Anders Borg (M):
Utgångspunkten för den här debatten är att man inte kan debattera välfärd utan att debattera tillväxt, reallöner och jobb. Allting hänger ihop. Det är så man bygger ett samhälle som hänger ihop. Låt oss då ta den här diskussionen utifrån de utgångspunkter vi har. Välfärden ska vara skattefinansierad. Den ska vara lika för alla, och den ska vara av bra kvalitet. Det är regeringens utgångspunkter för hur vi ser välfärden i Sverige.
Vi tycker att det är bra att det finns inslag av valfrihet. Vi är alltså inte upprörda över att det är runt 75 eller 95 procent av verksamheterna som är offentliga. Det är bra att det är lite balans mellan personalkooperativ, föräldrakooperativ, aktiebolag, småföretag och andra aktörer på det här området. Det är inte ett problem. Det är inte heller ett resultat av vår politik.
När Vänsterpartiet styrde Sverige hade vi också den här typen av företag. Då var det uppenbarligen en väl avvägd politik som hyllades i förstamajtalen också av Vänsterpartiet. Värdet av riskkapitalets roll för välfärden var på den tiden uppenbarligen helt oproblematiskt eftersom man inte gjorde någonting åt det. Detta väcker en del frågor om hur det ser ut med konsekvensen. Låt oss prata lite om uthållighet.
Jag måste säga att jag i grund och botten är både förvånad och glad över Vänsterpartiets nya hållning till kapitalismen. Att vi ska ha starka och uthålliga privata ägare som kan ta ansvar för bolagen har jag alltid tyckt.
Jag är glad åt att Jens Holm, Ulla Andersson och Ali Esbati nu ger uttryck för att problemet är de kortsiktiga riskkapitalbolagen, inte privat ägande och inte kapitalister som vill producera lastbilar, bygga ut telekommunikationsnät eller bedriva välfärd eller skolverksamhet - långsiktigt, uthålligt och brinnande - för att det ska vara världens bästa lastbilar eller världens bästa skola. Det är vi nu överens om.
Jag tycker inte att det är bra om Ericsson eller, för den delen, en friskola tas över av en kortsiktig riskkapitalist som bara vill suga ut pengar ur bolaget. Skälet till att Hennes & Mauritz och Ikea har blivit världsbolag är att det har funnits starka och långsiktiga ägare som har levt med bolagen i med- och motgångar. Det tycker jag är jättebra. Det är en del av en svensk modell som vi tappade på 70-talet när Socialdemokraterna, berusade av 68-vin, förde in löntagarfonder i debatten.
Nu är vi tillbaka där vi ska vara, i ett folkhem där vi har starka ägare som också ska ta ansvar långsiktigt. Ska vi ha en idé om långsiktiga och starka ägare när det gäller dem som driver välfärdsverksamhet? Ja, jag tycker att det är rätt självklart att vi som politiker har en skyldighet, rättighet och möjlighet att ställa större krav på dem som ska driva verksamheter med skattepengar.
Det är rätt uppenbart att vi då kan lägga till olika typer av krav på kompetens eller uthållighet eller olika krav på att man har en finansiell styrka som gör att verksamheten kan bedrivas långsiktigt. Problemet är att jag inte är riktigt övertygad om att det är där skon egentligen klämmer för Vänsterpartiet. Är man nöjd om vi får de långsiktiga, bra, uthålliga och stabila kapitalisterna, som vill satsa på välfärden?
Är det inte egentligen så att Vänsterpartiet tycker att valfrihet är en störning? I enhetsmodellen ska det inte finnas något annat än kommunal och statlig verksamhet. Är det inte där skon klämmer på riktigt?