KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gudrun Nordborg (V):
Jag är helt enig med ledamoten Juno Blom om att vi måste våga ta ställning och våga stå på barnens sida. Där tror jag att väldigt många vuxna blir superoroliga bara de kommer i närheten av våld. Jag inser också att den oron kan bli ännu större om det handlar om våld i hederns namn.
Oavsett det måste vi ändå ha våldskompetens, försöka att analysera ordentligt och se vad det innebär i de olika sammanhangen. Vilka verktyg har jag, och vad måste jag vara extra försiktig med så att jag verkligen skyddar barnet och inte hjälper en förövare eller flera förövare att fortsätta? Jag kan tycka att det går oerhört långsamt när vi hanterar de här frågorna.
Vi hade kvinnofridsreformerna i slutet på 90-talet. Man satsade mycket på utbildningar och sådant. Sedan har det klingat av. Vi måste hela tiden fortbilda egentligen hela samhället. Frågor om våld ingår inte i grundutbildningar för de professioner som ska möta problematiken. Det gäller oavsett om det handlar om skola, vård, juridiken eller rättsväsendet. Nu håller vi på att kugga upp det lite grann.
Det ska in i grundutbildningarna. Det är också jättemycket begärt att allmänheten ska kunna mycket om detta. Vi är för rädda för våldet och att våga möta det på riktigt. Där är jag helt ense med ledamoten Juno Blom. Vi måste våga argumentera.
Jag är fortsatt inne på att vi inte ska bygga på diskriminerande åtgärder. Vi måste också våga se det som många är väldigt rädda för, problematiken i det svenska samhället från början. Det är med och bygger hinder för att vi ska se kontexten kring det hedersrelaterade våldet.
Gudrun Nordborg (V):
Ledamoten Amineh Kakabaveh! Jag beundrar ditt engagemang. Jag vill bemöta några saker som sas i ledamotens anförande.
När beslutet om utreseförbudet fattades satt jag inte i riksdagen, men jag har kollat upp texterna. Vänsterpartiet hade en önskan om att förtydliga kriterierna, så att man verkligen visste vad man gjorde. Jag tror att vi alla nu är glada över att utreseförbudet blev möjligt.
Jag har själv varit med om att det har haft stor effekt och har fått avgörande betydelse. Med det sagt kan vi kanske lägga den historien lite bakom oss.
Det vi har framför oss nu är frågan om Vänsterpartiet tillsammans med flera rättsinstanser har något rätt i bedömningen att det här nya brottet riskerar att bli diskriminerande. Ledamoten Kakabaveh jämför det med kvinnofridsbrottet, och det är generellt för alla kvinnor.
Vi kan möjligen säga att hederskränkningen blir generell för allt som sker i hederns namn.
Ska vi stanna där, eller ligger det någonting i den kritiken?
Gudrun Nordborg (V):
Jag vill hävda att jag inte gömmer mig. Jag hävdar också att jag pratar tydligt om våld i hederns namn. Men jag sätter in det i en kontext. Jag ser att det sker i ett visst sammanhang. Det finns också andra former av våld som sker i liknande sammanhang, och det finns det som kanske är helt annorlunda.
Jag vill dock inte påstå att Vänsterpartiet bromsar eller sätter käppar i hjulet. Vi ser seriöst på en problematik. Jag är också jurist, och jag vill att lagstiftningen ska ha bäring och att den ska bygga på generella principer.
Här i riksdagen stiftar vi den lagstiftning vi önskar ha. Juridik är egentligen frusen politik. Men det krävs bra politik för att det ska bli bra juridik.
Och i övergången måste det finnas respekt för en del juridiska principer, bland annat om generalitet, så att det inte slår helt fel.
Jag vill värja mig där och säga att Vänsterpartiet vill agera mot alla former av våld och förtryck, inklusive våld i hederns namn. Jag tror faktiskt att jag var väldigt tydlig med det i talarstolen också.
Gudrun Nordborg (V):
Jag kommer också att yrka bifall till reservation 1, och jag instämmer i stort med vad tidigare talare tog upp. När jag läser texterna har jag dock reagerat på några saker som jag tycker skulle vara spännande att kunna följa ytterligare.
Det gäller att det här handlar om ersättningar till både målsägandebiträde och försvarare. Jag tycker mig i Riksrevisionens granskning se ett visst ifrågasättande av målsägandebiträdena, och jag tycker att det vore väldigt fel om vi skulle dela dessa uppfattningar.
Målsägandebiträdet är ett oerhört viktigt stöd för brottsoffer i de frågor som vi debatterade här alldeles nyss. Målsägandebiträdet har inte heller en renodlad juridisk uppgift utan fungerar också som ett socialt stöd för att slussa en person genom en besvärlig tid.
Utredningen har konstaterat, vilket jag blir glad för, att man utser målsägandebiträde tidigt i processerna. Det bör vara oerhört viktigt och glädjande, och det bör också stärka rättssäkerheten generellt.
Man tar upp att den så kallade reformen om att begränsa rätten till målsägandebiträde i hovrätterna har sparat pengar. Där blir jag mer orolig. Det borde inte generellt vara så att man inte förväntas behöva hjälp av målsägandebiträde i hovrätterna.
Det är någonting som vi har reagerat emot också tidigare i Vänsterpartiet. Om vi sedan går till försvararsidan ser vi att det har väckt en del allmän uppmärksamhet att en tilltalad vill ha en väldigt känd advokat och att denna advokat ställer upp, men sedan byter man snabbt.
Det här kanske också förekommer på målsägandesidan, men det har uppmärksammats framför allt när det gäller offentliga försvarare. Jag vet att man har gått in från regeringens och även från Advokatsamfundets sida för att stävja detta.
Det blir ju kostnadsdrivande om en person först ska läsa in sig på till exempel en stor förundersökning och man sedan byter och någon annan ska göra ett likartat jobb. Sådana saker tror jag att vi kan hitta bättre kontrollmöjligheter för.
Däremot tror jag inte riktigt att vi kan få kontroll på vad målsägandebiträde respektive försvarare gör i samband med långa och stora förundersökningar. Vid vissa tillfällen har man en häktningsförhandling och får möjlighet att bedöma tid och så vidare, men hur man förbereder det och hur man förbereder fortsättningen fram till en eventuell huvudförhandling är väldigt svårt att bedöma.
Det här med taxereglerna, som handlar om tiden i huvudförhandling, får därför väldigt begränsad betydelse. Det man kan förvånas över - vilket jag själv har gjort när jag har varit i domstolar - är att domstolen ibland accepterar enbart muntliga uppgifter när det gäller en persons inkomst.
Det kan handla om när dagsböter ska dömas ut, och i det sammanhanget handlar det om förövarens uppgift om sin inkomst, som får straffrättslig betydelse. Men det förekommer också att någon får uppge en inkomst för att man ska se om personen är återbetalningsskyldig för kostnaderna för försvaret.
Jag tycker att det skulle vara en poäng att man fortsätter att titta på det här. Tills vidare tycker jag dock att det är viktigt att vi kan stödja reservation 1, och jag yrkar bifall till den.
Gudrun Nordborg (V):
Jag vill tacka för ett engagerat anförande. Väldigt mycket av det som Juno Blom tar upp håller jag med om. Jag skulle vilja problematisera några saker lite ytterligare där jag tycker att samhället sviker dubbelt och till och med skapar nya arenor som möjliggör våldet. Det gäller frågor om vårdnad och umgänge.
Dessa frågor handlar inte om antingen kvinnans eller barnets trygghet utan om dem tillsammans. Ett barn kan inte vara tryggt om mamman riskerar att utsättas för våld, och en mamma kan inte känna sig trygg om barnet riskerar att utsättas för våld eller övergrepp. Jag tror att vi är helt ense om det. Men hur ska vi komma åt paradoxen att vi driver fram frågor som skyddar kvinnor men inte ser hur barnfrågorna anpassas till det?
Detta tycker jag är ett strukturellt svek, och jag hoppas att det ska bli förändringar i detta. Jag vill även fånga in det du säger om barnfridsbrottet.
Vänsterpartiet ville att vi skulle ha följt Nya Zeelands goda exempel fullt ut så att det inte enbart handlar om att barnet såg eller hörde våld utan också de situationer där barnet riskerade att se eller höra det. Denna fråga vill vi fortsätta driva. Hur ställer sig Liberalerna till detta?
Gudrun Nordborg (V):
Tack, Juno Blom, för dina svar! Jag tycker om din tanke om interimistisk vårdnad. Det skulle göra att man skyddar mamma och barn på ett skyddat boende, särskilt i den krissituation som de befinner sig i. Låt oss därför hoppas på att det skulle kunna bli möjligt eller i vart fall att vi stoppar de vårdnads- och umgängesbeslut som nu är så mycket till fäders förmån.
Det är inte bara föräldrarätten som är stark, utan fadersrätten är många gånger extremt stark. Man litar ibland mer på en man som kan agera snyggt och belevat i domstolen eller inför socialtjänsten än på en kvinna som i ett krisläge kanske inte är fullt så stark i sitt agerande.
Jag hoppas verkligen att vi kan bromsa detta och att vi får slut på diskussionen om att gemensam vårdnad alltid är bäst för barnen. Jag tyckte att det som stod i betänkandet om barnfridsbrottet var svårtolkat. Ni ville utvidga barnfridsbrottet inklusive det här med att se och höra. Det ingår ju redan.
Men man kan behöva vidga det hela. Utifrån erfarenheterna i Nya Zeeland tyckte vi att det var viktigt att skriva "riskera att se och höra". Då fångar man in de exempel som du, ledamoten Juno Blom, nyss tog upp. Det skulle vara smart.
Jag tror att ett likgiltighetsuppsåt skulle kunna rädda i dessa situationer så att det ändå handlar om ett barnfridsbrott om en pappa eller styvpappa angriper mamma medan barnen finns i hemmet. Men rent juridiskt blir det finlir, och jag tror inte att allmänheten tänker så här.
Gudrun Nordborg (V):
Jag hör också till dem som reagerar på definitionerna här. När jag själv hade ordet ville jag kommunicera hur man faktiskt gör i domstolen med exempelvis videoförhör, något som polisen ofta ska göra, till exempel när det handlar om våld i nära relation.
Man kan då få väldigt bra bevismaterial om man har kamera med sig, vilket man ska ha enligt direktiv och manualer, och brottsoffret kan själv ge sin berättelse medan den är färsk. Man kan också få ytterligare bevismaterial genom att filma inne i lägenheten eller villan, som det också kan handla om, men då krävs det lite ytterligare beslut.
Detta kan vara oerhört viktigt bevismaterial. När det gäller vad vi ska kalla vittnesattester tror jag att också den definitionen tyvärr är vag. Det skulle bli problematiskt om vi sa att nu räcker det, att polisen frångår de här rutinerna, och så har man ett förhör och skriver ned det.
I bästa fall får man bekräftat att texten i förundersökningen var riktig, men där kommer ju en annan spärr in. Det menar inte jag är en vittnesattest, utan det är en förberedelse. Då kommer personen sedan att behöva vara muntligen i domstolen. En vittnesattest är mer precis.
Det handlar om vissa faktiska omständigheter som man kanske bekräftar eller en kort beskrivning därför att man inte kan filmas och heller inte kan komma till domstolen, och detta är det enda som finns. Vi måste också hålla i den ytterligare principen, förutom att vi har fri bevisföring och bevisfördelning, att ta fram bästa bevis.
Gudrun Nordborg (V):
Nu tror jag att vi är inne på villovägar igen. Den situation som vi har redan i dag är att om vittnet inte kommer till domstolen eller om den målsägande säger något annat än den gjort under förundersökningen, då går man tillbaka till det andra och konfronterar personen med det.
Men det är inte förhöret i förundersökningen som blir det fullödiga beviset, utan det är fortfarande vad som sker i huvudförhandlingen. Vittnesattester är ju något som ska kunna användas självständigt. Det kan vara faktaupplysningar som kan vara viktiga att få av en expert eller annat.
Men det är inte beskrivningar av ett förlopp vid brott och sådant. Det är mycket mer konkreta och kortare berättelser än så. Annars ska vi ju använda den teknik som vi pratar om nu. När vi bäddar för en reform där man ytterligare ska få använda videoteknikerna, då är det ju den som ska användas. Det har egentligen varit norm och direktiv från polisen och politiken långt tidigare.
Sedan är det tyvärr som ledamoten säger här: Det är inte alltid som polisen har kameror med sig. Men då borde vi diskutera hur det här fungerar egentligen. Det måste vara den här goda tekniska bevisningen om vi ska få bästa bevis, som ju är det som vi måste syfta till för att få rättssäkra processer.
Gudrun Nordborg (V):
Jag tackar för frågan! Jag tyckte att jag presenterade bakgrunder i mitt anförande, men: Om vi kan se att det finns tydliga vinster med en straffhöjning kan vi acceptera att det sker.
I det här fallet handlar det om att ge signaler till rättsväsendet gällande proportionalitet - att de här brotten är mycket viktigare än de verkar i relation till den uppmärksamhet de får i dag.
Det är också så att det öppnar för nya bevismöjligheter, vilket underlättar för brottsoffer; man kan direkt ha kontakter med hälso och sjukvården och få fram rättsintyg om skador.
När det handlar om kontaktförbuden ser vi också att det definitivt är så att polis och åklagare har varit väldigt slappa med att hålla efter överträdelser av kontaktförbud. Det finns åtskilliga skräckexempel där personer gång på gång har tillåtits bryta mot kontaktförbud utan att det har hänt någonting.
Jag tror till och med att åklagarna i sin egen redovisning av hur de har hanterat kontaktförbuden uttryckte att den visade på en slapphet. Där tror vi också att det behövs en markering så att man tar tag i de frågorna och markerar mot de män som är beredda att bryta mot kontaktförbuden att det får konsekvenser.
I några fall tycker vi alltså att straff inte är helt värdelösa, men vi vinner ingenting på att hela tiden öka straffhöjden.
Gudrun Nordborg (V):
Här kommer jag inte att göra dig tillfreds, Louise Meijer. Vi i Vänsterpartiet har en gedigen grund för vår syn. Det främsta argumentet är att all forskning tyder på att längre straff inte har effekt.
Vi säger inte att vi skulle ha fullkomlig straffrihet, men vi tror inte på straff på samma sätt som i det generella mantrat att man fixar ett visst problem bara man höjer straffet. Vi tycker att det är en oerhört egendomlig konservativ retorik som i väldigt stor utsträckning styrs från Sverigedemokraterna.
Tänk om vi skulle få satsa de pengar och alla de resurser som i dag går till kriminalvård - där vi inte är säkra på att de ger effekt - på sociala ingripanden, skyddsåtgärder, bra skolor, bra förskolor och sociala reformer! Det är sådant som gör att vi inte får så stora klyftor i samhället.
Klyftor provocerar fram kriminalitet i olika former och nöter på människor så att de inte klarar av sin vardag. Dessa reformer vill vi ha och satsa pengar på, framför allt. Sedan går det inte att bara åse en kriminalitet som pågår, utan vi vill agera med kriminalpolitikens medel - delvis även straffskärpningar.
Men vi hoppas på andra medel. Fotbojan är till exempel ett alternativ till fängelse som man skulle kunna använda i flera andra sammanhang också.
Gudrun Nordborg (V):
Tack, Juno Blom! Jag tycker att du sa väldigt många kloka saker som jag tror att vi kan vara helt ense om. Du byggde också upp ett större panorama av problem som vi är tvungna att hantera.
Men det jag funderar över är varför Liberalerna inte ställde sig bakom texten om att kontrollerande beteende skulle inkluderas i kvinnofrids- och fridskränkningsbrotten.
Gudrun Nordborg (V):
Jag är glad att du bjuder på det, Juno Blom. Jag vet att du har insikter och har jobbat länge med dessa frågor, och vi har ibland gjort det ihop. Det börjar ofta med ett kontrollerande beteende.
Anledningen till att Vänsterpartiet har varit angelägna om att lyfta fram detta är att det skulle kunna ha en pedagogisk poäng och bli en varningsklocka för en bredare allmänhet så att fler reagerar på kontrollerande beteende och i bästa fall kan hjälpa till att få slut på en destruktiv relation.
Jag är nyfiken på hur ni tänker eftersom ni vill ha in alla kriminella handlingar i fridskränkningsbrottet. Än så länge är ett kontrollerande beteende inte kriminaliserat, så det täcks inte. Men när ni säger alla gärningar, vad vinner man på att ha det så brett?
Här har många, inte minst Lagrådet, som jag som jurist har viss respekt för, markerat och sagt att så långt kan man inte gå.
Gudrun Nordborg (V):
Jag vill rikta min fråga till justitie- och inrikesministern. Jag har uppmärksammat och sett det som positivt att Jämställdhetsmyndigheten har tilldelats ytterligare 4 miljoner kronor för att stärka sitt arbete mot exploatering av barn, prostitution och människohandel i övrigt.
Detta är medel som har tillkommit på grund av att vi har flyktingströmmar från Ukraina som är extra utsatta. Det handlar framför allt om kvinnor och barn. Detta arbete, som är tänkt att vara förebyggande, kommer dessvärre inte att lyckas fullt ut.
Är ministern beredd att kräva att polisen har förstärkt fokus på de här brottskategorierna?
Gudrun Nordborg (V):
Jag har läst Tidöavtalet, eller slottsavtalet som jag föredrar att kalla det, noga och sökt efter markörer. Jag hittar inte att man apostroferar att det handlar om mäns våld mot kvinnor eller patriarkala våldsstrukturer som träffar kvinnor och som vi behöver åtgärda. Däremot kan jag se att möjligheten att få skadestånd nämns bland det som du nu räknar upp.
Det är angeläget för alla brottsoffer inklusive kvinnor och barn. Där håller jag med. Jag har själv erfarenhet av att arbeta mycket med de frågorna på Brottsoffermyndigheten och anser att det är oerhört viktigt. Jag vet det också via kvinnojourerna. Kontaktförbuden nämns flera gånger, men oftare i samband med gängkriminalitet än mäns våld mot kvinnor.
En positiv bieffekt blir att också kvinnor kan få starkare skydd. Det behövs verkligen. Också där håller jag alltså med. När det gäller delgivning är det samma sak. Det är en problematik som gäller alla brottskategorier. Kvinnor kan vinna på att det också åtgärdas. I fråga om fotbojan håller vi givetvis med. Även kontrollerande beteende är en form av mäns våld mot kvinnor.
Man har länge, faktiskt sedan 1995, argumenterat för att det borde ingå i den kriminaliserade gruppen kvinnofridsbrott. Det var det ursprungliga förslaget i Kvinnovåldskommissionens betänkande Kvinnofrid, som Vänsterpartiet stöder.
Gudrun Nordborg (V):
Du laddar upp med ett batteri av enbart repressiva åtgärder. Vissa av dem kan jag uppskatta.
Men att hela tiden argumentera för strängare straff och skarpare åtgärder reducerar inte vad som är en destruktiv maskulinitet och som man i många fall tillåter växa underifrån och ge uttryck för nya våldsformer.
Vi måste hitta sätt att begränsa den destruktiva maskuliniteten, som tar sig uttryck i våld mot kvinnor och barn men också ute i samhället. Där tycker jag att ni är helt tomma på lösningar och förslag. Strängare straff begränsar inte detta på sikt.
Om vi inte får till stånd också insikter om våldet och våldets mekanismer hjälper det inte att vi på ett rimligt sätt kan lagföra dem som begår övergrepp redan nu.
Gudrun Nordborg (V):
Jag vill fråga justitieministern en del saker. Jag var också nyfiken på det som Annika Strandhäll nyss frågade om. Jag är oroad för välfärdssektorn eftersom jag ser att den är en oerhört viktig del av det brottsförebyggande arbetet. Men låt oss ta upp andra problem. De finns också. Jag uppskattar förstås att man säger att man ska sätta brottsoffer i fokus.
Det är extremt viktigt. Men ibland är det en växling mellan att vara offer och förövare. Vi får inte se det som enbart svartvita konstruktioner. Den som har varit offer riskerar att bli förövare. Detta hör också att det bli viktigt att fokusera på offer. Jag har arbetat mycket med dessa frågor och mött många brottsoffer.
Jag har inte stött på att offren just vill ha strängare straff. De vill ha upprättelse, och det handlar om att rättsprocessen ska ge dem upprättelse. De vill helst se en fällande dom men i vart fall ett konstruktivt och bra bemötande, så att de blir bekräftade och inte ständigt ifrågasatta, även om det måste komma sådana frågor också i en brottsutredning.
Varför kopplar man brottsoffer till krav på högre straff? Bland andra har Rädda Barnen i en forskningsrapport nyligen visat att det är ganska felaktigt. Jag vill också fråga om polisen. Det är lätt att säga att det ska vara ett bestämt antal miljoner i budgeten och ett bestämt antal poliser ute på gator och torg, i bilar eller patrullerande på nätet.
De behövs självklart. Men det som jag tycker saknas är en utvärdering av vad polisen har gjort med de resursförstärkningar som har kommit. Både forskare och Riksrevisionen har ju efterlyst utvärderingar, granskningar och metodutveckling.
Gudrun Nordborg (V):
Jag kan hålla med om stora delar av svaret. Men min angreppspunkt var just att brottsoffren inte hela tiden vill ha allt högre straff. De vill ha upprättelse, också genom straffet, om möjligt. Sedan varierar det förstås hur man blir bemött och vilken information man får.
Vänsterpartiet skulle också vilja driva att vi får en brottsofferombudsman kopplad till Brottsoffermyndigheten, vilket vi har motionerat om, så att man skulle kunna få en genomlysning och en blick för vad som faktiskt sker i rättskedjan. Vi föreslår också ett femicidpaket, som jag nämnde i mitt anförande, med kompetensutveckling för hela rättskedjan, särskilt när det gäller våldskompetens.
Där brister det i dag, och en hel del brottsoffer blir allvarligt kränkta under processens gång. Det är absolut inte meningen att det ska vara så. Jag undrar om vi skulle kunna få stöd för detta från justitieministern. Känns detta som bra förslag från oss?