Tobias Billström (M):
Först och främst är det viktigt att minnas historien, tycker jag, i det här sammanhanget. När Europeiska unionen först slog fast att vi skulle skaffa oss en gemensam asyl- och migrationspolitik skedde det inom ramen för Tammerforsprogrammet. Det var det första femårsprogrammet på det rättsliga området och inrikesområdet.
Det som är så positivt med Stockholmsprogrammet är att väldigt mycket av det som låg till grund för Tammerforsprogrammet och som följde med in i Haagprogrammet, som kom 2005 och som ska ersätta Stockholmsprogrammet, har förblivit obrutet. Många av de synpunkter som vi nu diskuterar, det vill säga rättighetsperspektivet, var sådant som Tammerforsprogrammet tog fasta på och som har följt med obrutet.
Den politiska debatten har gått i vågor, och Haagprogrammet var - där tror jag att alla kan vara överens - betydligt mer repressivt än vad Tammerforsprogrammet hade varit, eftersom vi under mellantiden hade fått "nine eleven" och en annan syn på frågor om säkerhet. Nu håller vi på att hitta tillbaka till en annan linje, och jag tycker att Stockholmsprogrammet är mycket väl balanserat, precis som jag sade i går. Det kommer att ge en bra grund när kommissionen ska ta fram lagförslag på det här området.
Jag måste dock säga att jag tycker att det är intressant att Bodil Ceballos citerar Amnesty. När man hör det uttalandet frågar man sig om den organisationen över huvud taget har läst programmet då de säger att det bara handlar om att skicka ut människor. Här finns åtskilligt med sektioner som handlar om rättighetsperspektiv, om frågan att säkerställa en rättssäker asylprövning för individer, stora avsnitt som handlar om att vi ska skapa fler vägar till Europeiska unionen och öppna för en legal migration.
Jag tycker att det är märkligt att man hela tiden måste använda sig av karikatyrer i politiken och aldrig föra sakresonemang. Det är lite tråkigt. Men i sakfrågan tycker jag att vi ska återvända till Bodil Ceballos fråga om vilka rättigheter man har som individ. Då kan vi fokusera på en viktig fråga. Du lyfter fram synpunkterna på tillståndslösa som vistas i olika medlemsstater.
Det handlar om rätten att lämna sitt land. En sådan rätt finns enligt artikel 12 i FN-konventionen om medborgerliga politiska rättigheter. Det finns en sådan rätt, och det finns ingenting i utkastet till programmet som motsätter sig detta. Men, och det är ett stort "men", det finns en del till i konventionen, nämligen att det inte finns någon motsvarande rätt för individen att resa in i ett annat land.
Man har rätt att lämna sitt land, men varje enskild stat har rätt att garantera sin egen suveränitet. Varje land bestämmer suveränt över vilka som får resa in på dess territorium. Då går det inte att åberopa artikel 12 i det här sammanhanget, vilket vissa gör, och säga att man som tillståndslös har samma rättigheter som alla andra bara därför att man råkar befinna sig på ett lands territorium.
Man skulle alltså ha någon sorts automatisk rätt att vistas på ett annat lands territorium bara därför att man har råkat ta sig dit. Så enkelt är det inte. Stockholmprogrammet tar mycket tydligt upp den här frågan och slår fast att det är viktigt att vi arbetar för att människor som inte vistas legalt på vårt territorium återvänder hem. Det gäller alla individer. När det gäller ensamkommande barn, och det har vi precis diskuterat i en annan interpellation, har jag lite svårt att förstå vad Bodil Ceballos menar.
Är det inte en ganska angelägen uppgift för oss alla att arbeta för att barn som kommit bort från sina föräldrar återförenas med dem och att vi som politiker tar det ansvaret på våra axlar och utformar lagstiftning och anslår resurser så att man kan eftersöka dessa barn genom till exempel Röda Korset eller andra organisationer? Skulle det vara något konstigt att i Stockholmsprogrammet slå fast detta?
Jag är mycket intresserad av att höra mer vad Bodil Ceballos egentligen menar.