Erik Ullenhag (L):
Låt mig först yrka bifall till Liberalernas reservationer 4 och 9. Vi befinner oss mitt i en flyktingkris, men vi måste påminna oss om att det framför allt är en kris för de människor som är på flykt.
Det är ansträngande för det svenska samhället och för det europeiska mottagningssystemet, men i debatten får vi aldrig glömma att det framför allt är de som flyr undan krig och förföljelse som är i kris. Vi har som sagt ett ansträngt läge i det svenska flyktingmottagandet, och jag vill likt Emil Källström tacka de människor som varje dag sliter hårt.
Ibland skäller vi på våra myndigheter och tycker att de inte sköter sig, men låt oss påminna oss om att det finns tjänstemän på Migrationsverket som jobbar mycket långa arbetsdagar för att ge människor som har flytt undan förföljelse en dräglig start i Sverige. Låt oss komma ihåg alla socialsekreterare och människor i skolan som försöker se till att Sverige ska klara den här situationen. De är värda ett stort tack. När vi slöt migrationsöverenskommelsen sa vi liberaler att vi tror att vi kommer att behöva göra mer. Det kvarstår.
Vi kommer att behöva fler uppgörelser och mer gemensamt ansvarstagande, och vi är beredda att ta ansvar. Låt oss påminna oss om två saker. Det ena är att på kort sikt är detta ansträngande för svensk ekonomi och det svenska samhället, men i en tid när utvecklingen i Europa hela tiden går i mer restriktiv riktning ska vi komma ihåg att det faktiskt är ganska trevligt att bo i ett land som folk flyr till i stället för flyr från.
Det andra, som jag tänker fortsätta att påpeka, är att det på lång sikt kommer att vara bra för Sverige att det kommer människor i arbetsför ålder hit och bidrar till att bygga Sverige starkare. Men vi har mycket stora ansträngningar framför oss under kommande år.
Jag är bekymrad över att vi har en finansminister som när hon ska beskriva ett ansvarstagande i denna situation beskriver verkligheten på ett sätt som gör att vi ska titta åt ett annat håll, lite likt en illusionist som Joe Labero. Vad sa Magdalena Andersson för drygt ett år sedan? Då beskrev hon den svenska ekonomin så här: Det är tomma lador, och bordet är avdukat - ja, det är knappt det finns något bord kvar.
Men för någon månad sedan kunde jag och svenska folket höra Magdalena Andersson berätta att vi har en god ekonomi i Sverige, så god att vi nu har möjlighet att låna. Jag har samma bild; vi har mycket sunda statsfinanser. Men jag är imponerad, för Magdalena Andersson måste vara världsbäst på ekonomisk politik. Från att bordet var borta har vi efter fyra månader och 28 dagar med en socialdemokratisk-vänsterpartistisk budget fått bordet tillbaka.
Nu är det välfyllt, och vi har råd att låna. : Precis!) Det är nog bara Monica Green som kan tro på en sådan verklighetsbeskrivning, herr talman. Det väcker oro, inte bara för att jag kan raljera över det i talarstolen. Det väcker oro därför att vi har ett bekymmer om vi inte har en regering som beskriver den ekonomiska utvecklingen på ett korrekt sätt.
Samtidigt som vi behöver genomföra reformer för att lösa de akuta utmaningar vi står inför får vi inte tappa sikten, för vi behöver omfattande reformer av Sverige för att klara den utmaning vi nu står inför. Liberalerna har lagt fram en budgetmotion som är ansvarstagande och finansierad. Där pekar vi ut vilka reformer Sverige behöver.
Vi vill skrota regeringens arbetslöshetsmål och i stället införa ett jobbmål. Varför då? Jo, för att det leder politiken rätt att fundera över hur nya jobb ska växa fram och sysselsättningen öka. Jag är mycket rädd för att ett arbetslöshetsmål kommer att leda politiken fel i den meningen att vi kommer att komma tillbaka till en situation där människor sjukskrivs eller förtidspensioneras bort. Här finns en tydlig skillnad. Det finns också en tydlig skillnad när det gäller de utmaningar vi ser.
Vi måste se till att trösklarna in på den svenska arbetsmarknaden sänks. Jag ska ärligt säga att en del av det som regeringen gör när det gäller kompletterande utbildningar och valideringar av utbildningar för människor från andra länder är bra. Men det kommer inte att räcka i en situation där det kommer människor som behöver komma in på den svenska arbetsmarknaden. Liberalerna lägger fram en budget som handlar om satsning på kunskap, tioårig grundskola och höjda lärarlöner.
Vi vill också se ett förstatligande av skolan. Regeringen ser denna verklighetsbild och detta problem. Den lägger till och med en halv miljard kronor på bättre samverkan mellan kommun och stat. Ja, det kan vara bra, men i grunden behöver vi ett större statligt ansvar för skolan för att få likvärdighet över landet. Jag lyssnade på Gustav Fridolin innan han blev utbildningsminister. Då sa han att vi har för mycket reformer i Sverige och att det går för fort.
Jag höll med om det och kände den känsla som fanns i lärarrummen runt om i Sverige av att det hände väldigt mycket när dåvarande Folkpartiet styrde Utbildningsdepartementet. När jag nu åker runt till lärarrummen får jag snarare frågan: Finns det någon utbildningsminister över huvud taget? Det har blivit fullständigt reformstopp på detta område. Tyvärr har Gustav Fridolin infriat sitt vallöfte där.
Om vi ska klara de akuta utmaningarna på längre sikt handlar det om att ha en ny bostadspolitik där vi vågar ta fram liberaliseringar och säga: Vad är problemet - varför byggs det inte i vårt land? Varför har vi skapat en genomreglerad marknad som gör att det tar lång tid och är dyrt att bygga? Politiker har skapat ett system där det nästan är omöjligt att få fram nya bostäder.
Då slår regeringen på stora trumman och svarar att det är en jättesatsning på bostadsbyggande, och så talar man om lite byggsubventioner. Låt oss fråga de aktörer som ska bygga husen. NCC och Skanska tror inte på det. Fastighetsägarna, som ska hyra ut lägenheterna, tror inte heller på det. Men regeringen tror på det.
Ärligt talat, den mängd byggsubventioner som nu kommer påverkar så marginellt att regeringen inte ens har höjt sitt eget mål för bostadsbyggandet efter det att beslutet fattades. Det behövs mycket mer. Liberalerna tror att vi behöver ta ett omfattande grepp om skattesystemet. Vi kan inte ha ett skattesystem där vi beskattar jobb hårt och där vi höjer marginalskatterna, som redan är bland de högsta i världen, så att de blir världens högsta.
Det är fel tänkt att säga till den som tjänar lite mindre i Sverige: Du ska betala högre skatt jämfört med i andra länder. Det är fel tänkt att tro att vi kan lösa den utmaning vi står inför med kraftigt höjda skatter på jobb och företagande. Vi behöver föra över och beskatta det som är dåligt mer. Höj miljöskatterna, ta ut skatt där det gör minst skada! Jag tror att vi är tvungna att höja mervärdesskatterna under de kommande åren.
Se över bostadsbeskattningen, men hitta utrymme för att sänka skatten på jobb och företagande! Det är förutsättningen för att uppnå det jobbmål som vi i Liberalerna har pekat på. Vi har samma bild som regeringen; det behövs mer skattepengar till kommuner och stat. Men vi har en grundläggande skillnad i synen på hur det ska gå till. Liberalerna vill ha fler skattebetalare, det vill säga fler människor som går till jobbet och betalar skatt.
Svaret på varje utmaning i ett samhälle kan inte alltid vara att höja skatten på jobb och företagande. Det låter bra på torgmötena, där man kan ställa sig och säga: Titta, Liberalerna och de andra allianspartierna säger nej till skattehöjningarna och våra satsningar. Men det finns en anledning till att vi gör det. Vi tror att det är bättre att hitta ett skattesystem som stimulerar människor till att jobba och starta företag, inte tvärtom.
När vi säger nej till stora delar av regeringens satsningar som vi inte tror på gör denna politik att vi har möjlighet att prioritera de människor som behöver välfärden allra mest. Liberalerna lägger fram förslag om en höjning av bostadstillägget för pensionärer som är större än regeringens. Det är det mest träffsäkra sättet att hjälpa de pensionärer och äldre som har allra minst resurser. Vi lägger fram särskilda satsningar på utsatta barn, som vi talar alldeles för sällan om i beslutande församlingar.
Det är deras uppfostran vi som politiker fattar beslut om att staten eller kommunen ska ta ansvar för. Trots att vi gör stora insatser i Sveriges socialtjänst och på våra olika hem för barn och unga kan vi inte säga att vi gör detta på ett riktigt bra sätt. Vi har också en särskild satsning för att se till att äldre människor på äldreboenden ska ha möjlighet att äta lagad mat.
För mig som inte är i den situationen att jag är beroende av andra kanske det inte låter som en så stor sak, men att som äldre människa ha en möjlighet att känna doften av mat som lagas i hemmet är ytterst en fråga om värdighet. Vi klarar dessa satsningar därför att vi vågar säga nej till stora delar av det som regeringen gör. Vi befinner oss i en tid där Sverige behöver ledarskap och ansvar.
Vi har en regering som tyvärr har visat sig vara det vi varnade för före valet; den är oförberedd, har inte snackat sig samman och har egentligen ingen idé om vad den vill med Sverige. När man är i den situationen får man svika vallöften på löpande band, och man har ingen idé om långsiktiga reformer. Det är förklaringen till att vi liberaler nu förbereder oss för att gemensamt med Alliansen kunna ta över igen den dagen vi möter väljarna.
Men då ska vi vara förberedda, och det är en avgörande skillnad. Däremellan, och där vill jag vara tydlig, herr talman, kommer vi liberaler ändå att vara beredda att ta ansvar för beslut som vi tror är viktiga för Sverige på längre sikt. Vi är beredda att ta ansvar för den migrationssituation vi har, och vi är beredda att ta ansvar för andra stora frågor, även gemensamt med regeringen.
Med den svaga regering vi nu har är det viktigt att vi ansvarstagande partier i Sveriges riksdag gör vad vi kan. Med det yrkar jag återigen bifall våra två reservationer.