KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bodil Ceballos (MP):
Jag vet att utrikesministern tycker att EU talar å våra vägnar. Jag är inte riktigt överens med honom om det. Det är både och. EU talar å våra vägnar, men vi har också en egen röst och kan använda oss av den.
Det skulle ha betytt väldigt mycket för alla dem som bor här i Sverige och i andra länder utanför Camp Ashraf om fler hade uttalat sig i den här frågan. Jag fick åtminstone svar på min fråga 7, om ministern tänker ta något initiativ till att fördöma den militära attacken, att så inte är fallet.
I fråga 2 talar vi om biståndsinsatser. Vi har ett relativt stort bistånd till Irak. Jag kollade upp hur siffrorna ser ut. De senaste mer exakta siffrorna är från 2009 - de finns på hemsidan - och då var det totalt lite drygt 160 miljoner.
Men just när det gäller demokrati, mänskliga rättigheter och jämställdhet har man fått betala tillbaka 7,8 miljoner kronor. Det är just demokrati, mänskliga rättigheter etcetera som vi säger att vi ska rösta i Irak, men de pengarna har man fått lämna tillbaka. Däremot är det mycket på hållbar samhällsutveckling, humanitärt bistånd, konflikt, fred och säkerhet.
Under 2010 skulle det vara 80 miljoner och därefter högst 120 miljoner per år. Jag tycker egentligen inte att vi ska ta tillbaka något bistånd från Irak eller södra Kurdistan. Jag vill att det ska vara där för att stötta den demokratiska utvecklingen. Men då blir det lite konstigt när man ser i siffrorna att det är just de pengarna som har betalats tillbaka.
Det måste bero på att man inte har gjort det arbete som man skulle göra. Det enda projekt som jag hittade just nu var ett vattenprojekt i Erbil. I övrigt går pengarna via andra organisationer, utgår jag från, och inte via Sida. Det här är lite märkligt, för ska vi stötta demokrati genom biståndet bör det också vara det som vi stöttar.
Vi måste också följa upp och ställa krav utifrån den kravspecifikation vi har om mänskliga rättigheter. Följer inte landet de kraven måste man eventuellt dra in bistånd ibland. Jag har tittat på de svar som har getts på de andra frågorna i interpellationen, att regeringen egentligen inte tar något speciellt initiativ för att skydda de kristna och andra minoriteter i Irak.
I fråga 6 om att stoppa de svenska deportationerna av kristna irakier till Irak passar ministern fullständigt. Varken i de tidigare interpellationerna och skriftliga frågorna eller den här gången har det kommit något svar på det. Ministern säger heller ingenting om detta med sjukvård som jag tar upp i fråga 8. Det var väldigt många i lägret som behövde sjukvård men inte fick den som de behövde.
Det var också en svensk medborgare som dog i lägret. Det var också flera som sårades, om jag har förstått saken rätt. Deras släktingar bor i Sverige. Vad har UD gjort för att hjälpa de svenska medborgare som bor i lägret? Vad har gjorts från svenskt håll för att stötta upp i de här frågorna?
Bodil Ceballos (MP):
Då har jag ett förslag till utrikesministern, och det är att ni lägger upp de här uttalandena direkt på regeringens hemsida så att det framgår att det också är svensk politik. Annars får man uppfattningen att Sverige inte tycker något eftersom det inte ligger där automatiskt. Ni borde hitta en modell som gör att den här politiken också når ut. Egentligen tänkte jag säga någonting annat.
Ministern var inne på de goda svenska relationerna och att man lyssnar mer på oss i Irak. Det är just det jag också menar. Vi har väldigt goda relationer med Irak av många skäl. Det ska vi använda oss av i den här dialogen.
Att vi tycker eller gör saker devalverar inte på något sätt det som vi kan göra på EU-nivå, utan det kan snarare förstärka det just därför att vi är en samtalspart på ett annat sätt än många av de andra länderna. Jag letade efter vad som finns som är budgetstöd, för det är i så fall det som man kanske skulle röra, men jag hittade inte siffrorna på det.
Sedan skulle jag vilja veta hur det går med Catherine Ashtons begäran om en oberoende utredning. Det måste vara en ordentlig och oberoende utredning som tar reda på vad som verkligen har hänt. Att Irak skulle mena att det här är illegala invandrare, så dem kan man göra vad man vill med, kan naturligtvis inte någon köpa. De finns där. De har funnits där under en väldigt lång tid.
De avväpnades och fick löften om skydd i det här området. Det skyddet ska nu Iraks regering förse dem med. Det är det viktiga. När det gäller demokratifrågan har jag en god vän från västra Kurdistan som sade så här för att förklara läget i Mellanöstern: Hos oss är det så att den som får en stol att sitta på han släpper den inte.
Bodil Ceballos (MP):
I våras hade vi en hearing i riksdagen om denna fråga. En av de lösningar som vi där diskuterade gällde samhällsorientering. Det är bra att den grupp som ska få delta i samhällsorienteringen nu kanske utökas. Det tycker jag är bra, och ministern har tagit initiativ till det.
Hur når man de personer det här handlar om? Den som kommer hit via den så kallade fruimporten kanske inte får all information som man egentligen skulle behöva för att komma in på samhällsorienteringen och svenskundervisningen etcetera. Många av de män som har tagit hit dessa kvinnor vill inte att fruarna ska delta i de olika aktiviteterna. Det finns olika delar i detta.
Det handlar bland annat om den som faktiskt träffar någon, bli kär i någon och kommer hit, och sedan visar det sig att personen misshandlar henne och därför är hon tvungen att lämna landet, trots att hon har lämnat allt hon hade.
Det handlar också om de som kommer hit på grund av att någon har satt i system att importera kvinnor och strax innan de två åren har gått till ända säger man: Hej då, nu får du ge dig av. Hur når vi båda dessa grupper? Det är något vi måste tänka på.
Jag hoppas att ministern har en bra idé om hur vi ska nå dem. Jag har jobbat i många år som tolk, och jag har varit med vid många tillfällen med polis, socialtjänst etcetera.
Tidigare brukade man ibland varna kvinnor innan de kom hit om man visste att det var fråga om en man som brukade misshandla sina fruar. Den person som befann sig i hemlandet kunde få en varning. Nu har det tagits bort på grund av hänsyn till den personliga integriteten.
Frågan är om det finns något system som man kan använda sig av för att varna när man vet att det är en man som brukar misshandla sina fruar som kommer hit - så att kvinnan i fråga vet om det innan hon kommer hit. Det ska vara ett system som inte kränker den personliga integriteten. Jag försöker uppmana ministern att använda sina grå hjärnceller och hitta på något bra.
Sedan finns ett annat problem, nämligen rädslan som många kvinnor känner för att anmäla. Det är lika svårt för svenska kvinnor att anmäla när deras män har misshandlat dem därför att de kan råka ut för en ännu värre misshandel om de går till polisen. Det är rädslan för att råka ut för något ännu värre som stoppar många kvinnor från att gå till polisen.
För de kvinnor som dessutom riskerar en utvisning är det ännu större fara. Om de går till polisen första gången och talar om att de har blivit misshandlade och inte har synliga skador kommer inte polisen att på en gång väcka åtal. Det brukar behövas ett antal anmälningar innan det blir ett åtal.
För vilken kvinna som helst som råkar ut för ännu större repressalier, oavsett vilket land hon kommer från, leder det till att hon inte vågar nästa gång. När första anmälan har gjorts får hon ännu en smocka. Vi vet att för alla kvinnor som drabbas av misshandel är det svårt att anmäla.
För de kvinnor som riskerar utvisning är det ännu svårare.
Bodil Ceballos (MP):
Jag vill återkomma till bevisläget och att det ska vara tillräcklig styrka. Det är där problemet många gånger uppkommer eftersom det är svårt för en kvinna att få tillräcklig styrka på bevisen. Ibland är det inte tillräckligt ens om det finns en fällande dom.
Vi har sett ärenden där mannen har fällts för misshandel och ändå har kvinnan inte fått stanna i Sverige, trots att vi har den här möjligheten. Det ska mer till än bara tillräcklig styrka. Någonstans fallerar det. Sedan sade ministern att man exempelvis kan söka asyl, men då ska man komma från ett land som ger skäl till asyl.
Om en kvinna är importerad från till exempel Thailand och i övrigt inte har asylskäl är jag inte så säker på att hon skulle få asyl i Sverige eller få stanna som skyddsbehövande trots att hon skulle hamna i en mycket besvärlig situation ifall hon återvände hem efter att ha skilt sig.
I så fall hamnar det väl under synnerligen ömmande omständigheter, och det vet vi är oerhört svårt. Någonstans måste vi alltså hitta en öppning så att dessa kvinnor inte faller mellan stolarna.
Många gånger har de dessutom barn, och om de har barn som fötts innan de kom till Sverige, och den man som bor här inte är fadern, har kvinnorna inte heller möjlighet att stanna som anhörig. Jag hoppas att ministern jobbar vidare med frågan. Det behövs inte bara samhällsorientering utan det behövs någonting annat också.
Bodil Ceballos (MP):
Jag vill börja med att instämma i det som Jens Holm sade. Det är faktiskt obegripligt att det inte har varit någon reaktion från svensk sida i Västsaharafrågan. Vi har tidigare stått up för västsahariernas rätt. Vi gör det i teorin, men i praktiken ser man ingenting av det.
Det gäller både fiskeavtal och annat, där vi hela tiden uttalar oss till förmån för västsahariernas självbestämmande och för en folkomröstning etcetera, men nu känns det som att man i EU-kretsen, med Spanien och Frankrike i ledningen, försöker ändra retoriken och argumentationen lite. Jag hör till och med sådant som att det inte skulle pågå någon ockupation i Västsahara.
Då har vi verkligen kommit långt från det som vi andra upplever är en verklighet och som man har sagt tidigare, nämligen att Västsahara är ockuperat. Helt plötsligt kan man alltså få höra att det inte pågår någon ockupation. Det sker en glidning i formuleringarna. Jag skulle vilja veta om detta bara är rykten, eller om det faktiskt pågår någon sådan diskussion i EU-kretsen.
När det gällde Palestina-Israel-frågan har Sverige tagit täten i EU-kretsen, och vi fick till bra slutsatser under det svenska ordförandeskapet. Sverige ville ha dem ännu tuffare men fick inte igenom allt. Men vad gör ministern när det gäller Västsahara för att också vara tuff och driva på där? Som ministern sade är det självbestämmande eller självständighet det handlar om.
Det behöver alltså inte nödvändigtvis betyda självständighet, men det är västsaharierna som ska bedöma det. Det är de som ska få rösta om vilken status de vill ha, om det är självbestämmande eller självständighet. Det är inte vi andra som ska tala om det för dem. Det har tidigare tagits upp att det nu är mycket oroligt. Problemet är förhandlingarna mellan Polisario och Marocko. Många ungdomar orkar inte vänta.
Det är risk för att man åter tar upp vapnen om vi inte gör någonting.
Bodil Ceballos (MP):
Jag besökte Sydafrika i början av oktober förra året. Det var en resa med Awepa som hade 25-årsjubileum. Det är ett parlamentarikernätverk mellan europeiska parlamentariker och afrikanska parlamentariker. Temat för mötet var klimatet. Den sydafrikanska representanten som satt i en panel där berättade väldigt glatt om att Sydafrika skulle vara fossiloberoende.
Alla vi som var med på det här mötet tyckte naturligtvis att det lät väldigt bra. Vid klimatmötet i Köpenhamn begärde också den svenska regeringen att u-länderna skulle vara fossiloberoende. Detta var en av de frågor som gjorde att det kärvade med utvecklingsländerna och som gjorde att vi inte kom till något avtal som alla var nöjda med.
Då blev det lite konstigt när ministern i en debatt förra året här i kammaren sade att hon bedömde att det här kolkraftverket skulle ha byggts ändå i Sydafrika även om de inte hade fått pengar från Världsbanken. Jag får det inte att stämma att de först säger att de ska bli fossiloberoende och sedan bara några månader efteråt säger att de ska bygga ett gigantiskt kolkraftverk.
Vi i Sverige säger att vi har en ambitiös klimatpolitik, och vi vill gärna utåt sett verka som om vi har den mest ambitiösa i världen. Enligt regeringen ska vi sänka utsläppen här i Sverige med 14 miljoner ton CO2 till 2020. Men det här kolkraftverket kommer att ge 25 miljoner ton i Sydafrika fram till 2020. Detta är svenska skattebetalare med och betalar för.
Vi betalar alltså för ökade utsläpp någon annanstans i världen samtidigt som vi ska sänka utsläppen här hemma. Det hänger inte ihop för mig. Även om energin bland annat ska gå till att minska fattigdomen i Sydafrika är frågan: Kommer den här energin verkligen de fattiga till del, eller kommer den i huvudsak till näringslivet?
Sydafrika är ju ett relativt rikt land i Afrika. Jag tror inte att det är det vi ska använda våra skattemedel till. Jag tycker att vi i stället ska använda svenska biståndsmedel eller skattemedel till att bidra till fattigdomsbekämpning med hjälp av ren energi. Sedan har vi frågan om vapenhandeln.
Vi säljer vapen till Sydafrika. Sydafrika är en stor importör av vapen. Man skulle kunna tänka sig att det skulle vara bättre om Sydafrika lät bli att köpa så mycket vapen. Då skulle man ha råd med annat, som att bekämpa fattigdomen. Sverige är en av exportörerna av vapen till Sydafrika.
Jag frågar mig om detta att vi som land godkände den här investeringen i Världsbanken har någonting att göra med att vi också säljer vapen. Kände vi oss tvingade på något sätt för att inte bli av med de order som vi har därifrån? Huvudsaken när det gäller våra relationer till andra delar av världen och här hemma är att vi har en politik för global utveckling att leva upp till.
Den omfattar alla politikområden. När vi bedriver biståndsverksamhet eller hjälper till att låna ut pengar genom Världsbanken måste de medlen vara klimatsäkrade. Vi kan inte göra någonting som faktiskt leder till större problem för människor om tio år.
Bodil Ceballos (MP):
Jag får inte heller ihop detta. Sydafrika sade i oktober att man ska vara fossiloberoende. Sedan kommer detta beslut i april. Oavsett finanskris och allt annat låter det märkligt att man först har en uppfattning och sedan plötsligt en annan.
Enligt Världsbanken skulle det inte vara ekonomiskt försvarbart att inte bygga detta kolkraftverk i detta läge. Då är frågan: Är det ekonomiskt försvarbart att bygga något som om 10 eller 15 år kanske har ställt till med en mycket större katastrof än den som vi redan ser framför oss? Är det inte bättre att satsa mer, även om det är dubbelt så mycket, men att göra rätt från början?
Kol är nämligen inte miljömässigt hållbart, och kol kan man inte kalla för klimatsäkrat bistånd på något sätt. Det räcker inte med styrdokument. Vi kan skriva hur många styrdokument som helst, och de kan hamna i många hyllor runt om i världen, men det är inte styrdokumenten som leder till att vi får en minskning av koldioxidutsläppen utan det är vad vi faktiskt gör. Sedan fick jag inte något svar på frågan om vapenhandeln.
Jag tycker inte att det är ekonomiskt försvarbart att sälja vapen till exempelvis Sydafrika. Man kan använda samma termer som när det gäller kolkraften och säga att det inte är ekonomiskt försvarbart att sälja vapen till ett land som inte tar fattigdomsbekämpningen på allvar. Det är Sverige delaktigt i. Har det påverkat oss på något sätt när vi tog beslutet i Världsbanken?
Bodil Ceballos (MP):
Det är bra att utrikesförvaltningen och regeringen har vänt så många stenar. Det som är problemet för oss som sitter i riksdagen är att vi inte har fått någon direkt information om alla dessa stenar som det har vänts på. Vi får bara veta att frågan är humanitärt angelägen, att den är viktig och att man gör allt man kan. Sedan kan man inte säga mer eftersom det är sekretessbelagt etcetera.
I utrikesutskottet kan vi diskutera frågan och i förväg tala om att det ska vara sekretess. Vi skulle kunna få mer information om vad som faktiskt görs. Då hade utrikesministern sluppit svara på så många interpellationer i just den här frågan. Utrikesministern säger att det handlar om ett humanitärt ärende.
Det är ett oerhört humanitärt ärende, samtidigt som Dawit Isaak inte är ensam. Det finns många humanitära ärenden i Eritrea. Det är ett land som vi skickar tillbaka flyktingar till så att de ska hamna i samma situation som Dawit Isaak har gjort - tyvärr.
När det gäller biståndet tycker jag att det är viktigt att vi ger humanitär hjälp till de människor som är drabbade av regimen, men det som är viktigt är att vi inte uppmuntrar regimen med en massa morötter, till exempel partnerskapsavtal, som kommer regimen till del på ett sätt som inte är bra.
Om regimen inte vill ha relationer till oss utan väljer andra partner får vi försöka vända oss till dessa andra partner och ha en dialog med dem. Det är kanske inte så himla lätt, men det är inte omöjligt. Om man vänder på alla stenar är också det en sten man måste vända på. Det finns en sak jag inte förstår.
Radiostationen i Paris har sökt bistånd från Sida för att kunna sända i Paris. Vi vet att det faktiskt inte är någon censur på Internet i Eritrea. Människor i Eritrea kan lyssna på radiokanalen. Sida ville bevilja bistånd, men UD sade nej. Det kan jag inte förstå.
Om ministern tycker att det är viktigt att biståndet når människorna i Eritrea, varför säger UD nej till att ge den hjälpen via Radio Eritrea, som finns i Paris och som sänder också i Eritrea? Det är märkligt, och det vill jag ha svar på. Det här handlar om många olika människor.
Det finns en maktfullkomlig president som tycker att han inte behöver någon annan i världen, och det finns ett folk som lider oerhört mycket under bördan av en sådan president.
Det viktigaste av allt är att vi måste sätta stor press genom EU och FN, och alla vägar som finns, på Eritrea för att få dem att respektera de mänskliga rättigheterna, att släppa Dawit Isaak, släppa alla de andra journalisterna och alla de andra samvetsfångarna i landet. Det handlar naturligtvis om mycket annat också, men det är en början.
Någonstans måste vi sätta press på Eritrea. Det är alldeles ypperligt om det kan ske med hjälp av ekonomiska sanktioner. Det går inte att bara ge morötter, ibland måste piskor användas.
Bodil Ceballos (MP):
Det är där vi är lite oense. Jag menar att man måste använda sig av den tysta diplomatin när det fungerar, men när man ser att det faktiskt inte fungerar måste man ta till andra metoder. Där är ekonomiska sanktioner en sådan metod som skulle kunna ge möjlighet att faktiskt vara en påtryckare när det gäller den här regimen.
Om man kan få ekonomiska sanktioner, minskad handel, etcetera på en mer omfattande nivå så att man har hela FN-systemet med sig, även de nya partnerna till Eritrea, är det så mycket bättre. Jag fattade det ändå så, även om det var lite kryptiskt, att regeringen vänder även på de stenarna i det här fallet.
Om jag har förstått ministern rätt vänder han även på stenen att också tala med andra "kompisar" till Eritrea.
När det sedan gäller den här förtroligheten, om man säger så, tycker jag att det vore bra om ministern ändå kom till utrikesutskottet och berättade vad som faktiskt görs så att vi vet det, eller kanske till vängruppen för Dawit Isaak så att de faktiskt vet vad som sker. I dagsläget får vi bara samma svar hela tiden. Vi vet egentligen ingenting.
Vi vet bara att regeringen gör allt den kan, att det här är humanitärt angeläget, att det är jätteviktigt och att det läggs stora resurser på det. Mer än så får vi aldrig veta. Det vore mycket värdefullt om ministern, kanske nästa gång han kommer till utrikesutskottet, faktiskt berättar vad som har hänt och vad som sker framöver. Jag kan ta upp det med utskottskansliet och be dem bjuda in ministern för en sådan föredragning.
Bodil Ceballos (MP):
Att vi kan öka budgeten med 4 miljarder beror på att vi har en bättre ekonomi och att vi har ett enprocentsmål. Det som jag upplever som problemet är att när ministern gick ut så hårt i de två första riksrevisionerna så gav det medborgarna en bild av att biståndet är korrupt.
Det kan vi inte komma ifrån, och många som har arbetat med bistånd under många år och som verkligen har slitit och jobbat ideellt kände sig naturligtvis mycket påhoppade och mycket ledsna över det här. Jag skulle vilja påstå att det allra mesta biståndet som går från Sverige funkar alldeles utmärkt, vare sig det kommer från frivilligorganisationer, från Sida, från UD eller någon annanstans ifrån.
Sedan finns det sådant som inte funkar, och det finns bristande rutiner och då måste man naturligtvis åtgärda det. Men det är farligt om vi går ut och sprider en bild av att det mesta är fel och korrupt när det mesta är helt korrekt och bra. Regeringen styr naturligtvis dels genom budget, dels genom regleringsbrev och diverse styrdokument. Detta påverkar naturligtvis Sidas organisation.
Man måste ju leva upp till regeringens krav, och det innebär också omorganisationer och annat. Resultatåterkoppling är också väldigt bra.
Det välkomnar vi, men jag skulle vilja se en resultatåterkoppling som visar mer på vilken effekt det har fått för fattiga människor i de länder där vi är verksamma, för de resultatåterkopplingar vi har fått hittills har mer visat på hur pass vi har följt de rutiner och de styrdokument som regeringen eller riksdagen själva har fattat beslut om.
Jag hoppas därför att vi nästa gång får en resultatrapportering som visar de verkliga resultaten.
Bodil Ceballos (MP):
Frågan om de kristna i Irak har vi diskuterat här i kammaren flera gånger under den förra mandatperioden, särskilt det senaste året. Många finns här, många har fått avslagsbeslut. Vi möter en stor förtvivlan i den här gruppen.
Alla irakier som tvingas åka tillbaka är förtvivlade, men det är en väldigt stor grupp som vi diskuterar i dag. Robert har redan talat om bakgrunden och vad många tycker. Jag ska prata lite om något som jag och migrationsministern har diskuterat tidigare vid flera tillfällen. Det handlar om failed states.
Irak är i dag ett land som inte klarar av att skydda sin egen befolkning. I den bästa av världar ska den som får ett avslagsbeslut och skickas hem vara skyddad av regeringen och myndigheterna i det land man kommer tillbaka till. Irak har inga fungerande myndigheter.
Man har inte haft en regering på hur länge som helst. Det var redan före regeringskrisen svårt för dem som kom tillbaka eftersom Irak inte har koll på sina egna myndigheter och alltså inte kan garantera att myndighetspersoner eller andra offentliga aktörer inte förföljer dem som kommer tillbaka. Irak kan inte skydda sin egen befolkning.
Då ska vi inte skicka människor tillbaka dit. Sverige var ett av de länder - om inte det första - som började med chartrade plan tillbaka till Irak. Det har blivit mycket uppmärksammat. I samtal som jag hade med UNHCR vid ett av de tillfällena var man smått chockerad över att Sverige gjorde så här eftersom andra följde efter och gjorde på samma sätt.
Det är naturligtvis inte bra om Sverige, som försöker framstå som ett land som är generöst och humant går i bräschen för en inhuman deportationspolitik. Som Robert sade är många minoriteter särskilt utsatta i Irak just nu. För tillfället är de kristna attackerade från alla håll och kanter. Det är något som vi måste ta hänsyn till.
Vi vet att minoriteterna är utsatta. Jag ställde en fråga till ministern om utvisningarna till failed states. Det handlade då om burundier.
Ministern svarade som han brukar, att alla får en individuell prövning och att myndigheterna tar hänsyn till situationen i hemlandet utifrån ett rättsfall som finns. Hur kan det komma sig att de svenska myndigheterna gör en helt annan bedömning än vad Europadomstolen gör?
Hur kan det komma sig att de svenska myndigheterna gör en helt annan bedömning än vad UNHCR gör? Hur kan våra myndigheter tycka att det är okej att skicka människor till Bagdad när vi vet vad som väntar dem? Vi vet att människor som har åkt tillbaka har blivit mördade och att många som har åkt tillbaka har flytt vidare.
Att Europadomstolen nu har sagt nej till en fortsatt utvisning tycker jag är mycket positivt.