittar tillbaka över tid för att mäta framgång och misslyckande, kan vi se att efter den stora depressionen i Sverige - som också sammanföll med en annan regering - har vi tagit emot många flyktingar. Vi har kommit ut ur den, och vi har minskat arbetslösheten. Vi har ökat sysselsättningsgraden. Vi har förbättrat skolresultaten. Vi har minskat behovet av långsiktigt försörjningsstöd. Men vi har inte lyckats.
Inget land har lyckats helt. Men vi måste ändå se tendenser - åt vilket håll vi går. Vi har mycket mer kvar att göra. Jag vill inte skönmåla. Men eftersom Tobias tar upp frågan ideligen kan vi dels jämföra i tid, hur det har gått sedan en tid tillbaka, dels jämföra med andra jämförbara länder. Malmö är bra på introduktion för nyanlända.
Jag håller med om att nytillflödet ställer stora krav på Malmö. Därför vill jag också ha en flyktingpolitik som gör att människor i större utsträckning söker sig till områden där möjligheten till egen försörjning, sysselsättning och bra studier är bättre. Men då vill jag ställa en fråga. Det här handlar inte bara om det här året.
Hur ser Tobias Billström på ett antal kommuner, som Leif Jakobsson nämnde, som är välbärgade och har ett gott skatteunderlag i Malmöområdet eller i Stockholms län där riksdagen ligger? Jag tänker på Danderyd och Ekerö. De har under en tid nästan inte tagit emot några alls. Tobias Billström sitter ändå med i en allians där de andra tre partierna har talat om en allmän amnesti.
Det är inte något som vårt parti propagerade för - inte heller Tobias. Hur talar Tobias Billström med sina allianskolleger som sitter i dessa kommuner? De har stått här i talarstolen och krävt allmän amnesti. Det skulle ha gett betydligt fler människor möjlighet att stanna i Sverige. Samma kommuner företräds av partier som inte vill ta emot en enda. Hur går detta ihop?