Runar Filper (SD):
Jag ska börja med att yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet om skyddsjakt på varg. Koncentrationen av varg är problematisk i delar av västra Svealand och södra Norrland. Det är vi nog alla mer eller mindre medvetna om. Inställda licensjakter och svårigheter att beviljas skyddsjakt är heta ämnen i de bygder som omfattas.
Tillväxten och koncentrationen av vargstammen är en utmaning för djurägare som håller får och annat kreatur då vargangrepp får stora konsekvenser för de enskilda näringsidkare som drabbas.
Djurhållning omöjliggörs, eller försvåras åtminstone kraftigt, i områden där familjegrupper och revirmarkerande par etablerar sig. Orsaken är svårigheten att få skyddsjakt beviljad, åtminstone snabb skyddsjakt om man ens beviljas skyddsjakt. När får och hundar angrips måste jakten vara snabb och effektiv för att inte gå i repris om och om igen.
Skydds- och licensjakt på rovdjur måste fungera snabbt och effektivt när hundar, får och annan tamboskap får sätta livet till, men också när oskygga rovdjur kommer alltför nära bebyggelse och människor. Begreppet skyddsjakt måste också vidgas och i högre grad användas i förebyggande syfte.
Snabba åtgärder skulle mildra den upprörda stämning som råder i bygder där rovdjur gått till angrepp och öka acceptansen för de rovdjur som har etablerat sig i bygden med omnejd. Regeringen måste vidta åtgärder för att skyddsjakt på rovdjur ska kunna genomföras snabbt och effektivt när tamdjur hotas. Kanske måste jaktförordningen uppdateras och lagändringar göras.
Någonting måste i alla fall göras. År 2015 skrev landsbygdsministern och miljöministern att de skulle se över skyddsjakten på varg. En rapport om saken kom från Naturvårdsverket. Men sedan har det varit tyst. Länsstyrelserna har också olika måttstockar. Viltskadecenter har sina tumregler, som vissa länsstyrelser håller sig till, medan andra tummar lite mer på dem.
I Stockholm har det visat sig vara lättast att få skyddsjaktansökan beviljad, medan det har varit svårast i Gävleborg, Dalarna och Värmland. Det är viktigt att jakt- och viltförvaltning fungerar bra då detta är en viktig fråga för många människor i stora delar av landet.
För att förstå det här på riktigt krävs nog landsbygdsförankring i dessa frågor, i dialogen med regionala myndigheter, jägarorganisationer, mark- och djurägare och landsbygdsbor i övrigt. Att sprickan mellan stad och landsbygd håller på att vidgas gör att Sverigedemokraterna vill verka för en myndighetsutövning som håller ihop Sverige.
År 2015 riktade miljö- och jordbruksutskottet ett tillkännagivande om en ny jaktmyndighet. Samma partier som i dag står bakom detta utskottsinitiativ låg bakom tillkännagivandet. Men det ligger sedan dess och samlar damm i utredningshögen. Tidigare i år - jag tror att det var den 29 april - kom ett tillkännagivande om mer licensjakt i områden med högst koncentration av varg.
Även detta ligger i utredningshögen, dock endast sedan ett halvår än så länge. Det här gjordes av samma partikonstellation som har lagt förslag om dagens utskottsinitiativ. Risken är uppenbar att även tillkännagivandet om skyddsjakt på varg hamnar i samma dammiga hög.
Sverigedemokraterna anser att det är viktigt med en stark lokal och regional förankring vad gäller inflytande och beslutsgång bland de människor som lever och verkar där. Att djurrättsaktivister som åker land och rike runt ska ha rätt att överklaga myndighetsbeslut är beklagligt. Det här finns både i organiserad form och som mer löst sammansatt förekommande.
De sågar ned jakttorn, hotar och misshandlar jägare och sätter sig över lagen om myndighetsbeslut inte går deras väg. Det börjar bli väldigt obehagligt nu.
I min värld är det lokalbefolkningen - inte ditresta ekoterrorister - som har starkast röst i sin egen hembygd när det gäller frågor som rör deras djur, näringsverksamhet, hembygd och trygghet. Sverigedemokraternas politik är att eftersträva minskade konflikter och problem mellan rovdjur och människor på landsbygden med en förvaltning vars syfte är att hålla rovdjursstammarnas antal på en lämplig nivå.
Alltför stora stammar slår i slutändan tillbaka mot rovdjuren själva. Där man tidigare om åren har kunnat idka jakt, friluftsliv och djurhållning kan man i många fall inte längre känna den trygghets- och frihetskänsla man kände en gång i tiden. Alltför ofta oroar man sig över sin jakthunds och sina tamdjurs säkerhet.
Många barnfamiljer känner också oro över de egna barnens säkerhet utanför hemmet, både under lek och i väntan på skolskjuts. Vargen är ju ingen lekkamrat. En levande landsbygd med trygga människor och djur är något som kan vara svårt att förena med närvaron av exempelvis flera vargrevir i en och samma kommun.
När angrepp på tamdjur och hundar sker har vargen kommit för nära, och skyddsjakt måste som sagt verkställas snabbt. Ingen tamdjursägare ska behöva leva med ständig ångest och oro över att förlora sina djur, om det så är får, hundar eller andra tamdjur. Ingen renägare ska heller behöva förlora slaktintäkter med mera på grund av alltför högt rovdjurstryck.
Då renbetesland redan hyser järv, lo, björn och kungsörn finns det inget utrymme för etablering av ytterligare predatorer om rennäringen över huvud taget ska ges en chans att överleva. Möjligheterna att få till stånd skyddsjakt inom samebyarnas områden bör också stärkas liksom i andra delar av landet där koncentrationen av rovdjur drabbar människor, deras hundar, tamboskap och näringsverksamhet.
När en ny rovdjurspolitik antogs av riksdagen 2013 beslutades också om målsättningen att rennäringen inte ska behöva tåla högre förluster än maximalt 10 procent av renhjorden. Detta fördes dock inte in i lagstiftningen utan var bara en målsättning. Här måste möjligheten till skyddsjakt stärkas. Vargrevir i renbetesland är inte förenligt med målsättningen om procentuell förlust.
I Värmland finns i mina trakter Rackstadreviret som omfattar kommunerna Arvika, Kil och Sunne. Under 2017 och 2018 beslutade Länsstyrelsen i Värmland i fyra olika omgångar om skyddsjakt på sex vargar där. Under tiden hann tre hundar dödas och ytterligare tre skadas svårt.
Om man hade agerat redan efter den första attacken genom att besluta om att fälla hela reviret hade de flesta hundar levt och varit oskadda i dag. Förhoppningen var att fälla det revirmarkerande paret och därigenom lyckas få ett slut på dödade och skadade hundar. Så här såg det ut då: Den 7 mars 2018: En jämthundshanne rymde under en promenad.
Hunden hittades dagen efter dödad av varg i Rackstadreviret i Värmlands län. Den 13 november 2017: En finsk stövare dödades av varg i Sunne kommun i Värmlands län. Den 27 oktober 2017: En jämthund dödades av varg i Mangskog i Arvika kommun i Värmlands län. Jag läste visst upp det i bakvänd ordning.
Redan året innan dödades faktiskt en hund i reviret. Den 15 oktober 2016: En gråhund dödades av varg i närheten av Fredros i Arvika kommun i Värmlands län. När attacker på tamdjur och hundar sker är alla vargar i ett revir lika stora problemindivider.
För att nå effektivitet i skyddsjakten ska man eliminera hela revir och inte enskilda vargar. Detta menar den amerikanska forskaren Diane Boyd. Det är flockbeteendet som styr, och vargar tar efter vad andra vargar gör. Man löser inga problem med att ta bort enskilda individer när attacker upprepas.
Det är naivt att tro att man har löst problematiken för att man har skjutit den varg som har utfört attacker. Att dröja med skyddsjaktsbeslutet och att man tar en varg i taget är för hundar och tamdjur ett helt förödande tänk. Problematiken fortsätter ända till reviret helt enkelt är borta. Detta har Diane Boyd pekat på.
Hon är en mycket erkänd forskare i USA. Hon var på ett seminarium i Vålådalen och berättade om dessa teser. Vi bör därför nu säkerställa att jakt på ett helt revir tillåts genom att Naturvårdsverket tar fram nya rekommendationer som helt enkelt möjliggör detta. Skyddsjakt måste avgöras med snabba beslut.
Ingen ska behöva oroa sig över att mista sina djur eller avsluta sin näringsverksamhet. Fru talman! Ingen jägare som har fått uppdraget att skyddsjaga eller eftersöka vilt ska behöva utsättas för hot eller repressalier. Det här är ett stort och växande problem med miljö- och vänsterrörelser som huvudrollsinnehavare.
De gömmer sig inte bara bakom maskering utan även bakom täckmanteln civil olydnad. Här är det riktigt och nödvändigt att se över sekretessbestämmelserna. Att tillse att staten tar ett större ansvar för skyddsjakt är viktigt. Alla bygder måste behandlas likvärdigt.
Alla länsstyrelser måste ha samma kriterier för hur de tillämpar regelverket med initiativ och ansvar för skyddsjakten. Man kan enligt gällande regelverk ta initiativ till skyddsjakt och därmed ta ansvar för skyddsjakten. Länsstyrelserna kan också ta ett ekonomiskt ansvar för skyddsjakten, men de behöver agera likvärdigt. Detta måste ses över. Det skulle behövas fler certifierade besiktningshundar.
Jag tror att det finns fem stycken i Sverige i dag. Det finns en stor efterfrågan från både länsstyrelser och privatpersoner. Det vore välkommet om man utredde förutsättningarna för att bekosta utbildningen av certifierade besiktningshundar genom viltskadeanslaget.