KBLab/rixvox huggingface dataset:
Allan Widman (L):
Tack, försvarsministern, för svaret på min interpellation. Det var kort, men måhända inte helt kärnfullt. Jag väljer ändå att försöka att tolka det som ministern säger på de korta raderna.
Jag fastnar då för meningen om att regeringen för närvarande bereder omfattningen och konsekvenserna av ett eventuellt utökat materiellt åtagande för Sverige och därefter avser att återkomma till riksdagen. Fru talman!
Om man läser mellan raderna kan man dra ett antal olika slutsatser, dels att någon export av de före detta norska Archerpjäserna - haubitsarna - inte är möjlig genom att det handlar om ett utökat svenskt åtagande för materielen, dels att det är uppenbart att Sverige kommer att behålla pjäserna och att det är förenat med kostnader.
Sedan är frågan: Vad kommer att hända när dessa artilleripjäser väl är tillverkade och levererade till den svenska staten? Kommer de att läggas i malpåse? Kommer man att använda reservdelar från de norska pjäserna och överföra dem till de svenska pjäserna? Eller kommer Sverige att organisera två nya artilleribataljoner?
Nu hänvisar naturligtvis försvarsministern till den pågående beredningen. Därför får jag inskränka mig till att ställa följande frågor. Kommer regeringen i budgeten att ge ett otvetydigt svar på de frågor som jag nu har ställt?
Ska Sverige ha pjäserna, ska vi stoppa dem i malpåse eller ska vi förbandssätta dem i ytterligare två artilleribataljoner? Till saken hör, fru talman, att Sverige numera har bara två artilleribataljoner. Ibland brukar vi prata om obalanser i det svenska militära försvaret.
Det finns nog de som tycker att det förhållandet att vi har 100 stridsflygplan men bara 24 artilleripjäser är ett exempel på just en sådan obalans. Här har nu regeringen och försvarsministern alla möjligheter att göra rätt och göra om på denna punkt.
Allan Widman (L):
Nu hänvisar försvarsministern till att de här Archerpjäserna, som beslutades någon gång 2004, är ett arvegods från alliansregeringen. Men den alliansregering som tillträdde 2006 hade dessa haubitsar med sig i bagaget från den tidigare regeringen. Försvarsministern kan uppenbarligen inte ge besked om huruvida han kommer till skott i den här frågan i budgeten eller inte.
Då kanske jag skulle ha ställt frågan: När tror regeringen att man kan uppge ett datum då man kan komma att veta när detta ska uppenbaras, när förlåten ska dras av? Vi har slitit med den här frågan i snart ett och ett halvt decennium. Det är enligt min mening viktigt, herr talman, att man agerar så snabbt som möjligt.
Det får inte råda något som helst tvivel om att vi från Liberalernas sida anser att de här 24 pjäserna bör tillföras det svenska försvaret. Vi har alldeles för lite understöd till de arméstridskrafter som finns i dag. Vi har stora behov av sjömålsskjutande artilleri, till exempel på Gotland. Vi skulle naturligtvis också kunna använda de här pjäserna som ett mer regelrätt rörligt kustartilleri.
Detta är väsentliga luckor som finns i det svenska försvaret i dag och som skulle kunna täckas med de investeringar som skattebetalarna uppenbarligen ändå måste göra i utvecklingsprojektet av haubitsen Archer. Det är min förhoppning, herr talman, att regeringen i slutändan väljer att ta till vara det här inom ramen för det militära försvaret och att vi därmed får ett bättre understöd till de svenska arméstridskrafterna.
Allan Widman (L):
Jag tycker att det är utmärkt att Stig Henriksson påminner oss om att terrorismen har många olika ansikten. Självklart är det värdefullt att alla partier tar avstånd från det som inträffat i Trollhättan och på våra flyktingboenden runt om i landet. Herr talman!
Alldeles oavsett vad Sverige hade erbjudit i form av hjälp till Frankrike är det min övertygelse att den franska regeringen hade uttryckt sin tacksamhet till oss. Så fungerar det internationella umgänget, och det tror jag att många av oss ändå inser. Visst är det korrekt att fyra eller sex svenska spaningsplan inte hade gjort någon avgörande skillnad i den här operationen.
Men det hade varit synligt och tydligt. Som jag sa i mitt första anförande hade det varit förenat med risker, inte bara risker för den militära personal som skulle ha utfört spaningsuppdrag i regionen, utan säkerligen också ökade risker för svenskt vidkommande.
Och det är detta som är kärnan i solidariteten - att inte behöva stå ensam, utan veta att det finns andra som delar det som är kostsamt och riskfyllt.
Därför tror jag, herr talman, att JAS-flygplanen hade haft stor betydelse på ett annat plan, på ett mer politiskt och moraliskt plan, om än inte inom ramen för den militära operationen.
Som Daniel Bäckström var inne på i sitt första anförande är det viktigt att komma ihåg att prövningen av 42.7, försvarsklausulen, kommer att få en stark prejudicerande verkan, oavsett vem som råkar illa ut. Jag ställde en fråga till utrikesministern i mitt första anförande, men jag kände inte riktigt att den blev besvarad, så jag måste ställa den igen.
I förhandlingarna höll regeringen fram svenska spaningsplan som en mycket efterfrågad insats från svensk sida och dessutom en mycket möjlig insats med hänsyn till vår snabbinsatsberedskap. Varför gjorde man det om man ändå till syvende och sist skulle tacka nej? Stig Henriksson var inne på en folkrättslig diskussion i sitt första anförande.
Han kunde konstatera att försvar och säkerhet inte är ett område där EU fungerar överstatligt. Det är alldeles korrekt. Man kan inte med bindande verkan tvinga enskilda medlemsländer att utföra det ena eller andra på det här området.
Men Stig Henriksson missar att det finns en moralisk skyldighet och att det är den som i detta sammanhang är det allra viktigaste. I tillägg till det, herr talman, kan man säga att Sverige som medlem av FN faktiskt binds ganska hårt folkrättsligt av en resolution som handlar om att med alla till buds stående medel ingripa i kampen mot Daish. Herr talman!
Oppositionen fick kritik för att vi inte pekade på konkreta alternativ där Sverige hade kunnat göra mer. Jag pekade på flera sådana som handlade om sjukvårdsmateriel, CBRN-utrustning och vapen till peshmerga.
Jag är också ledsen över att när vi prövade utbildningsinsatsen i Irak senast här i kammaren kunde regeringen inte förmå sig till att säga att den var långsiktig och att Sveriges engagemang där nere var långsiktigt. Jag undrar: Står den uppfattningen fortfarande kvar?
Allan Widman (L):
Jag har under många år haft förmånen att få besöka såväl svensk trupp utomlands som en lång rad länder och företrädare för både militärt och civilt försvar. Det har aldrig vid något av dessa tillfällen saknats komplimanger för vad Sverige gör och vad vi står för. Jag tror att det är en del av det internationella umgänget att visa artighet och tacksamhet.
Däremot är jag inte beredd att sätta så stor tilltro till det som utrikesministern påstår: att det enkom är innehållet i hjälpen som har betydelse. Det är alltså inte uppoffringarna, och det är inte riskerna. För mig är det fullständigt självklart att när man utsätter sig för risker och lider förluster tillsammans med andra är det detta som är säkerhetspolitikens kärna.
Det är det som gör att stora länder med mycket resurser som USA, Tyskland och Storbritannien snabbt och mycket resolut ägnar sig åt att stödja med de allra tyngsta, de allra mest kostsamma och de allra mest riskfyllda insatserna när Frankrike så begär. Herr talman!
Också jag vill tacka för debatten och till slut konstatera att jag fortfarande inte har fått svar från utrikesministern på min fråga. Om regeringen ändå till sist skulle säga nej och Sverige inte skickar några stridsflygplan eller spaningsflygplan - det är ju samma plattform - varför hölls då detta alternativ så tydligt upp?
Varför var försvarsministern ute gång efter annan och efterlyste just åtgärder med substantiellt militärt innehåll?
Allan Widman (L):
Min fråga riktar sig till försvarsministern. Marinens utvecklingsprojekt har under en lång tid präglats av en hög grad av innovation. Jag tänker på Visbykorvetter och vår nästa sjöoperativa helikopter, Helikopter 14. Nu pågår det en diskussion om nästa generations ubåt, A26, som är planerad att ha en kapsel för personal längst fram i fören.
Man ska kunna släppa ut grodmän i undervattensläge för specialoperationer. Problemet består egentligen av två delar när det gäller den här kapseln och slussen. Det är betänkligt att ha skarvar i ett tryckskrov som ibland ska befinna sig på flera hundra meters djup. Det minskar också den här kapseln och utrymmet för att kunna förvara vapen ombord.
Min fråga till försvarsministern blir: Vilka åtgärder är han beredd att vidta för att nästa generations ubåt ska bli säkrare för våra sjömän och farligare för en motståndare?
Allan Widman (L):
Det veteranpolitiska engagemanget sträcker sig faktiskt ännu lite längre tillbaka i tiden än vad min kollega Annicka Engblom nyss var inne på i talarstolen. Den första veteranutredningen tillsattes av Mikael Odenberg, och det är i dag ganska jämnt tio år sedan.
Många av mina socialdemokratiska kollegor i riksdagen bär ofta veterannålen, och jag har sett flera socialdemokrater framträda på veterandagen den 29 maj. Förra året var det ingen mindre än statsminister Stefan Löfven själv som höll ett mycket bra tal.
Men när det kommer till de politiska besluten i kammaren och regeringen är förvånande nog engagemanget inte lika stort från den nu sittande regeringen. Således sa man nej till den veteranlagstiftning som trädde i kraft den 1 januari 2011. Man sa nej till inrättande av medaljer för skadade veteraner och för veteraner som hade gjort utomordentliga insatser utomlands.
Man sa nej till anhörigstöd, man sa nej till en veteranenhet i högkvarteret, man sa nej till veteranmonument och man sa till och med nej till den nationella veterandagen. Den andra veteranutredningen, som presenterades för några år sedan, har den nu sittande regeringen, helt i enlighet med tidigare agerande, valt att inte lägga fram några som helst förslag från.
Riksdagen har tillkännagivit för regeringen att veteranutredning nummer två och dess förslag ska föras fram till riksdagen, men ännu har detta inte givit någon effekt. Den andra veteranutredningen föreslog i sitt senaste betänkande att just den 29 maj skulle bli en flaggdag för Sveriges veteraner.
Detta har sedan motionerats om av Annicka Engblom, Andreas Norlén med flera, och engagemanget har varit brett. Nu står vi här i kammaren med ett förslag om en flaggdag. Det är något som enligt min mening inte har någon som helst budgetpåverkan och inte innebär några ökade utgifter för svenska staten, men ändå väljer Socialdemokraterna och förmodligen Miljöpartiet att säga nej till detta förslag.
Det gör mig mycket förundrad, herr ålderspresident. Jag avslutar med att säga att jag hoppas att regeringen följer de tillkännagivanden som riksdagen har gjort när det gäller veteranpolitiken i sin helhet.
Och precis som Annicka Engblom framhöll: Zaida Catalán och det fruktansvärda som hände henne bör föranleda regeringen att lägga fram förslag om att också de civila veteranerna ska få samma hjälp och stöd som de militära veteranerna får i dag. Det har regeringen inte heller gjort. Herr ålderspresident!
Våra sjuksköterskor, våra biståndsarbetare och våra räddningsarbetare som befinner sig på internationella uppdrag är lika utsatta och sårbara som våra militära veteraner, och de förtjänar samma hjälp och samma stöd. Herr ålderspresident! Jag yrkar bifall till reservation 1.
Allan Widman (L):
Jag avser inte att förlänga debatten. Men jag vill för god ordnings skull yrka avslag på det yrkande om återförvisning till konstitutionsutskottet som tidigare framfördes i debatten. Jag vill också framhålla att frågan om veterandagen som en allmän flaggdag har varit föremål för utredning och remissrunda.
Allan Widman (L):
Som Kerstin Lundgren nyss framhöll här i talarstolen är det bara en förpostfäktning som försiggår i kammaren i dag. Vi väntar alla spänt på det lagförslag som komma skall från regeringen. Herr talman! Sverige har valt att ha ett väpnat militärt försvar. Liberalernas uppfattning är att om vi kan ta oss den rätten kan även andra demokratier ta sig den rätten.
Därför är vi inte generellt eller principiellt motståndare till export av krigsmateriel. År 2011 gjordes ett tillkännagivande till regeringen här i kammaren. Riksdagen efterlyste då ett mer restriktivt regelverk vad gäller exporten till icke-demokratiska länder.
Krigsmaterielexportutredningen arbetade under flera år och över valet 2014, och den lämnade sitt slutbetänkande på försommaren 2015. Jag hade förmånen att delta i denna utredning. Herr talman!
Det är min uppfattning att utredningen i en ganska bred politisk enighet, innehållande sex olika partier som finns representerade i kammaren, nådde viktiga framsteg när det gällde att skärpa regelverket. Det handlar om ökad transparens för våra affärer på försvarsmaterielområdet.
Det handlar om att pröva följdleveranserna kontinuerligt och inte slentrianmässigt bara låta en leverans följas av fler. Det handlar om bättre uppföljning av de så kallade slutanvändarintygen, som innebär att vi genom fysisk inventering på plats förvissar oss om att de vapen som vi har skickat i en viss riktning också har stannat där.
I samband med det föreslogs också resursökningar för ISP, Inspektionen för strategiska produkter. Inte minst blev utredningen till sist tämligen överens om demokratikriteriet och hur detta skulle formuleras.
Eftersom jag vet, herr talman, hur många veckor för att inte säga månader som gick åt till att formulera detta kriterium är det min starka förhoppning att regeringen när den nu förbereder förslaget vårdar den politiska enighet som uppkom. Det tror jag att man har allt att vinna på.
Göran Pettersson talade om hur lätt det är att glömma soldatens förtjänster och insatser i tider av fred. Man kan väl på samma tema säga att vi också har en tendens i det här landet att ibland glömma obehagliga saker som har förevarit, till exempel på exportområdet.
Det är inte så många år sedan en försvarsminister måhända tvingades avgå på grund av det som kallades för Saudiaffären. Men vårt minne är ibland kort, och därför, herr talman, väljer jag att ta det här tillfället att påminna om att det finns sidor av export av krigsmateriel som jag inte tror att någon i den här kammaren vill uppleva.
Allan Widman (L):
Jag tackar statsrådet så mycket för interpellationssvaret. Det var i Sälen på Folk och Försvars rikskonferens i januari som statsrådet fick frågor gällande vår förmåga till självförsörjning i fråga om livsmedel.
Svaret - åtminstone det som refererades i massmedierna - handlade om något som statsrådet också var inne på i sitt interpellationssvar, nämligen om att i första hand försöka åstadkomma handel med våra nära grannländer. Herr talman! Jag har skrivit min interpellation för att ge statsrådet ett tillfälle att framföra en mer nyanserad hållning i denna - som jag tror - rätt komplexa fråga.
Detta med att handla med grannar i händelse av långvarig kris, höjd beredskap eller till och med militär konflikt som drabbar landet är något av en förenkling. För det första är det högst osäkert huruvida det över huvud taget kan förekomma handel länder emellan i en sådan här situation.
Det räcker att vi erinrar oss det första och det andra världskriget, då blockader användes flitigt. Trots en mycket högre grad av självförsörjning än vad vi har i dag tvingades Sverige under båda dessa krig att ransonera livsmedel. För det andra är det i en sådan situation inte bara Sverige som kommer att ha behov.
Om det skulle uppstå en militär konflikt i vårt närområde kommer bedömningsvis - det säger också den nuvarande regeringen - i stort sett alla länder att vara involverade, och de länder som Anders Ygeman önskar handla med kommer naturligtvis i första hand att se till sina egna behov. Men det handlar inte bara om att komma över livsmedel i tillräcklig mängd.
Det handlar också om hur vi ska kunna hantera de livsmedel som i ett sådant läge kommer till Sverige. Det kan vara bra att erinra sig att möjligheterna att lagra till exempel färsk fisk i det här landet har minskat väsentligt de senaste decennierna.
Skulle vi få låt oss säga ett helt fartyg med odlad lax från Norge kommer vi att få stora problem att se till att den här maten är tjänlig när den kommer ut i konsumentledet. Ett annat problem med att hänvisa till att vi ska handla med våra grannar är nog att enskilda människor som lyssnar till det budskapet andas ut lite, herr talman.
De känner att samhället kommer att fixa det här. Det är bra att statsrådet nu framhåller att MSB, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, tillhåller samtliga medborgare att kunna ha minst tre dygns försörjningssäkerhet själva. Jag tror väl inte att det finns så många kylskåp runt om i det här landet som inte kan försörja respektive familj under 72 timmar.
Min fråga till statsrådet är därför: Räcker det att den enskilde har ansvar för sin egen livsmedelsförsörjning under en så kort tid som 72 timmar? Herr talman! Försvarsutskottet tog redan för två år sedan initiativ till att ta fram en broschyr som heter Om krisen eller kriget kommer .
Där problematiserar vi den här mycket begränsade ambitionen när det gäller enskildas ansvar för sin egen försörjning. Om det är så att vi ska ställa om vår handel i en krissituation måste väl rimligtvis också statsrådet inse att den enskilde själv kan komma att tvingas ta ansvar under en väsentligt längre tid än 72 timmar.
Allan Widman (L):
Jag kan inledningsvis avslöja att jag dessvärre hade lämnat konferensen Folk och Försvar när statsrådet höll sitt anförande. Icke desto mindre refererar nu statsrådet i sitt svar här i kammaren till att vi ska handla med andra länder, och jag försökte problematisera denna ambition.
Visst, det kan vara en del experter som gör bedömningen att vi i Sverige inte behöver bli helt avskurna.
Men när man planerar för de värsta scenarierna, kris och krig, bör man också ha planer för att det värsta utfallet kan bli verklighet, alltså att Sverige blir helt avskuret och att möjligheterna till handel inte längre står till buds. Statsrådet säger att han blir brydd över mina frågor.
Jag konstaterar att han i svaret refererar både till handel med andra länder och till ökad produktion, som ligger inom ramen för den nyss anförda livsmedelsstrategin. Statsrådet menar att den ökade produktionen ska leda till en minskad sårbarhet för Sverige. Nu tycker jag att han övertolkar livsmedelsstrategin.
Det mål som finns där, som för övrigt är det enda som regeringen har lyckats nå enighet med oppositionen kring, handlar om att livsmedelsproduktionen ska öka. Men det är långt ifrån samma sak som att självförsörjningsgraden blir bättre eller att sårbarheten minskar. Som statsrådet själv påpekar: Är det produktionen av champinjoner och sparris som ökar, eller är det kött och mjölk som ökningen gäller?
Och var i landet sker ökningen - sker den på Gotland eller i norra Norrland? Sådant får också betydelse, inte minst mot bakgrund av detta med drivmedelssäkerhet, som statsrådet också aktualiserar. Återigen: Vilka möjligheter har vi att hantera en situation där det gäller att hålla livsmedlen tjänliga för människor, att få dem transporterade till rätt ställe och så vidare? Fru talman!
Jag ställde en mycket rak fråga till statsrådet om detta med 72 timmar, som MSB arbetar med. Det är min bedömning att de flesta familjer klarar 72 timmar utan någon som helst förberedelse. Jag tror åtminstone att flertalet av dem gör det.
De flesta barnfamiljer har rätt mycket mat i sina kylskåp, och hållbarheten är nog sådan att 72 timmar inte utgör någon större utmaning. Statsrådet hänvisar till att vi i en kris eller en krigssituation delvis ska ställa om vår handel.
Jag får dock intrycket att han inser att det kan vara ett mycket längre tidsperspektiv då enskilda behöver klara sig själva. Om vi dessutom understryker enskildas eget ansvar, till exempel när det gäller livsmedel i en kris eller en krigssituation, kommer det också att syfta till ett minskat tryck på samhället att leverera i sådana lägen.
Jag hade gärna sett att statsrådet valt att reagera på detta med de 72 timmarna. Jag konstaterar att han är beredd att göra mer, och då är frågan: Är detta ett område där regeringen skulle kunna bli ännu tydligare?
Allan Widman (L):
Jag vet inte om det är statsrådets ambition att försöka pådyvla Liberalerna en protektionistisk hållning när det kommer till livsmedel och andra varor. Vi har nog stått på rätt sida i den kampen under rätt många sekler, och vi kommer att fortsätta stå på rätt sida.
Jag tror också att Socialdemokraterna och Liberalerna när det gäller livsmedelsstrategin delar synen att det behöver finnas ett tydligt konsument- och marknadsperspektiv och att det ska ske en specialisering som kan stimulera frihandeln också med livsmedel. Men det handlar inte om detta. Det handlar om krisen och kriget och om vad vi gör om det skulle inträffa: Vilka möjligheter har vi då?
Jag bekymras lite av att Anders Ygeman väljer att ta skydd bakom att många experter gör bedömningen att vi ändå kommer att ha handel. Det finns inga garantier för det, även om det kanske är sannolikt. Då är frågan: Vad avser regeringen att göra i en sådan situation? I den kontexten, fru talman, kommer detta med de 72 timmarna in.
Jag undrar om statsrådet är beredd att säga: Ja, man bör se över den rekommendationen, så att det blir en längre tid för de enskilda. På så sätt ökar man medvetenheten och minskar trycket på samhället att leverera när krisen eller kriget är där. Fru talman! Sedan ett par år har jag själv ett förråd av livsmedel hemma. Det räcker väsentligt längre än 72 timmar.
Vi har från försvarsutskottets sida gett ut en broschyr - det är en uppföljare till Om kriget kommer , som vi känner igen från 80-talet. Vi har sänt den till kommunerna och till statliga myndigheter. Min fråga är: Är regeringen beredd att ta ett initiativ för att se till att enskilda i hela landet får motsvarande information?