KBLab/rixvox huggingface dataset:
Erik Andersson (M):
Jag delar ministerns uppfattning att det är väljarna som avgör hur vi har skött oss. Vi upphandlas, kan man säga, vart fjärde år och får sedan se vilken regering som bildas efter ett val.
Men jag måste ändå säga att om det är tur att Socialdemokraterna oftast regerar i en högkonjunktur var det faktiskt tur att vi hade Anders Borg som regerade under en av de största finanskriserna, under förrförra mandatperioden. Det var tur för Sverige helt enkelt. Herr talman! Det är ren konsumentupplysning från min sida till väljarna när jag säger att regeringen har misslyckats.
Det är givetvis också ett sätt för mig att försöka vända den dåliga opinionen för mitt parti. Det är klart att vi alla måste arbeta hårt för att vända opinionen. I övrigt har jag inte mer att tillägga, herr talman, förutom att jag önskar ministern en trevlig sommar.
Erik Andersson (M):
Jag vill tacka statsrådet för svaret. När 100-klubben lanserades kom hundratusentals flyktingar till Sverige. Hela systemet höll på att kollapsa. Regeringen vidtog åtgärder - men alldeles för sent. Moderaterna tryckte på regeringen, som var mycket passiv. Vi fick inte höra någonting, utan det var helt tyst från regeringens sida. Det kom många påtryckningar från flera håll.
Socialsekreterare kunde inte arbeta på ett bra och rättssäkert sätt, och boendesituationen var ohållbar med folk sovande i receptioner och i Migrationsverkets överfulla lokaler. Det var en kaosartad situation. För sent kom den berömda presskonferensen med statsministern och vice statsministern från Miljöpartiet.
Då insåg man att man ville minska antalet flyktingar, och det skulle införas id-kontroller, begränsningar i anhöriginvandringen och tillfälliga uppehållstillstånd som huvudregel. Det gjordes efter enorma påtryckningar från Alliansen, främst från Moderaterna. Det visade sig fungera. Från ungefär 160 000 flyktingar ligger vi nu på en mer hanterlig nivå. Många av dessa ska ut i jobb.
Långt före denna krisartade situation trodde regeringen att krisen kunde lösas av Sverige tillsammans. Myndigheter och företag bjöds in för att klara flyktingkrisen med hjälp av bland annat jobb. Det var nationell samling. Svaret blev 100-klubben. Regeringen med statsministern som frontfigur lanserade 100-klubben.
Det var en åtgärd som i princip redan fanns men som nylanserades. Den har inte varit särskilt framgångsrik. De företag som anslöt sig skulle få en gräddfil in till Arbetsförmedlingen - men endast de större företagen. Man skulle vara villig att ta emot 100 nyanlända på tre år. De riktiga jobbskaparna - småföretagarna - nämns inte. De finns över huvud taget inte i socialdemokratins Sverige.
Fyra av fem jobb växer fram i småföretagen. 99,9 procent av alla företag i Sverige är små eller medelstora företag. Endast 0,1 procent av alla företag har mer än 250 anställda. Det är småföretagen som bär upp landet och skapar jobb. Socialdemokratin har alltid haft en förkärlek för de stora företagen. Vi pratar om att staten och kapitalet gör upp spelplanen.
Stora företag ger starka fackförbund. I synnerhet om det är fråga om LO blir det också en ingång till socialdemokratin. Det är som att cirkeln skulle vara sluten. Gräddfilen skulle vara en särskild linje in till Arbetsförmedlingen. Det är ett avsteg från principen att alla ska ha en likvärdig service. Jag provade själv att ringa Arbetsförmedlingen och meddela att jag var intresserad av 100-klubben.
Det första svaret jag fick när jag ringde till Arbetsförmedlingen var: "Hur tänker du nu?" Jag svarade: "100-klubben, som statsministern lanserade." "Hur menar du nu? ", fick jag till svar. Efter en lång väntan i telefonen fick jag svaret att jag skulle fylla i ett formulär, och sedan skulle Arbetsförmedlingen återkomma. Det går givetvis alltid att diskutera om det ska finnas särskilda gräddfiler i Sverige.
Men en så stor och prestigefull satsning från regeringens sida som inte har nått ut till den organisation som ska genomföra det hela visar brist på ledarskap och dålig ledning.
Erik Andersson (M):
Det är bra att statsrådet erkänner att det finns stora utmaningar. Hitintills har vi hört att statsrådet är nöjd med situationen som den är. Låt mig återgå till 100-klubben. Att det är en reform som inte har slagit igenom riktigt väl beror inte enbart på bristande information utan också på att den är mycket krånglig.
I stället för att göra företagande och lönearbete mer lönsamt väljer man olika åtgärder, som är alldeles för många i det här landet. Det är helt enkelt för krångligt. Vad blev då resultatet av satsningen på 100-klubben, sett till fasta anställningar och mot bakgrund av att regeringen samlade hela Myndighetssverige och storföretagen? Resultatet blev 282 jobb.
Av en sådan stor samling har det blivit 282 jobb. Man kan ju undra om det är rätt använda skattemedel. För att över huvud taget komma i fråga för 100-klubben krävs det att man som arbetssökande har uppehållstillstånd. Men vad görs i väntan på det, innan man får beslut om man får stanna i Sverige eller inte? Får man undervisning i svenska? Får man samhällsorientering?
Eller är det endast en lång väntan för dessa personer? I migrationsöverenskommelsen fanns det ett flertal olika åtgärder som skulle genomföras. Den enda som har genomförts är vad jag vet anvisningslagen. Allt annat - lättnader i PBL, att man skulle få samhällsorientering i asylboendena med mera - lyser med sin frånvaro.
Vi är överens om att det bästa sättet att komma in i det svenska samhället är att jobba. Man lär sig språket och de normer som gäller här. Men det finns en annan komponent som jag snuddade vid alldeles nyss, och det är bostäder. De här två hör ihop - inget jobb, ingen bostad. Vad gör regeringen i denna fråga?
Hur vore det om regeringen kunde ta krafttag också när det gäller bostäder, alltså en nationell samling för att det ska byggas fler bostäder? Jag har inte hört ett enda ord från regeringen i bostadsfrågan, och det är den som är själva grunden. Bostaden är viktig. Har du inget jobb får du ingen bostad - och i princip vice versa.
Man måste se över alla regelverk som finns och göra det möjligt att bygga även om det finns lite träskmark i närheten. Här finns det inga svar, men regeringen är nöjd och passiv i sitt agerande. En annan sak som jag tycker är märklig är RUT-reformen. Det är inte den som är märklig, men regeringens hantering av RUT-reformen är det. Man halverade RUT.
Men det är en reform som har skapat jobb - många jobb. Moderaterna har insett detta och vill tredubbla RUT medan regeringen som sagt har halverat det hela. Det har skapat stor osäkerhet i hela branschen. Man kan ju tänka så här: Varför göra en förändring som bara ger 90 miljoner kronor till statskassan? Halveringen gav bara 90 miljoner till statskassan.
Var det nödvändigt att genomföra den reformen och göra alla företag på marknaden osäkra? Om man jämför 2015 och 2016 ser man att antalet RUT-företag har minskat med 14 procent. Det tycker jag inte är bra för Sverige.
Erik Andersson (M):
Det är givetvis så att olika frågor hör ihop. Det är klart - jag tror i varje fall - att även statsrådet vill att det ska anställas fler människor i företag och det inte bara genom aktivitet genom åtgärder. Det är ju en temporär lösning. Förhoppningsvis kommer de här åtgärderna att innebära att man får fast anställning. Det är väl det som är själva poängen.
Därför anser jag, herr talman, att frågorna hör ihop. Vidtar man åtgärder som gör att det blir mindre lönsamt att jobba är det klart att det inte blir fler jobb. Vidtar man åtgärder som gör det svårt att driva företag i Sverige är det klart att det inte blir fler företag. Samma sak gäller halveringen av RUT-avdraget. Men statsrådet har rätt i att arbetslösheten sjunker.
Det är inte så konstigt; det är naturligt när man har god ekonomi. Men tyvärr gäller det inte alla. Vi får fler långtidsarbetslösa. Vi får fler utrikes födda inskrivna på Arbetsförmedlingen än inrikes födda. Det är där man ska ta krafttag. Det är där man ska lägga insatserna så att de här människorna får riktiga jobb.
Mot bakgrund av det tror inte jag att 100-klubben är svaret på hur folk ska få riktiga jobb med tanke på att den nationella samlingen bara har inneburit 282 jobb. Det är en usel siffra. Det kan också bero på att det är väldigt krångligt att få sådana här stödanställningar. Där måste vi nog tänka en gång till på hur man ska göra för att underlätta.
Herr talman! Jag vill tacka statsrådet för debatten och önska henne en trevlig dag.
Erik Andersson (M):
Jag hade egentligen inte tänkt förlänga denna debatt, men det finns en fråga som stör mig lite: att socialdemokratin alltid skyller på den tidigare regeringen. Nu är det faktiskt ni som styr och kan åtgärda de problem som finns. Om man tittar på Arbetsmiljöverket i synnerhet kan man undra om vi får ut rätt saker av de pengar vi stoppar in i den verksamheten. Vi pratar om input och output - får vi rätt output av allt vi stoppar in?
Jag roade mig med att titta på en rapport från Riksrevisionen från 2004; den heter 2004:14. Anslaget till Arbetsmiljöverket ökades från 2000 till 2004 med 40 procent - vi talar om 160 miljoner kronor.
Riksrevisionen kunde redan 2004 konstatera att det var oklart om tillsynen hade riktats rätt och om man gjort besök på rätt platser, där det fanns mest ohälsa och flest olycksfall. Redan 2000-2004 konstaterades betydande brister i mål och uppföljning.
År 2014 kom Statskontoret med en rapport som visade att produktiviteten hos Arbetsmiljöverket hade ökat. Delvis gjordes dock också bedömningen att arbetet kunde göras mer effektivt. Detta är alltså inte endast en fråga om resurser, hur mycket pengar vi stoppar in.
Frågan är om pengarna används på rätt sätt. När jag tittar i vår moderata budget kan jag också konstatera att Moderaterna har valt att lägga mer pengar på Arbetsmiljöverket än vad den socialdemokratiska regeringen gör. Om jag inte minns helt fel är det 56 miljoner mer. Varför gör vi då det? Jo, det är en särskild insats riktad mot kvinnor hos offentliga arbetsgivare.
Det är nämligen där vi ser att det finns brister i ledarskapet och att personalen inte känner sig tagen på allvar. Det är också där vi har de stigande sjukskrivningstalen. Moderaterna vill alltså göra särskilda insatser inom de traditionella kvinnoyrkena, för det är där vi ser att många blir sjuka och känner att de inte räcker till.
Nu kan vi konstatera att regeringen har tillfört en massa pengar, givit mer pengar till en del uppdrag och dragit ned på inspektionerna, och det känns inte särskilt effektivt. Det handlar alltså om att titta på om vi gör rätt saker med de pengar vi lägger ned på verksamheten.
När det gäller Arbetslivsinstitutet har regeringen all makt i världen att återuppbygga det om det är så himla viktigt, men i denna som i så många andra frågor är det en retorik som bara hörs i talarstolen. Det gäller även skatterna: Regeringen höjer skatterna men accepterar å andra sidan de skattesänkningar som Alliansen gjorde. Man blir inte riktigt klar över hur ni egentligen ska ha det.
Erik Andersson (M):
Statsrådet sa att det var modigt av oss att ta upp denna fråga. Vi tar upp den eftersom det har blivit sämre. Det är därför vi debatterar den här frågan. Man tillför mer resurser, och det är färre inspektioner. Det går inte riktigt ihop, enligt mig. Vår uppgift som opposition är ju att granska regeringsmakten. Det är inget konstigt i det. Ni blir ju bara bättre av att vi granskar er.
Så kan man också tänka i stället för att tycka att det är modigt att vi tar upp den här frågan. När vi tittar på var det finns problem - och det finns ett stort problem - blir vi oroliga över styrningen av våra myndigheter, och vi är i synnerhet oroliga över styrningen av Arbetsmiljöverket som det ser ut nu just med den debatt som vi hade om att det blir färre inspektioner men mer resurser.
Vi är oroliga över hur kvinnor i offentlig sektor blir alltmer sjuka. Det är därför vi vill göra extra satsningar; vi vill satsa mer än vad regeringen vill. När det gäller kvinnor som jobbar i offentlig sektor är det tur att vi fick en borgerlig regering, en Bildtregering, som såg till att vi kunde ha fler arbetsgivare för de här kvinnorna som arbetar i offentlig sektor. Annars hade man bara haft en arbetsgivare att välja på, och det är inte bra.
Det är mycket bättre att ha fler arbetsgivare, och det blir oftast också bättre på de arbetsplatser som finns. Statsrådet sa att man ska inrätta ett kunskapscentrum, men det är inte riktigt samma sak som en myndighet. Om Socialdemokraterna tycker att den här frågan är så viktig är det väl en myndighet som ska inrättas?
Erik Andersson (M):
Det som slår mig i den här debatten är att det är självklarheter som sägs. Det är klart att det är fler som får jobb när det går bra för Sverige. När vi befinner oss i en högkonjunktur är det inte så konstigt att fler får arbete. Men det som Socialdemokraterna glömmer att nämna är att det inte går bra för alla. Det är inte alla som får jobb. Tyvärr ökar arbetslösheten för de utomeuropeiskt födda och för personer som endast har grundskoleutbildning.
Här krävs det särskilda insatser, insatser som gör att dessa människor kan komma i jobb. Jag har inte hört någonting från arbetsmarknadsministern - eller från Socialdemokraterna, för den delen - om hur hon tänker göra. I en högkonjunktur är det, som jag sa, klart att det blir fler jobb. Men då är frågan: Har Socialdemokraternas politik givit fler jobb, eller har den dämpat antalet arbeten?
Man kan titta på exempelvis Konjunkturinstitutet och Företagsekonomiska rådet. De menar att regeringens politik dämpar antalet jobb som växer fram. Summa summarum: Om vi inte hade haft en rödgrön regering hade vi haft fler jobb. Då hade vi fått mycket fler jobb än vad vi har i dag.
Vad ska vi göra för att lösa problematiken med de här utomeuropeiskt födda, så att de ska komma i arbete? Ja, nyckelfaktorn är givetvis utbildning. Men det är också att vi får en välfungerande integration i Sverige. Nycklarna till integration är språket och utbildning. Det är jätteviktiga delar. Jag skulle också vilja säga att inte minst bostäder är en viktig fråga.
I den flyktingkris som vi har hamnat i, när det var 160 000 personer som kom till Sverige, är det absolut viktigaste för integration att människor får en bostad. Då menar jag inte att de ska förpassas till områden där man bygger modulbostäder och att alla som har anlänt till Sverige ska hamna där. Då bygger vi nämligen in ett utanförskap redan från början.
Man måste kunna ge förutsättningar för kommunerna, så att integrationen går på bästa sätt. Har man ingen bostad är det svårt att skaffa jobb. Därför skulle jag vilja säga att bostadsproblematiken är extremt viktig i den här frågan.
Erik Andersson (M):
Jag vill påminna om att vi lever i en global ekonomi. Vi hade en finanskris 2008 som nog var den allvarligaste sedan 30-talskrisen. Antalet jobb förväntas inte öka när man befinner sig i en sådan kris. År 2008 hade vi den lägsta arbetslösheten för ungdomar. Sedan kom krisen, och då är det klart att fler blir arbetslösa.
Vi lyckades i Sverige parera krisen bättre än i alla andra länder i Europa. Jobben har strömmat till och har ökat. Man kan lyssna på de oberoende instanserna. Ger regeringens politik fler jobb, eller ger den färre jobb?
Jag skulle nog vilja hävda att regeringens politik ger färre jobb än vad som skulle ha varit fallet om vi inte hade haft den här regeringen. Den dämpar tillväxten av nya jobb. Regeringen talar on konkurrenskraft, men samtidigt höjer den skatterna med 40 miljarder. Den bästa integrationspolitiska åtgärden har regeringen valt att halvera. Jag tänker då på RUT-avdraget.
RUT är en väldigt bra åtgärd för att människor ska komma in i arbete och lära sig språket. Moderaterna vill tredubbla RUT-avdraget just för att vi ser riskerna med att det är många som står utanför arbetsmarknaden. Det går bra för en del. Men det är för dem som inte kommer i jobb som vi vill göra någonting. Herr talman! Jag är inte imponerad av regeringens arbetsmarknadspolitik.
Erik Andersson (M):
Jag har en fråga till statsrådet Åsa Regnér om ekonomisk frihet. Ekonomisk frihet är en av de viktigaste jämställdhetsfrågorna. Den har gjort att kvinnor har kunnat känna sig fria att gå vidare och inte vara beroende av exempelvis en man. Nu gör regeringen stora skattehöjningar på jobb. Detta kommer att drabba många kvinnor och göra många kvinnor till höginkomsttagare.
Många av våra barnmorskor blir höginkomsttagare. Det gynnar inte jämställdheten. Tycker statsrådet att det är en feministisk politik att bestraffa utbildning och vidareutbildning för breda grupper av kvinnor, till exempel sjuksköterskor, genom att ge dem höjd skatt och mindre i plånboken?
Erik Andersson (M):
Vi har hamnat i en situation där breda inkomstgrupper i Sverige anses som höginkomsttagare. Det är en farlig utveckling eftersom svensk ekonomi växer med arbetade timmar. Om det nu är så att 37 procent av alla barnmorskor eller specialistsjuksköterskor är höginkomsttagare är det klart att de inte kommer att arbeta mer. Då gör de hellre något annat den tiden. Det är en effekt som är dubbelt dålig. Den ekonomiska friheten är extremt viktig.
Är du fri ekonomiskt är du också fri att leva ditt eget liv.
Erik Andersson (M):
Jag har en fråga till statsrådet Ardalan Shekarabi. Fru talman! Under en valrörelse för en tid sedan var jag på ett torgmöte. Då kom en medborgare fram och sa: Vad ni än gör så privatisera inte vårdcentralen! Det som denna medborgare inte visste var att den redan var fri, eller privat. Han tyckte att kvaliteten var så bra. Det är väl det som är själva kärnpunkten?
Det är väl kvalitet och output som vi ska titta på, inte vem som äger en vårdcentral? Dessa fria vårdcentraler har gjort att många har fått fler arbetsgivare att välja mellan, sjuktalen är mycket lägre i de fria alternativen och det finns mycket man kan lära sig av detta även i den offentliga vården. Min fråga till statsrådet Ardalan Shekarabi är om han vill tillbaka till 1980-talet då stat och kommun skötte allt.
Erik Andersson (M):
Om Ilmar Reepalus utredning skulle bli verklighet skulle vi hamna där vi var på 1980-talet, eftersom det då i princip inte skulle finnas några privata bolag över huvud taget som bedriver någon välfärd i detta land. Det är klart att vi har haft privata läkare tidigare. Men nu är det också många kvinnor som startar dessa bolag. Vi har breddat detta, så att ett större antal människor kan driva dessa bolag.
Jag tycker att regeringen är helt fel ute och bara skapar kaos för verksamheten när man talar om driftsförbud.
Erik Andersson (M):
Jag har en allmänpolitisk fråga till näringsminister Mikael Damberg. Frågan är i ja-eller-nej-form, så det går inte att slingra sig. Riksdagen har beslutat om ett tilläggsdirektiv till Arbetsmarknadsutredningen, som skulle tillföras senast den 31 mars. Riksdagen ansåg att utredningen ska ta fram förslag på hur delar av Arbetsförmedlingens uppdrag som inte innebär myndighetsutövning kan läggas ut på andra aktörer.
Vilka åtgärder har regeringen vidtagit med anledning av detta, och har det tilläggsdirektiv som skulle tillföras utredningen senast den 31 mars tillförts utredningen?
Erik Andersson (M):
Jag lyssnade också på presskonferensen. Arbetsmarknadsminister Ylva Johansson var tydlig i sin otydlighet - frågan om tillläggsdirektivet kom upp även där, och jag kunde inte tolka det på annat sätt än att man inte har tillfört det. Eftersom riksdagen har beslutat om detta tycker jag att regeringen visar nonchalans mot riksdagen genom att man ännu inte har tillfört tilläggsdirektivet. Jag hoppas att näringsministern talar med den övriga regeringen och ser till att detta blir gjort snarast.
Erik Andersson (M):
Vänsterpartiet brukar ägna sig åt mycket prat men få konkreta åtgärder. Jag undrar: På vilket sätt förlorade kvinnorna på en alliansregering? Det Alliansen gjorde var en historisk satsning på jämställdhet. Jag tror, om jag inte missminner mig, att man satsade 2,6 miljarder på ökad jämställdhet.
Ingen tidigare regering har satsat så mycket på ökad jämställdhet som alliansregeringen, och så säger Christina Höj Larsen att kvinnorna har förlorat på en alliansregering. Ta bara detta med jobbskatteavdraget. Det gjorde faktiskt att låg- och medelinkomsttagare fick mer i plånboken. De fick mer makt själva, och staten fick mindre makt; det är precis så det ska vara. Man fick en extra månadslön.
Vänsterns politik har inneburit att sjuksköterskor och poliser får betala statlig skatt. Det är ju helt galet att dessa breda inkomstgrupper ska betala statlig skatt! Det är helt fel väg att gå. Då blir det varken fler händer i vården eller fler arbetade timmar i ekonomin. Det är alltså mycket prat men få åtgärder.
Sedan har ni godkänt vartenda jobbskatteavdrag som alliansregeringen instiftade i de budgetar som ni har varit med och samarbetat med regeringen om. Ni har ju godkänt dem - inte krävt att de skulle tas bort. När det gäller företag i välfärden är det väldigt många kvinnor som är ledare för de verksamheterna. Men dem är ni också emot.
I princip skulle jag därför vilja säga att Vänsterpartiet pratar väldigt mycket men är emot allt som förbättrar för kvinnorna i detta land.
Erik Andersson (M):
Det som jag vill komma fram till är att Moderaterna gör skillnad på riktigt. Vi arbetar med jämställdhet på riktigt. I många organisationer i Sverige är det politiken som är arbetsledare. Vi har till exempel våra kommuner och landsting. Där kan vi göra skillnad. Jag tog i mitt huvudanförande upp Täby, Solna och Österåker. Solna är den mest jämställda kommunen, eftersom man har mest jämställda löner till de kommunanställda.
Nettoförmögenheten bland invånarna i Solna är den mest jämlika i hela Sverige. Kvinnorna i Täby och i Österåker tjänar betydligt mer än männen. Jag menar inte att det är jämställt att de tjänar mer. Det som jag menar är att just där har inte kön någon betydelse. Det är kompetensen som är viktig, och man ser människor som individer. Detta är en frihetsfråga.
Var finns Vänsterpartiets exempel på en bra kommun, där man verkligen arbetar med den ekonomiska jämställdheten? Jag hoppas inte att vi ska snegla mot Venezuela. Frågan om allmän visstid är intressant. Jag har nämligen noterat att när Vänsterpartiet själva söker personer som ombudsmän står det att det handlar om allmän visstid.
Ni vill själva kunna använda er av allmän visstid, men andra ska inte kunna göra det. I själva verket är allmän visstid någonting som är ganska bra för att människor ska komma in i jobb, och till slut blir de tillsvidareanställda. Jag menar alltså att ni själva använder er av allmän visstid, men andra får inte göra det. Det tycker jag är mycket konstigt, herr talman.
Erik Andersson (M):
Jag saknar jämställdhetsministern här men vill ge beröm till arbetsmarknads- och etableringsministern för att hon är på plats i dagens debatt. Men regeringen är ju kollektiv, så hon kan säkert svara på de här frågorna också. Jag har två frågor. Först vill jag upplysa ministern om att för oss moderater är jämställdheten en frihetsfråga. Vi anser att man ska kunna bli precis vad man vill, oavsett kön, vad man heter eller tjocklek på plånboken. Tryggheten är en viktig jämställdhetsfråga.
Från Moderaternas sida satsar vi 12 miljarder kronor på rättsväsendet över en tioårsperiod och 10 miljarder på polisen över en treårsperiod. Det är den största satsningen på lag och ordning i Sverige på över 20 år. Men för åren 2018-2020 satsar Moderaterna 3,4 miljarder mer än regeringen på trygghet.
Detta sker i en värld där anmälda våldtäkter har ökat med 41 procent under en tioårsperiod, och många kvinnor i vårt land känner sig otrygga, inte minst i våra utanförskapsområden, där kvinnor inte får vara som de vill, se ut som de vill eller bli vad de vill.
Därför undrar jag varför regeringen inte vill satsa åtminstone lika mycket som Moderaterna på detta med trygghet. Min andra fråga handlar om bosättningslagen. Den bör ju skruvas om för att vi ska få en bra integration. Kommunerna hinner inte med att ordna bostäder medan Migrationsverket stänger fullgoda boenden för att få ut människor så fort som möjligt. Det behövs tid.
Staten bör ge kommunerna tid att ordna bra boenden. Samtidigt sker detta i ett läge där många kommuner agerar bank åt staten. Jag tycker verkligen synd om kommunerna i detta fall.