KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karla López (MP):
Som sagt: Hur kan vi sätta de ekonomiska intressena före mänskligt lidande? Man vet att blindgångarna orsakar mycket skada även när en konflikt är över. Folk kan inte vara där och kan inte bruka jorden eller skogen. Det är förödande konsekvenser.
Jag kan förstå att det finns ekonomiska intressen bakom, men är det inte alla länders ansvar när man har en produkt som man vet inte är bra för välståndet eller mänskligheten att investera i någonting annat?
Det är ett stort och djupt problem, tycker jag, att Sverige kan göra sådana saker när andra länders regeringar har insett att man inte kan låta nationella intressen gå före. Du sade att Miljöpartiet samarbetade med socialdemokratin.
Ja, det gjorde vi, men inte när det gällde de här frågorna. Då gick de mer ihop med er, om jag har förstått det hela rätt. Jag tror inte att Miljöpartiet har gått med på att vi ska ha vapentillverkning av ett sådant här slag.
Jag är väldigt orolig för hur vi ska kunna rättfärdiga vår politik internationellt om vi verkligen gör så här. Någonstans måste man se till helheten och se till mänsklighetens bästa. Andra länder har struntat i de ekonomiska intressena. Varför kan inte vi göra det?
Karla López (MP):
Jag tror att varken Norge, Österrike eller Belgien vill bli pacifistiska och ta bort sitt försvar helt och hållet. Det stämmer inte när försvarsministern säger att man måste ta bort försvaret om man slutar att tillverka Bombkapsel 90. Det tror jag inte alls på.
Däremot ska man verkligen överväga om vi över huvud taget ska producera ett sådant vapen som förstör för civilbefolkningen. De här länderna har övervägt det och gått före, fast de har ändå ett försvar. Norge är med i Nato till och med och är väldigt aktivt i olika Natouppdrag, mer än vad Sverige är.
Att säga att man tar bort hela försvaret bara för att man tar bort just den här bombkapseln är att överdriva något. Men visst, jag skulle önska att de vore pacifistiska. Jag önskar att Sverige också skulle vara pacifistiskt. Jag anser inte att försvaret har någon funktion, men det är en miljöpartistisk synpunkt.
Jag förstår att du inte delar den med oss. Det är okej, men ändå återstår frågan: Ska vi producera sådana här vapen som skadar så många människor eller som verkligen går ut på att skada civilbefolkningen och rättfärdiga det med att säga att Sverige är ett demokratiskt land som vill verka för välfärden i världen?
Eva Johnsson (KD):
Jag vill börja med att tacka skolministern för svaret. Som vi alla vet har vi skolplikt i Sverige. Barn måste gå till skolan varje dag. Då är det naturligtvis en uppgift för oss politiker att säkerställa att den miljö som barnen vistas i är trygg och säker. Kränkningar får inte förekomma.
I dag vet vi dessvärre att många lärare och rektorer saknar kunskap och nödvändiga redskap för att utforma den miljö som vi alla vill att våra barn ska befinna sig i. Inga andra människor i vårt land skulle acceptera de villkor som möter många av våra barn och ungdomar i vardagen. Ändå är det tusentals elever som varje dag går till skolan med ont i magen.
I en rapport nyligen från Bris kunde vi läsa att ungefär 2 500 eller 12 procent av alla barnkontakter som Bris hade under fjolåret handlade om just mobbning. Bilden har sett ut på samma sätt under många år. Barn och ungdomar berättar för Bris att de förgäves har sökt hjälp hos lärare eller annan skolpersonal. Men de har fått ett dåligt eller inget stöd alls.
Vi vet att det till och med finns lärare som inte anser att det ingår i deras arbetsuppgifter att hantera relationer mellan elever. Under de senaste åren har dessutom mobbning med nya medel kommit in i bilden - mobbning genom trakasserier inför en masspublik via Internet eller sms. De åtgärder som skolministern skisserar i sitt svar är utmärkta.
Lärare, elever och föräldrar behöver få reda på vilka spelregler som gäller. När både nationella och internationella undersökningar visar på de här problemen behöver vi verkligen ta dem på allvar och samla alla goda krafter. När de värderingar som finns i skolan och i läroplanen naturligt integreras i skolvardagen gynnas naturligtvis en trygg miljö. Så är det tyvärr inte i dag.
Trots att elever och skola samt föräldrar och politiker har ett ansvar för att vi ska komma till rätta med mobbningen har det inte lyckats. Vi vet att tidigare s-märkta skolministrar har stått i denna kammare och slagit sig för bröstet för olika åtgärder. Men mobbningstalen har varit fortsatt höga. Detta är en utmaning för vår nya borgerliga regering.
Det har funnits olika sätt att arbeta med värdegrunden. Regeringen har ju också varit mycket tydlig med att understryka värdegrunden som bas för det mobbningsförebyggande arbetet. Det är mycket bra. Här spelar religionsämnet i vid mening en central roll. Många skolor har det som bas för att tala om livskunskap.
Det skulle vara mycket intressant att höra skolministerns tankar om försök liknande det som inriktats på livskunskap som en konkret del i att förebygga mobbning. Borde kanske till och med religionsämnet byggas ut eller stärkas för att ännu bättre fungera som en bas i detta arbete?
Eva Johnsson (KD):
Jag vill tacka skolministern för detta. Jag tror att vi är rörande överens om att teori och praktik inte alltid är riktigt samma sak. Vad vi nu hoppas på är att teorin ska övergå till att faktiskt vara praktik. För varje elev som inte mår bra ute i våra skolor ska det bli en betydande skillnad. Där är vi verkligen överens.
Man hoppas naturligtvis att värdegrundsarbetet också kommer att implementeras i lärarutbildningarnas undervisning och att det kommer att bli en tydlig del av arbetet bland de nyutexaminerade lärarna på ett ännu bättre, tydligare och effektivare sätt.
Skolminister Wärnersson utropade 1999 till ett värdegrundsår just för att skapa en plattform för att motverka mobbning. Även 2002 fanns det en nationell aktionsplan som kallades Tillsammans.
Precis som skolministern säger finns det en rad olika typer av planer och tillvägagångssätt under olika namn men med samma inriktning.
Jag skulle ändå gärna vilja höra hur skolministern ser på möjligheten att som ett led i implementeringsarbetet av den nya skollagen till exempel i en nationell kampanj lyfta fram mobbningsarbetets mjuka sidor.
I regeringens proposition från den 20 mars som lades fram med rubriken Förbättrad ordning, trygghet och studiero i skolan framhåller man att ett förebyggande arbete måste genomsyra hela skolans arbete.
Vidare säger man att kommuner och enskilda huvudmän har ett stort ansvar för att skolans värdegrund är väl förankrad hos rektorer, lärare och övrig skolpersonal. Det är naturligtvis utmärkt. Den satsning på 40 miljoner som regeringen nu gör för ett bra mobbningsförebyggande arbete är både glädjande och positiv. Äntligen kanske vi får resultat på detta område!
Att skolministern också understryker vikten av värdegrunden som bas skapar också goda förhoppningar inför det kommande arbetet. Jag skulle dock vilja ställa en uppföljande fråga: Hur tycker skolministern att detta arbete ska följas upp framför allt beträffande det forskningsbaserade arbetet?
Tänker ministern ta ytterligare initiativ för att stärka och följa upp arbetet, så att det inte blir slag i luften som vi inte vill ha och så att vi verkligen på ett tydligt sätt får denna forskningsbaserade anknytning till det kommande arbetet?
Eva Johnsson (KD):
Jag kommer naturligtvis att följa denna fråga väldigt noga. Jag tycker att detta är ett oerhört viktigt arbete. Det handlar om vår framtid. Det handlar om att vi skapar förutsättningar och ger våra barn en trygg arbetsmiljö som förhoppningsvis bidrar till att skapa trygga och självständiga individer inför framtiden.
Vi har ett ansvar som skolpolitiker och som politiker att skapa den miljön.
Jag känner mig glad över skolministerns svar och utgår från att vi kommer att följa upp arbetet och framför allt kommer att få ett tydligt konkret resultat som förbättrar vardagen för våra ungdomar ute i våra skolor i hela landet.
Eva Johnsson (KD):
Jag vill tacka skolministern för svaret och är glad över att frågan om sjukhusskolorna kommer att uppmärksammas i skollagsarbetet.
Både i en rapport från Skolverket och vid sjukhusskolornas rektorskonferens i september 2006 framkom det samstämmigt att det är i den nationella likvärdigheten för landets sjukhusskolor som det brister. Det beror delvis på en kombination av otydlighet i den nuvarande skollagen och otydlig kommunal ledning.
Av den anledningen är det positivt att skolministern i samband med det nya skollagsarbetet ser över frågan om just sjukhusskolorna. Fram till den dag då man faktiskt kommer i kontakt med verksamheten är nog begreppet sjukhusskolor ganska okänt för många medborgare. Man vet inte så mycket om dem.
Men vid kontakten, när man väl hamnar i en situation där man har ett sjukt barn eller en sjuk ungdom eller själv är sjuk, upptäcker man vilket avgörande stöd den här verksamheten ger och är. Sjukhusskolorna verkar lite i det tysta, en ganska omfattande verksamhet. De finns på 90 sjukhus i 42 kommuner.
För många elever som är i en väldigt utsatt situation som man ju är när man är sjuk, psykiskt eller fysiskt, förändras vardagen dramatiskt. Det kan innebära att eleven måste ha en kanske livslång medicinering eller har behov av upprepade behandlingar.
Sjukhusskolan och hemskolan arbetar då gemensamt för att klara måluppfyllelsen för elever och minska stressen som eleven kan uppleva på hemskolan efter sin sjukfrånvaro. Elevens skolgång både på sjukhuset och på hemskolan anpassas efter elevens sjukdomstillstånd. Ju tidigare eleverna får stöd med sitt kontinuerliga lärande, desto mindre identifierar de sig som sjuka.
Det är ett slags friskvård det handlar om. I det här sammanhanget kan det vara lämpligt att lyfta fram den del av sjukhuslärarnas verksamhet som har vuxit oroväckande under de senaste åren, nämligen hemundervisningen. Det handlar om barn och ungdomar vars psykiska ohälsa gör att de helt enkelt inte orkar finnas med i den vanliga skolan.
I en rapport från Skolverket framkommer det också att det finns stora skillnader mellan sjukhusundervisningen inom BUP, barn- och ungdomspsykiatrin, och den somatiska delen som sjukhusskolan har ansvar för. Det behövs naturligtvis olika typer av kompetens hos sjukhuslärarna beroende på vilken del av sjukhusskolans verksamhet som de arbetar inom.
Av den anledningen är jag intresserad av att höra hur skolministern har för avsikt att tydliggöra ansvarsfördelningen mellan hemskolan och sjukhusundervisningen i den kommande skollagen, som har visat på ganska tydliga brister i de tidigare utredningarna.
Eva Johnsson (KD):
Jag uppskattar att skolministern problematiserar frågan, för detta är en typ av knäckfråga. Som så väldigt ofta hamnar vi i just finansieringsproblematiken. Alltsedan skolan i Sverige kommunaliserades har sjukhuslärarna argumenterat för att det ska finnas en central tilldelning av medel.
Skälen har, som skolministern var inne på, varit spariver som till och från slår sina klor i kommunerna. Kommunerna har just nu goda ekonomiska förutsättningar, och då brukar man vara generös och välvilligt inställd till många typer av verksamheter.
Men det kan komma andra tider, och då är vi angelägna om att de barn och ungdomar som redan är ganska drabbade inte ska drabbas ytterligare, det vill säga att undervisningen inte ska behöva bedrivas med lite godtycklig inställning, om man får uttrycka det så, från respektive kommun.
Redan nu är det så att vissa kommuner har en generös ekonomisk inställning och gärna skickar pengar till denna verksamhet, medan andra kommuner kramar sina plånböcker betydligt hårdare i förhållande till hur mycket pengar man skickar till skolorna. Detta är ett dilemma och orsakar en viss nervositet i verksamheten som inte är till gagn för den.
Den nuvarande finansieringsmodellen, där staten har det övergripande finansiella ansvaret, är ett system som ändå har visat sig att fungera bra. Det är ett enkelt system som skapar lugn och ro i verksamheten. Man kan väl också fundera lite på subsidiaritet och vad det betyder. Det skulle man kunna filosofera över en stund.
Det är inte säkert att den lägsta möjliga nivån för frågans och sakens absolut bästa ska vara på skolbasis. Det är väl det vi menar. Det är möjligt att det kanske ändå handlar om statlig nivå i det läget. Jag skulle därför vilja ställa en följdfråga till skolministern.
Vad vill skolministern mer detaljerat göra för att säkerställa en trygg och förutsägbar finansiering för sjukhusskolorna och den verksamhet man bedriver där?
Eva Johnsson (KD):
Jag tillåter mig att kommentera det som Lage Rahm har tagit upp vid ett antal tillfällen, nämligen 25:4-regeln. Vi plockar bort den. Glada och nöjda plockar vi bort den och ersätter den med ett annat antagningssystem. Det är ett exempel på hur vi ser till individen.
Vi har vid ett flertal tillfällen i replikskiftena fått höra beskrivningen av det nya antagningssystemet, vilka principer det kommer att bygga på. Det tycker vi är mycket bra. Det handlar om att vi tittar på individen ur olika perspektiv, och framför allt plockar vi bort det godtyckliga antagningssystem som bland annat 25:4-regeln har stått för.
Lage Rahm undrar hur vi ska kunna tillvarata olika gruppers intressen, framför allt hur de olika yrkeskompetenserna ska klara av det. I hela det svenska samhället har vi en grund, en bas av mänskliga rättigheter som är en självklarhet för oss allihop.
Vi har olika diskrimineringslagar som ser till att bevaka att de mänskliga rättigheterna tillvaratas oavsett om man är läkare, lärare, undersköterska eller rörmokare och att det inte begås övergrepp mot våra medmänniskor i Sverige. Jag tycker att detta är självklart, och det är naturligtvis något som kommer att gälla och fungera i alla utbildningar.
Eva Johnsson (KD):
Lage Rahm vill att jag ska lova i talarstolen att satsningarna kommer att få det önskade resultatet. Det kan vi naturligtvis inte göra på något område. Det kan vi inte göra. Det har inte ni kunnat göra heller.
Vi har också sett resultatet med de grava kunskapsluckor som har funnits trots den höga svansföring som ni har haft när det gäller såväl grundskolan, gymnasieskolan som högskolan. Garantier är ett vackert ord, men det är väl ändå den praktiska verkligheten som är det viktiga.
Här tycker jag att vi skapar förutsättningar som är helt annorlunda än vad ni gjorde under er tid. Du funderar lite stillsamt kring 25:4-reglerna. De skulle inte vara godtyckliga. Jag tycker att det i allra högsta grad är ett strålande exempel på godtycklighet.
Om man var 24 år och 11 månader hade man inte tillräckliga kunskaper, eller vad man nu ska kalla det. Man platsade inte för att komma in i den kvotgruppen. Uppfyllde man bara åldersgränsen ansågs man plötsligt behörig till ett och annat program.
Jag tycker att ålder knappast ska vara ett kriterium för om man kommer in eller inte på en utbildning. Det är väl helt andra kriterier, kunskapskriterier, som för elevens bästa borde vara gällande. Jag upprepar: Mänskliga rättigheter gäller i Sverige. Det gäller för alla grupper.
Eva Johnsson (KD):
Man kan naturligtvis fundera på och skylla på att man reagerar på den demokratiska processen - att det är ett slags omväg för att komma åt själva sakfrågan. I och för sig är det väl att lite i onödan misstänkliggöra sina kolleger i riksdagen.
Visst kan vi väl få fundera lite grann på själva processen, på den demokratiska processen.
Det tycker jag att vi i allra högsta grad har både rätt och möjlighet att göra - inte minst mot bakgrund av vad utredaren själv säger i sin utredning, bortsett från hur lång och omfattande denna är.
Bland annat säger utredaren - på s. 221 - att han inte har gjort en egen efterforskning av fakta kring samtliga skäl som talar för och emot en lagändring utan enbart redovisar de skäl och argument som kommit till honom vid olika hearingar.
Det är klart att det kanske inte helt är i enlighet med de direktiv som det från början var tänkt när det gäller utredningen. När utredningen tillsattes sände den dåvarande regeringen tydliga signaler om att utredningen skulle vara förutsättningslös.
Men under utredningens gång kom andra lika tydliga signaler om vad utredaren skulle komma fram till. Det skedde delvis via medier. Men mer allvarligt är att regeringen under utredningens gång lyfte ut en fråga kring vigselplikten, som borde ha fått vila tills utredningen var klar.
Det var en väldigt tydlig signal och en påtryckning från den dåvarande regeringen som jag inte tycker att den nuvarande regeringen behöver finna någon anledning att beakta. I alla fall ska man fundera över vad man kan göra för att återställa de direktiv som fanns från början.
Jag är naturligtvis angelägen om att få höra hur ministern funderar kring de förändringar när det gäller utredarens slutsatser som uppkom under tiden och hur man eventuellt ska kunna täppa till luckor i utredarens slutsatser.
Eva Johnsson (KD):
För tydlighetens skull - så att vi inte ska sväva i tvivelsmål - kan jag säga att jag är emot könsneutrala äktenskap. Nu har vi klarat av den delen av debatten. Nu vet vi var vi har varandra. Men jag dristar mig ändå att nudda vid det som kallas den demokratiska formen. Det ingår faktiskt i den demokratiska processen att vi får göra det.
Jag har en kort reflexion om vad ett äktenskap är. Jag har den övertygelsen, som jag delar med mina kolleger i Kristdemokraterna, att äktenskap ingås mellan en man och en kvinna. Det är själva definitionen av ett äktenskap.
Emotionella argument, som att kärlek mellan människor bör vara grundvalen för ett äktenskap, är sympatiska och naturligtvis till viss del också korrekta. Heterosexualitet och homosexualitet är inte värderingsmässigt högre eller lägre än varandra. Till sin innebörd är de likvärdiga begrepp, men de skiljer sig ändå åt.
Jag menar att partnerskap och äktenskap är en tydlig beskrivning av likvärdiga juridiska förhållanden, men de är ändå olika. Jag vill avsluta med att än en gång beröra utredningen.
Utredaren talar själv helt frankt om att han efter att ha avgränsat sig enbart till äktenskapets rättsliga former och inte dess djupare, sociala symbolik att han inte kommer att göra en analys i vedertagen mening utan endast en bedömning av skälen.
En subjektiv bedömning kan var och en göra själv. Det behövs en objektiv bedömning. Det var utredarens uppdrag. Jag vill gärna höra vad ministern har att säga med anledning av just detta.
Eva Johnsson (KD):
Jag vill gärna börja med att konstatera att en sanning inte blir mer sann för att man höjer rösten. Det är inte riktigt så som de starka argumenten på något sätt ska mätas. Det är väl en bra utgångspunkt? Sedan vill jag gärna att vi konstaterar något tillsammans.
Visst är det här en fråga om en höger-vänster-politik. Och visst framgår det en väldigt tydlig skillnad i synsättet när det gäller människor, tilliten till människor och till kvinnor.
Grundfrågan är naturligtvis: Har kvinnor, oavsett om de arbetar, är hemma, jobbar heltid, jobbar deltid eller väljer att göra något annat, förmåga att fatta kloka beslut? Nej, det har de uppenbarligen inte, enligt retoriken i debatten.
Av hänsyn till kvinnorna väljer man då att säga: Så här ska ni göra. Annars blir det inte bra för er i framtiden. Arbetsmarknaden kommer inte att bli bra. Er löneutveckling blir inte bra, och era barn kommer förmodligen inte att få den pedagogiska stimulans som de är berättigade till.
Det är det ena synsättet. Det andra synsättet är när man tänker: Mogna vuxna kvinnor, oavsett ålder och oavsett livssituation, kanske kan göra den här avvägningen om sitt eget liv minst lika bra som Veronica Palm.
Jag tror att man, oavsett om man sitter i riksdagen eller inte, har förmågan att göra en helhetsbedömning av sitt och sin familjs liv. Det är min utgångspunkt. Det sägs att vi inte ska prata på det här sättet. Vi ska inte låta vissa kvinnor vara hemma med sina barn.
Det är inte bra eftersom man då skuldbelägger de kvinnor som är ute på arbetsmarknaden. Min retoriska fråga är naturligtvis: Hur kan det vara ett hot att vissa föräldrar, vill jag påstå, gör ett annat val?
Varför är det hotfullt att man skapar fler möjligheter? Jag kan inte förstå det. Vi kan nu tänka oss en hypotes.
Vi kan tänka oss scenariot att alla kvinnor som ni har räknat på - det gäller de här 3 miljarderna - och alla föräldrar väljer att utnyttja vårdnadsbidraget. Då är ju det en formidabel succé.
Då kan man verkligen undra hur vi kan tänka tanken att inte låta en sådan succé få komma det svenska folket till del. Eller så kan vi tänka oss det andra scenariot, att det kanske inte blir så många som kommer att utnyttja det. Det kanske bara blir tio procent eller väldigt få.
I så fall är det inte något problem alls, vare sig för Veronica Palm eller för arbetsmarknaden eller för Sveriges barn och barnfamiljer.
Eva Johnsson (KD):
Jag vill än en gång understryka det som jag var inne på tidigare. Jag vill säga det en gång till, en gång till, ytterligare en gång till och säga det en gång till igen. Vårdnadsbidraget är en frivillig reform. Ingen kommer att tvinga någon enda socialdemokrat som sitter i riksdagen att vara hemma med vårdnadsbidrag om de inte vill.
Men de får om de vill, oavsett om de är män eller kvinnor. Jag vill gärna understryka det. Det här är ingen tvångsreform, utan det är en frivillig reform som man själv kan välja om man vill. Så får vi då jämförelsen gång på gång med föräldraförsäkringen.
Vi får ett scenario uppmålat framför oss gång på gång där vi får veta att skulle vi låta vårdnadsbidraget heta föräldraförsäkring i stället skulle det vara mycket bättre. Alla vi som kan räkna har konstaterat, precis som socialministern, att de sista garantidagarna inom föräldraförsäkringen är lägre för de flesta än vad vårdnadsbidraget är.
Men det verkar inte vara någonting som oroar vare sig Socialdemokraterna eller någon annan i oppositionen. Det tycker jag att ni ska fundera över. Det är väl ändå en tvångsanslutning till köket att låta de här stackars föräldrarna gå hemma med så låg föräldrapenning? Jag vill påpeka att 3 000 kronor är 3 000 kronor mer än de 0 kronor som Socialdemokraterna föreslår.
Många småbarnsföräldrar uttrycker glädje över det. Men det är förmodligen ingenting som man tar notis om inom Socialdemokraterna, för det är ju bara folket som tycker att det är bra. Det är väl någonting som man knappast behöver bry sig om.
Eva Johnsson (KD):
Jag vill naturligtvis börja med att tacka migrationsminister Billström för svaret. Det var, kan man säga, kort och koncist, men det innebär ju inte att det för den skull var innehållslöst. Regeringen förbereder en proposition om arbetskraftsinvandring, precis som vi har fått höra nyss.
Förslaget innebär bland annat att asylsökande med utvisningsbeslut ska kunna söka arbets- och uppehållstillstånd utan att behöva lämna Sverige. Villkoren för uppehållstillstånd kommer då bland annat att vara fast och varaktig anställning.
Jag vill särskilt tacka ministern för lyhördheten gentemot oss kristdemokrater i förhandlingarna, som har resulterat i den lagrådsremiss som nu är på väg fram till riksdagen.
Jag är dessutom den första att gärna och villigt konstatera att den lagändring som nu kommer är stärkt och bidrar till att vi kommer att undvika framtida fall liknande det i Uppvidinge eller fallet med den unge afghanen Reza i Markaryd, eller andra i liknande situationer.
Det finns många Rezafall i Sverige, och den inslagna vägen i sig är ett stort och viktigt steg i rätt riktning vad gäller en klok och generös migrationspolitik.
Vidare noterar jag med kraft att den tidigare regeringen inte förmådde lösa vare sig denna fråga eller många andra frågor. Jag konstaterar därför att om Socialdemokraterna fortfarande haft makten skulle vi med stor sannolikhet inte ha kommit så här långt.
Jag vill emellertid lyfta fram några av de kommande svårigheter och utmaningar som vi nu står inför. Vi kan mycket väl komma att stå inför den absurda situationen att människor med fasta och varaktiga anställningar, och som i alla delar uppfyller kraven i den nya lagen, kommer att sändas ut ur landet - strax innan lagen träder i kraft.
Ett tänkbart scenario är att riksdagen beslutar om lagändringen i oktober och att lagen träder i kraft först i december. Min fråga till migrationsministern blir därför: Vad ska vi under tiden göra med det fåtal asylsökande som har fasta och varaktiga anställningar?