Erik Ullenhag (L):
Jag tycker att det var positivt att socialministern sade att hon i det här sammanhanget uppskattar att det finns entreprenörer som utför verksamhet, offentligt finansierad men privat driven. Denna insikt hoppas vi sprider sig till fler områden på Socialdepartementet. Men det är inte det vi diskuterar nu. Vad gäller lagstiftningsfrågan förstår jag att det pågår ett arbete i Regeringskansliet, och jag hoppas att det landar i att man inte följer Socialstyrelsens rekommendationer.
Precis som Berit Andnor var inne på handlar det här om den enskilda personens ombud. Den oro man kan känna inför en lagstiftning på det här området är att många människor som har behov av personliga ombud kommer att uppfatta det som att de hamnar i ett register eller att det är reglerat på annat sätt och att de inte kommer att söka den hjälpen. Man kommer att förlora den fristående ställning som de personliga ombuden har i dag. Jag hoppas att ni denna gång landar på en annan ståndpunkt än den Socialstyrelsen har öppnat för.
Sedan är det fråga om resurser. Här får jag egentligen inget svar från Berit Andnor, mer än att det allmänt är positivt med personliga ombud och att det är problematiskt att ett antal kommuner saknar personliga ombud. Men Berit Andnor har ju som socialminister ett antal verktyg. Om det finns planer på att öka anslagen ytterligare, om man ger ett större bidrag per personligt ombud, är det sannolikt så att fler kommuner kommer att öppna för den här verksamheten.
Mot bakgrund av hur mycket samhället faktiskt tjänar ekonomiskt på de personliga ombuden, för det gör man, i minskad slutenvård och minskade insatser på andra områden, är de kommuner som inte inför personliga ombud egentligen ett systemfel. Anledningen till att de inte gör det är att det inte ska belasta kommunens budget, som tyvärr så ofta är fallet i det offentliga Sverige. Man bollar kostnader mellan olika budgetar på ett sätt som den enskilde och till slut också samhället förlorar på.
Men den stora frågan är inte den ekonomiska, utan den stora frågan är den medmänskliga vinst som ligger i att människor med psykiska funktionshinder, människor med psykiska sjukdomar, faktiskt ska få makt över sin egen tillvaro. Det är precis som psykiatrisamordnaren Anders Milton har påpekat, att det här väl är den grupp som kanske är allra svagast i samhället.
Det här är den grupp som får minst stöd, trots att det är den grupp som behöver det allra största stödet från samhället. Det är en grupp som är väldigt lätt att glömma bort, och det har skett vid ett antal tillfällen. Jag upprepar frågan: Finns det planer på extraresurser eller blir det bara ord från socialministerns sida? Det är väl huvudfrågan. Jag förstår att socialministern i dag inte kommer att ta avstånd från tanken på lagstiftning, även om det vore ganska klokt att göra det.
Finns det planer på att öka resurserna till detta? I det sammanhanget kan jag peka på, och jag var inne på det i mitt första inlägg, att ni tar upp de 20 miljonerna i frågan om fler personliga ombud i förhållande till hemlösa. Det är ju bra, men sanningen är att det finns ett antal människor som aldrig skulle bli hemlösa om de hade ett personligt ombud.
Det finns ett antal människor som, när ni har valt det här budgetkontot, riskerar att missas och tappas bort. Att man inte har haft någon som har kunnat ge den hjälp, det stöd och den stadga man behöver för att kunna behålla en bostad kan faktiskt vara bakgrunden till att man inte har en bostad att bo i i dag.