Carl Bildt (M):
Gunnar Andrén sade många kloka saker, men han hade fel på slutet. Det här står rätt mycket i fokus, inte minst för mitt arbete. Jag arbetar väldigt mycket med nordområdesfrågorna i samarbete med mina utrikesministerkolleger från de nordiska länderna, men också som sagt från Ryssland och i tilltagande utsträckning också Förenta staterna, som har fått ett nytt intresse, och Kanada, som är på väg att få en ny regering i dessa dagar. Det som man kan känna lite frustration över är att det går så pass långsamt som det gör, inte minst med infrastrukturfrågorna.
Jag hoppas också att Haparandabanan ska leda till en del, men vi har fortfarande betydande problem med järnvägsförbindelserna till Ryssland. Trots löften som utfärdades för 15 eller 20 år sedan har praktiskt taget ingenting gjorts. Vad gäller de förhoppningar som man kan ha där tror jag nog att det kommer att ta sin tid. Det krävs rätt betydande investeringar och rätt betydande politisk vilja för att detta ska fungera.
Jag har också varit engagerad i tidigare egenskaper för att få till stånd tvärförbindelser, till exempel flygförbindelser mellan Luleå, Kiruna och Tromsö för att underlätta. Det har varit oerhört svårt att få ekonomisk bärkraft i detta. Som det är i dag tror jag inte att det finns någon sådan fungerande flygförbindelse, vilket är beklagligt. Vi har vertikala förbindelser i respektive länder, men vi har haft svårigheter med att få de horisontella förbindelserna. Då talar jag bara om Skandinavien och nordvästra Ryssland.
Vidgar jag perspektivet till Island, för att inte tala om Grönland, de nordliga delarna av Kanada och Alaska, blir det självfallet inte mindre bekymmersamt. Men vårt engagemang har funnits hela tiden. Sedan kan vi känna en viss frustration över att det har gått lite dåligt i andra sammanhang eller mindre snabbt än vad vi hade önskat. Till Sven-Erik Bucht har jag inte så mycket annat att säga än att jag håller med om allt han sade, vilket är lite förargligt i sådana här debatter, för det minskar dramatiken lite.
Jag håller alldeles med om att det måste lyftas ut till näringslivet, regionala myndigheter och enskilda aktörer av olika slag. Att bara ha ministrar som äter middagar är dåligt för ministrarnas egen hälsa i grunden. Det måste bli ett mycket bredare engagemang. Det har vi också försökt få till stånd på olika sätt. Jag noterar dock att det har sina sidor.
När vi var på Arktiska rådet var medieuppbackningen rätt betydande från alla länder utom Sverige. Vi tittar på andra saker i svenska medier och bryr oss inte om sådant. Jag ska inte på något sätt kritisera medierna, för de har självfallet rätt; det har de alltid. Jag bara noterar att det är på det sättet. Karin Åström sade någonting som jag håller med om väldigt mycket och som går tillbaka till utrikesministermötet vi hade i Nuuk: Människorna måste vara i centrum.
I de olika uttalanden vi gjorde uppe i Nuuk sade vi detta med stor tydlighet. Det har funnits en tendens, kanske mer i medierna än i våra diskussioner här i kammaren och i andra sammanhang, att se dessa områden huvudsakligen som ett reservat för isbjörnar och glömma bort att det bor människor där, både de ursprungsfolk som har funnits där sedan urminnes tider och har rättigheter och kunskaper som måste tas till vara och de som har kommit senare i samband med ekonomisk och politisk utveckling i dessa delar av världen.
Det är människornas villkor när det gäller utveckling som måste stå i centrum, sedan självfallet också natur, kultur och ekonomisk utveckling. På mötet i Nuuk var vi mycket tydliga. Det är människornas villkor och deras framtida möjligheter i det arktiska området och Barentsregionen som står i fokus för våra ansträngningar. Sedan kan jag bara välkomna att riksdagen visar intresse för dessa frågor. Det har varit lite kalt med det tidigare.