Hillevi Larsson (S):
Om man tittar på de skattesänkningar som regeringen har gjort kan man se, krona för krona, vart pengarna har gått. Det är fakta. Man kan se att i kronor och ören har mest gått till de rika. De rikaste har fått mycket mer pengar per person än de som har tjänat mindre, och de fattiga har inte fått något alls eller till och med fått det sämre.
De som har varit sjukskrivna och arbetslösa har faktiskt fått reella försämringar i sin ekonomi och dessutom större risk att helt bli utkastade från den försäkring som de har betalat till i alla år. Detta är fakta. Miljonärerna har fått mer. Storföretagen har fått mer, men de små har inte fått del av kakan, trots att behoven där är störst.
Det är klart att Sverige påverkas av vad som händer i vår omvärld och omständigheter som vi inte styr över, men vi styr själva över vår fördelningspolitik. Även om pensionärerna har fått skattesänkningar har klyftan i beskattning mellan pensionärer och löntagare uppstått under den här regeringen.
En beräkning visar att en pensionär i genomsnitt har betalat 100 000 kronor mer än en löntagare under de år som jobbskatteavdragen har funnits. Detta är inte rättvist. Pensionärerna drabbas dessutom av nedskärningar i välfärden. Sänker man skatten når man till slut en gräns där det faktiskt går ut över välfärden: skola, vård och omsorg.
Personaltätheten i landsting och kommuner har minskat. Man är drygt 4 procent färre i dag om man mäter personaltäthet i relation till alla dem man ska serva.
Med hänsyn till befolkningsutvecklingen, att det blir fler äldre och därmed större behov i sjukvård och äldreomsorg, löneuppräkning och andra faktorer är personaltätheten lägre i dag, och det är en mycket tuff arbetsmiljö som bidrar till sjukskrivningar. Man kan se inte bara en klyfta mellan rik och fattig utan också ett jämställdhetsproblem. Inkomsterna fördelas orättvist.
Kvinnorna har fått mindre, och det är också fler kvinnor som i dag blir sjukskrivna, inte minst i offentlig sektor, där det är en väldigt tuff arbetsmiljö. Det regeringen har gjort har bidragit till att klyftorna har ökat. Man borde i stället gå i andra riktningen. Det argument som används är att det är nödvändigt att sänka skatterna för jobbens skull, för att få ned arbetslösheten.
Men arbetslösheten har i stället gått upp under den här tiden och stabiliserat sig på en nivå av massarbetslöshet kring 8 procent. Detta är inget hållbart argument för att fortsätta den här politiken. Man kan också se att det är fler som har gått från a-kassa och sjukförsäkring till socialkontor. Det sker när man blir utförsäkrad eller inte har haft råd att betala den höga avgiften.
Det innebär en ökad kostnad för kommunerna. Man blir alltså inte av med kostnaden, utan den hamnar i stället på kommunerna, och då blir det svårare att bekosta skola, barnomsorg, äldreomsorg och allt annat. De som inte är berättigade till försörjningsstöd blir försörjda av anhöriga. Det blir fråga om en osynlig fattigdom, men den är reell för de familjer som berörs.
En partner får försörja den som har blivit arbetslös eller sjuk. Det blir en enda person som ska försörja hela familjen. Vuxna barn försörjs av sina föräldrar eller bor hemma hos sina föräldrar därför att bostadspolitiken har havererat. Det finns stora problem.