KBLab/rixvox huggingface dataset:
Helene Petersson (S):
Det är glädjande att höra att regeringen ser positivt på presstödet. Det är viktigt för demokratin och för det offentliga samtalet. Det är alltså 81 % av svenska folket som varje dag läser någon form av dagstidning. Sverige är unikt genom att vi har så många orter med två konkurrerande tidningar. Presstödet och public service är två viktiga ingredienser i ett brett utbud av medieröster.
Vi har haft det sedan 1971 och det fanns med vid EU-inträdet, kanske inte omtyckt av alla men ändå accepterat. Det är inte så länge sedan vi i konstitutionsutskottet hade besök från Frankrike. Det var parlamentariker som höll på att arbeta med ett förslag till presstöd för deras räkning. Vi är alltså inte ensamma i Europa om att ge stöd till medierna.
Ett flertal länder har stöd för att kunna behålla mångfalden. Jag satt med i utredningen som arbetade fram det förslag till förändringar som låg till grund för riksdagens beslut i våras om nya presstödsregler.
Vi fick i två pm kallade Presstödet och förenligheten med EG-fördraget , daterat den 24 februari 2005, och EU:s regler om statligt stöd , daterat den 5 februari 2005, redogjort för kommittén hur förfarandet går till och att presstöd var godkänt av kommissionen. Det finns enligt pm:et fyra kriterier som ska vara uppfyllda för att åtgärden ska kallas ett statligt stöd i fördragets mening.
Enligt detta pm är inte fjärde punkten, samhandelskriteriet, uppfyllt med tanke på att svenska språket endast talas i Sverige. Min första fråga är om ministern delar uppfattningen att vi inte uppfyller det fjärde kriteriet? Den information vi har fått i Presstödsnämnden och i konstitutionsutskottet om hur man hanterar ett tillbakadragande av notifikationen om ändringar väcker också många frågor.
Men det har Morgan Johansson tagit upp. Jag är också fundersam och undrande till det. Känner ministern att frågan har hanterats på ett korrekt sätt, och hur kommer ministern att gå vidare? Kan man acceptera att grunden för ett regeringsbeslut är ett telefonsamtal från någon som inte ens har rätt att teckna firma för kommissionens räkning och följaktligen inte kan framföra det som har sagts skriftligt? I lördags lyssnade jag på reprisen av programmet Vår grundade mening.
I programmet uppges att Sverige har fått ett halvårs uppskov och att det ska vara en snabb utredning samt en dialog inom EU om vad kommissionen kan acceptera. Vi ska med andra ord motivera det stöd vi har och förhandla med kommissionen. Den 9 november hade vi besök i konstitutionsutskottet av representanter för departementet.
Vi fick delvis information kring detta, men inte så tidssatt och inte det som framgick av ett radioprogram att utredningen ska innehålla. Min fråga, som också tangerar Morgan Johanssons, är därför: Har det kommit något officiellt dokument där EU-kommissionen preciserar sina krav på ärendets framtida hantering från Sveriges sida och när det i så fall ska presenteras för kommissionen?
Helene Petersson (S):
Jag måste återvända till det fjärde kriteriet. Jag fick svaret från ministern att hon anser att det är uppfyllt. Jag läser här om samhandel: Stöden måste ha en potentiell påverkan på konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna.
Jag är tveksam till om det kriteriet är uppfyllt, om våra svenska tidningar som uppbär presstöd verkligen kan påverka konkurrensen mellan medlemsstaterna, eftersom det är något som händer bara inom Sverige. Därför ställer jag frågan igen: Uppfattade jag ministern rätt att det fjärde kriteriet verkligen är uppfyllt? Jag vill också återvända till intervjun i radioprogrammet Vår grundade mening.
Tidningsutgivaren, som också blev intervjuad, ser också en risk för att stödet kan försvinna och att det uppfattas som att Sverige ser som sitt uppdrag att förklara stödet bättre och vässa argumenten, medan det kommer signaler från kommissionen om att de förväntar sig en helt ny utformning av stödet. Hur ser ministern på dessa orostecken? Finns det risk för att kommissionens agerande kan tolkas på olika sätt?
Finns det fog för den oron? Jag vill trycka på det samarbete och samråd som vi haft i frågan under hela utredningen och under riksdagsarbetet. Vi måste agera snabbt och kraftfullt, för det är oerhört många tidningar som är bekymrade över detta och som kanske kommer att få sin verksamhet helt raserad och inte kommer att kunna fortsätta.
Helene Petersson (S):
Jag delar självklart Margareta Israelssons oro när det gäller public service. Riksdagsbeslutet togs med samma breda majoritet som i presstödsfrågan. Det handlade om ett brett uppdrag till public service med en lång tillståndsperiod för att ge utrymme för mångfald och för att staten skulle hållas på en armlängds avstånd och värna public service i allmänhetens tjänst. Jag har hört vilka tankar ministern har med denna halverade tillståndsperiod.
Kommer ministern att tillsätta en ny utredning med syfte att förändra public service-uppdraget eller finns det några andra tankar? Jag läser visserligen att ministern inte vill svara på det i dag, men det vore bra att få en indikation. Jag ber också ministern att ta med sig det faktum att vi hade en väldigt bred uppslutning. Det måste lösas på lång sikt och med en bred majoritet.
Vi kan inte hålla på och ändra om det blir ett regeringsskifte. Jag tycker att vi är skyldiga våra public service-bolag att de ska veta vilka spelregler som gäller och att det ska vara hållbart över tid. För några veckor sedan var jag i London. Jag besökte kulturdepartementet, BBC och Ofcom. Vid årsskiftet träder den nya överenskommelsen vad gäller deras public service i kraft. Det är en överenskommelse med, enligt deras ordning, både drottningen och parlamentet.
Det är en överenskommelse på tio år. Man betonade mycket starkt denna långa tillståndsperiod just för att hålla staten, parlamentet och regeringen på en armlängds avstånd och för att ge bolagen möjlighet att fatta långsiktiga beslut utan risk för politisk inblandning. Ofcom - i deras fall - har en granskande roll i det nya avtalet och man rapporterar till parlamentet, inte till regeringen.
Man har infört en kontrollstation efter fem år som ger Ofcom möjlighet att ge signaler och börja arbeta om det är något som man behöver förändra. En liknande typ av kontrollstation finns faktiskt med i det beslut som riksdagen tog om public service i allmänhetens tjänst, men i vårt fall efter tre år. Denna kontrollstation faller ju nu i och med att tillståndsperioden kortas. Jag vill höra hur ministern ser på det.
Kan det vara något? Tanken med kontrollstationen var just att hålla politiken borta under en lång period, men samtidigt ha någon form av avstämning som inte utfördes av regering och riksdag.
Helene Petersson (S):
Jag kan inte bli annat än bekymrad när ministern säger att alla fyra regeringspartier står bakom detta. Vi har en gemensam utredning och ett gemensamt beslut som förut också har omfattat Centerpartiet och Kristdemokraterna. Att Moderaterna och Folkpartiet har en annan uppfattning har vi kunnat följa under årens lopp. Motioner har kommit med olika finansieringar.
Moderaterna har föreslagit en skattefinansiering och Folkpartiet en annan form av finansiering. Självklart blir man nu orolig. Ett skattefinansierat public service vill vi absolut inte ha och det behövs inte. Vi har tvärtom i utredningen talat om raka rör för att hålla staten ännu mer borta från allt vad pengar heter.
Jag kan inte annat än bli både väldigt orolig och upprörd. Det har nämligen hela tiden från ert håll talats om skattefinansierat public service. Man jobbar nu stenhårt med ett effektivare resursutnyttjande.
Man jobbar med internkontroller, man använder en bolagskod, man håller på med samordning när det gäller redovisning och administration för att spara pengar inom public service-bolagen för att kunna göra så mycket tv som möjligt för allmänheten. Låt dem fortsätta med det. Man gör ett jättegott jobb. Vi ska inte behöva lägga oss i det. Låt perioden vara sex år. Sedan återkommer vi.
Helene Petersson (S):
Jag börjar bakifrån. Jag är alltså ingen vurmare för friskolor, men jag ser det problem som den judiska skolan kan stå inför och det krav vi har på att uppfylla våra åtaganden när det gäller de nationella minoritetsspråken. Det får vi kanske anledning att återkomma till. Jag vill väl inte säga att vår regering lade utredningen på hyllan. Den överlämnades i februari 2006.
Man hade väl inte så stor möjlighet att sätta den i verket. Här finns många bra förslag. Jag är glad om statsrådet tar upp de förslagen. Där finns bland annat detta om de grundläggande kunskaperna. Redan i dag är det ett krav att man ska anordna modersmålsundervisning om det så bara finns en elev när det gäller de nationella minoriteterna.
Det ska vara fem elever när det gäller de övriga. Vi har också de andra två sakerna. Det är grundläggande kunskaper och tillgång till lärare. Där lyfter utredningen upp väldigt bra saker, tycker jag. Man kanske ska bortse från grundläggande kunskaper eftersom det finns de som faktiskt inte har haft möjlighet att få det via sina familjer. Det gäller även lärare. Man kan arbeta mer med distansundervisning.
Jag vill verkligen att statsrådet tar till sig den här utredningen. Jag hoppas att vi får anledning att diskutera den i kammaren sedan. När det gäller romani chib och den romska gruppen är det ju speciella förutsättningar och problem. Här ser jag med oro på den folkpartistiska skolpolitik som statsrådet har presenterat.
Jag ser att många av dessa barn med den historia, kulturella bakgrund och tradition som familjerna har när det gäller skolgång kommer att få problem. De kanske kommer att bli segregerade och utflyttade genom den hårdare skoldiskussion som statsrådet många gånger presenterar.
Jag ser att detta är en grupp som behöver jättemycket extra stöd och hjälp. Det behövs morötter, inte piskor. Vad vi också behöver jobba mer med är attitydförändringar. Här är det inte inom gruppen så mycket som i det övriga samhället. Vi behöver fortbildning för lärare.
Vi behöver diskussioner i föräldraföreningar och bland föräldrarna. Många gånger finns det förutfattade meningar och fördomar. Det finns mycket attityder att jobba med. Även om ministern säger att han inte står bakom vad som sades i Malmö ger det ändå signaler om att det är svenska som gäller i skolan.
Hur ska vi då kunna arbeta med de nationella minoritetsspråken? Kan gemene man skilja på vilket språk som är tillåtet och vilket som inte är det? Jag tycker att det här är väldigt viktiga frågor som vi måste hjälpas åt att jobba med.
Jag hoppas verkligen att statsrådet tar på allvar att de nationella minoriteterna och deras språk faktiskt är speciella grupper. Vi har lärarbrist. Vi behöver lokala utbildningar och vi behöver läromedel.
Helene Petersson (S):
Självklart var vår regering medveten om problematiken i fråga om de romska barnen, annars hade man inte gett Skolverket detta uppdrag och satt i gång det arbete som har påbörjats. Och det är ett väldigt viktigt arbete. Jag har själv jobbat väldigt mycket med modersmålsundervisning när jag arbetade som rektor. Innan jag kom in i riksdagen var jag ansvarig för modersmålsundervisningen och undervisningen i svenska som andra språk som vi hade i kommunen. Och det handlar om attityder.
Jag fick som ansvarig rektor slåss för varenda krona för detta. Kommunerna är självstyrande, och det är de som bestämmer detta. Men man kan från statsmakten ge stimulansbidrag. Man kan stödja kommunerna i detta arbete. Jag tror att de behöver ett oerhört stöd i fråga om detta. Jag efterlyste många gånger kompetensutveckling för de modersmålslärare som man hade.
Det var jättesvårt. Det var också svårt att hitta läromedel för barnen men framför allt att hitta lärarhandledningar. Om vi hade lärare som kom från andra länder så var de också tvungna att sätta sig in i vår svenska skola och vårt sätt att lära. Här finns ingenting om detta. Skolverket har ett uppdrag, men jag tror att vi kan göra ännu mer. Jag ska gå hem och kontrollera hur det förhåller sig med den lagliga rätten.
Men jag är faktiskt ganska övertygad om att det när det gäller de nationella minoriteterna finns ett regelverk som säger att det inte behöver vara fem elever utan att kommunerna har denna skyldighet ändå. Men problemet är att vi inte får tag på lärarna. Det finns inte lärare i samiska nere i Tomelilla. Där ligger problemet i fråga om den grundläggande kunskapen. Men det finns i utredningen.
Och jag ser verkligen fram emot att statsrådet tar tag i detta så att den utredningen kommer att presentera ett bra förslag för riksdagen, så ska vi fortsätta att debattera det.
Helene Petersson (S):
Jag ställde ungefär samma fråga till arbetsmarknadsministern i mars och fick samma svar. Arbetsmarknadsministern svarar ju också att han inte har ändrat åsikt sedan dess. Jag är bekymrad, för jag får inte de här signalerna.
Ministern skriver här att Arbetsmarknadsstyrelsen helt nyligen har rapporterat om en kraftig ökning av antalet feriearbeten i år. Det är inte de signalerna jag ser runt om i mitt län. Det finns kommuner som fortfarande har en hög svansföring. De håller på och jobbar med det och satsar pengar. De går själva in med pengar i denna verksamhet, för de tycker att det är viktigt. I Jönköping sade man bara häromdagen att två av tre ungdomar är utan feriejobb.
I Eksjö är det 15 platser för gymnasieelever över 18 år, men man har minskat till en treveckorsperiod i stället för två, som tidigare. Sävsjö/Vetlanda har ungefär samma regler som man hade förra året och erbjuder detta.
I mitt län är det ungefär varannan kommun som inte erbjuder så många feriejobb som innan. Det här är ett bekymmer, för visst är det en viktig signal vi ger. Ministern säger att regeringen står för jobbpolitik, att den hela tiden ska värna om att man får komma in på arbetsmarknaden, att man får en känsla av hur det är att arbeta.
Och visst är det med våra nior och våra gymnasieelever som vi måste arbeta allra främst för att de ska få just den här signalen om vad det är att arbeta. Att komma in och få ett vanligt sommarjobb är inte lätt. Vi har många ungdomar som går på högskolan, och framför allt är det ju de som får jobb, och de som är över 18 år. I industrin har vi många ställen som har maskiner.
Där kan man inte få ett jobb om man inte har fyllt 18. Inom vården prioriteras definitivt de som har fyllt 18. Dessa arbeten är alltså inte det vanliga. Sedan måste jag också hålla med Johan. Jag var också inne och tittade på ungdomsarbetslösheten. Och när man ser från april 2006, då det var 2 200 ungdomar, till april i år, då det är 10 000, blir man ännu mer bekymrad.
De som är yngre har ju definitivt mycket sämre möjlighet att få ett feriearbete i år. Så jag skulle vilja att vi fick lite mer än vad ministern har svarat hittills när det gäller vari den här kraftiga ökningen består.
Det skulle jag vilja att arbetsmarknadsministern redogör för i sitt svar, att han plockar fram var de här siffrorna kommer ifrån och hur man tänker. Sedan är dessa 100 miljoner kronor mycket pengar, kan det tyckas, men det är lite i ett sammanhang. Jag vill också höra lite mer utförligt förklarat varför vi inte kan fortsätta med detta signalsystem till kommunerna om att det här är en viktig fråga.
Helene Petersson (S):
Det är glädjande siffror som arbetsmarknadsministern redovisar. Det kan man inte komma ifrån. Varje ungdom som får ett sommarjobb, jobb som aviseras till arbetsförmedlingen och att arbetsförmedlingen får mer är självklart glädjande. Men jag tror inte att vi pratar om samma ungdomar.
De ungdomar som är 16-17 år och som har gått ut nian eller första året på gymnasiet har ytterst svårt att få de jobb som ministern pratar om. Det är inte dem man har som semestervikarie eller sommarvikarie, dem man plockar in när någon går på semester och som får ta ansvar.
Detta är ungdomar som får en vettig sysselsättning på sommarlovet och får chans att pröva på ett jobb utan att för den skull ta eget ansvar. Det kräver inte dessa jobb, och det ska de inte kräva. De ska inte ersätta någon. De ska vara ett komplement och kanske en förstärkning på ett ålderdomshem under en sommar så att de äldre kan få gå ut och gå, eller på en förskola.
Det är inte de som får ett ordinarie sommarjobb. Det är en feriepraktik. Det kallas sommarprao. Detta är viktigt för de här ungdomarna. De får signaler och möjlighet att tjäna några kronor extra. Jag tror att kommunerna behöver den stimulansen. Jag vill hålla med Johan Löfstrand.
De kommuner i Jönköpings län som har dragit tillbaka jobb har gått från att vara socialdemokratiskt styrda till att vara helt borgerligt styrda eller med borgerlig majoritet. Jag är bekymrad över detta. Jag tror att många av de här ungdomarna inte kommer att få någon vettig sysselsättning under denna sommar, vilket de har haft tidigare. Det beklagar jag.
Helene Petersson (S):
Statsrådet har flera gånger sagt att detta skulle avslutas, men i vår budgetmotion finns det faktiskt mer pengar för att fortsätta med det. Det var nämligen vår tanke. Som jag sade tidigare är vi övertygade om att detta måste fortsätta. Vi hade ett otroligt lågt valdeltagande i EU-parlamentsvalet, och det är en fara för demokratin. Hur mycket än statsrådet och vi som riksdagsledamöter är ute på alla möjliga möten räcker det inte.
Vi måste ha den breda debatten, och den mäktar vi inte med. Vi behöver de här få slantarna. Från vårt håll ser vi detta som en stimulans, en push för att komma i gång med de här frågorna. Vi kan göra hur mycket som helst. Vi måste göra mer från riksdagens sida. Regeringen måste göra mer. Vi måste få in EU-parlamentarikerna mer. Det finns otroligt mycket att göra.
Dock får vi inte ut detta på bredden ifall vi inte hjälper till och stimulerar. Folkrörelserna och folkbildningen är oerhört viktiga, men även de behöver en push. De sysslar ju inte bara med detta; de har jättemånga ämnen som de är intresserade av. PRO-föreningen kanske inte heller lägger EU-frågorna som sitt toppönskemål. De kanske hellre läser om Dalarna. Det är faktiskt så fortfarande.
Vi har varit med i EU i över tio år, och vi måste fortfarande jobba jättehårt med de här frågorna. Jag hoppas att statsrådet tänker om. Gå hem och ta en diskussion med regeringen! Detta är inte färdigkört än; vi tar inte beslutet här förrän om några veckor. Det finns fortfarande chans att plocka in lite mer pengar så att vi kan fortsätta med detta.
Helene Petersson (S):
Jag vill tacka skolministern för svaret. Jag vill också tacka för att det gavs möjlighet att ha denna debatt i dag - det har ju varit lite krångel med tiden fram och tillbaka. Demokrati måste vinnas av varje generation. Vi får aldrig ta demokratin för givet. Känner man inte att man har inflytande och kan påverka sitt liv, sin arbetsplats eller sin vardag känns det inte motiverat att vara aktiv och delaktig i samhällets utveckling.
Antingen blir man passiv och låter någon annan besluta, eller också tar man i förtvivlan och frustration till odemokratiska metoder. Jag har läst en slutrapport från en av alliansens arbetsgrupper som presenterades i februari 2006. Där står bland annat följande: Undersökningar visar att elever upplever att deras inflytande avtar med stigande ålder trots att det borde vara tvärtom. Detta är inte okänt.
Men det står också: Det ska vara de professionellt utbildade i skolan, rektor och lärare, som till slut fattar de avgörande besluten. Bestämmelsen om elevstyrda gymnasier ska därför avskaffas. Det är ingen ny ståndpunkt. Precis det som skolministern presenterat är alltså regeringens avsikt nu. Tycker skolministern att det här går ihop? Kan borttagandet av denna möjlighet vara rätta metoden för att eleverna ska uppleva att deras inflytande ökar?
För mig känns det precis tvärtom. Det är en tillbakagång. I dag finns 48 skolor registrerade hos Myndigheten för skolutveckling. Ansökningar fortsätter att komma in. En sådan här sak tar det lite tid att komma i gång med. Av de här skolorna finns sju i mitt län, Jönköpings län. Gymnasieskolorna i Jönköpings kommun var de första som anmälde sig. Jag tror att förordningen blev klar i juni.
Det var inte många veckor därefter som skolorna anmälde sig och visade intresse för detta. Politikerna ansåg alltså att det för att få med den yngre generationen var viktigt att arbeta med reell demokrati och inflytande på riktigt. Jag har talat med några av rektorerna. De har många års erfarenhet, och en god sådan.
Eleverna och alla som jobbar i styrelsen har skolans bästa för ögonen och strävar inte efter konflikter eller efter att ta makten över lärarna och rektorerna. Eleverna är intresserade. De visar engagemang. Det förs goda samtal. Det fattas bra beslut. Det är kloka elever. Det här är några av kommentarerna från dessa rektorer. Under åren 2000 och 2001 startade Fenix i Vaggeryd och Njudungsgymnasiet i Vetlanda med sina lokala styrelser.
Erfarenheterna är desamma. Eleverna har ett engagemang. De tar större ansvar. Det ger en värdefull kunskap, och det är ett verkligt inflytande. Det här är viktiga frågor - så viktiga att två representanter från Vetlanda har åkt till Stockholm för att här i dag följa vår debatt, så jag tycker att vi hälsar också dem välkomna. De arbetar hårt för att få behålla sin lokala styrelse och har sin rektor och sin kommunala nämnd bakom sig.
Frågan har väckt mycket debatt i medierna i mitt län. Alla insändare pekar åt samma håll. En före detta elev vid Njudungsgymnasiet skriver: Man undervärderar eleverna i och med det här beslutet. Vi vill väl ha ett demokratiskt Sverige, eller hur, skolministern? Visst vill vi det.
Helene Petersson (S):
Det känns som att vi pratar om två olika saker, skolministern. Att bestämma över sina lärare - självklart. Har du majoritet har du makten att bestämma. Men frågan är vad du har makten att bestämma över. Förordningen är otroligt tydlig vad gäller de områden där man får bestämma. Jag tycker inte att detta är att ifrågasätta lärarnas kompetens.
Lärarna har kompetens när det gäller undervisning, hur man jobbar, hur man får elever att lära sig på det bästa sättet. Jag är själv rektor och har den statliga utbildningen. Jag är legitimerad rektor och har jobbat väldigt mycket med elevdemokrati, inte på gymnasieskolan men med mindre barn.
Man har en utbildning, som skolministern säger, som lärare och som rektor. Jag kan läsa upp några punkter från Vetlanda kommun. Nämnden får aldrig - och det tycker jag också är viktigt att påpeka - avhända sig sitt ansvar. Ytterst är barn- och utbildningsnämnden ansvarig för vad som händer.
Alltså: Fungerar det inte då kan de dra tillbaka detta, och det ska vi också vara medvetna om. Låt oss titta på vilka frågor det gäller: Besluta fördelning av undervisningstiden över läsåret. Jag vet inte om det är något som lärarna får utbildning för. Besluta om antalet dagar för idrott och friluftsverksamhet. Besluta om inrättande av lokala kurser. Där kan man ha en diskussion med lärarna.
Man kanske kommer fram till att det behövs en viss kompetens bland lärarna. Det tycker jag är intressant. Men det är också intressant att det är en stor del av elevernas dag då man jobbar med sådana här saker. Arbetsplatsförläggning av utbildning. Besluta om kursplaner, att man tillsammans tittar på vad de lokala kurserna ska innehålla.
Besluta om antal gymnasiepoäng som en lokal kurs omfattar. Övergripande kompetensutveckling, med undantag av program- eller ämnesinriktad kompetensutveckling. Man får inte ge sig in på den individuella nivån. Man får heller inte ta ett beslut i ett enskilt fall, varken när det gäller en enskild elev eller när det gäller en enskild lärare. Fördelning av tilldelade resurser inom budgeten.
Det har också varit med i skolministerns diskussioner att man inte kan bestämma över flera miljoner kronor. Det rör sig om kanske max 10-15 % av en driftsbudget. De pengarna är kopplade till friluftsdagar, lokala kurser, utbildning, övergripande kompetensutveckling, om skolan ska jobba med exempelvis mobbning.
Det här tycker jag faktiskt att eleverna har rätt att vara med och bestämma över, och bestämma på ett reellt sätt, inte bara ha inflytande utan ha en reell makt över detta. Sedan tycker jag inte att det är rätt att använda ordet "makt". Jag ser att det är en demokratisk process. Alla de rektorer som jag har pratat säger samstämmigt: Det är inga konflikter. Man diskuterar det.
Jag vill fråga skolministern: Har ministern stött på något fall där det har gått på tok?