Josefin Brink (V):
I dag debatterar vi anställningstrygghet och arbetstider. Det är frågor som på många sätt är avgörande för människors livsvillkor, hälsa och välbefinnande. Medan de allra flesta människor verkligen vill arbeta är det få som drömmer om att slita ut sig som timvikarie eller ägna sina kvällar åt oavlönat övertidsarbete. Ändå är det precis så arbetslivet ser ut för alltför många i dag.
Otrygga anställningar, deltider och övertidsarbete har blivit vanligare. Oavsett om man jobbar mer eller mindre än man egentligen vill och orkar far man illa av det på olika sätt. Vänsterpartiet tycker att det är en rimlig målsättning att alla människor ska kunna försörja sig på sitt arbete utan att slitas ut eller nötas ned.
Vi tycker inte att det är för mycket begärt att man ska kunna komma hem från jobbet och ha ork kvar att umgås med sin familj och sina vänner. Man ska ha ett schema som gör det möjligt att planera sin vecka. Man ska kunna veta hur mycket man kommer att få i lönekuvertet den 25. Allt det här har blivit svårare för allt fler på den svenska arbetsmarknaden.
Nästan oavsett vem jag pratar med och oavsett vad de jobbar med återkommer hela tiden samma bild: Arbetsgivarna ställer allt högre krav på flexibilitet och anpassning. Det är de anställda som betalar priset för det genom ökad otrygghet, sämre arbetstider och mindre inflytande. Fru talman! Vi i Vänsterpartiet tycker att det är dags att ta situationen på största allvar.
Vi tycker att de unga som utbildar sig för att jobba i vården, i äldreomsorgen eller på restauranger och hotell ska kunna räkna med att få ett fast heltidsjobb. Det är inte rimligt att viktig samhällsservice organiseras på ett sådant sätt att ingen människa i längden orkar eller har råd att jobba där.
Att inte ha ett schema med fasta arbetstider utan ständigt tvingas vara standby med mobilen inom räckhåll är inte ett bra sätt att leva. Det handlar om den ständiga osäkerheten om ifall man kan planera något med sina vänner eller sin familj eftersom det kan dyka upp ett arbetspass och det nästan omöjliga i att tacka nej eftersom man inte vet om de kommer att ringa igen i så fall.
Så här jobbar drygt en kvarts miljon människor på den svenska arbetsmarknaden i dag. De jobbar som timmisar, extrapersonal och springvikarier. Ytterligare en kvarts miljon är långtidsvikarier, säsongsanställda, provanställda eller projektanställda. Drygt en miljon människor jobbar deltid. Bakom alla dessa siffror döljer sig en ojämställd och segregerad arbetsmarknad.
Det är framför allt kvinnor som jobbar på otrygga villkor, på deltid och på visstid. Bland unga är visstidsanställningar i dag den vanligaste anställningsformen. I kvinnodominerade arbetaryrken är det inte ovanligt att fortsätta vara timmis, behovsanställd eller springvikarie till långt över 30-strecket. Därför menar vi att det är tydligt att de fasta anställningarna måste bli fler om vi ska lyckas nå målet om en jämställd arbetsmarknad.
Alla som vill och kan måste också få rätt till ett heltidsjobb med en lön som går att leva på. Det är därför vi tycker att det är dags att stärka rätten till fast anställning på heltid. Naturligtvis kommer det även i framtiden att behövas vikarier och tidsbegränsade anställningar. Och det finns människor som även om de skulle ha haft ett reellt val skulle välja att arbeta deltid. Dessa möjligheter ska finnas kvar.
Problemet är att vi ser att det är så tydligt att otrygga anställningar och deltider har satts i system i vissa branscher och för vissa grupper på arbetsmarknaden. Då måste någonting göras.
Det är betecknande, precis som Johan Andersson sade tidigare här, att regeringen trots att man har fått kritik från EU-kommissionen därför att vårt regelverk för visstidsanställningar är alldeles för generöst gentemot arbetsgivarna har valt att ligga otroligt lågt i frågan och att inte göra någonting. Fru talman! Det finns också de på den svenska arbetsmarknaden som jobbar för mycket.
Allt fler arbetsgivare sätter i system att kräva övertidsarbete av sina anställda. Många tjänstemän med oreglerad arbetstid jobbar dessutom regelmässigt övertid utan betalning för att hinna med en alltför tung arbetsbörda. En rapport från TCO visar att förra årets övertidsarbete motsvarar totalt 140 000 heltidsjobb.
Bara det obetalda övertidsarbetet motsvarade 25 000 heltidsjobb. Det är någonting som är väldigt snett när en halv miljon människor går arbetslösa i Sverige och det samtidigt jobbas övertid motsvarande 140 000 heltidsjobb. Det går självfallet inte att översätta eller ersätta allt detta övertidsarbete med nya tjänster.
Det är också självklart att det måste finnas utrymme för övertid vid tillfälliga arbetstoppar. Men också här handlar det om en systematik. Övertidsarbete har i praktiken blivit norm för vissa yrkesgrupper. Så tycker inte vi att det kan få fortsätta. Pressen att hela tiden prestera mer och bättre, ofta trots att man har blivit färre, är skadlig både för människors hälsa och för samhällsekonomin.
Därför föreslår vi att övertidstaket sänks och att kravet på dispens för extra övertid skärps. Slutligen, fru talman: Stress kan utan tvekan kallas den moderna tidens värsta farsot. Allt fler människor upplever att tiden inte räcker till vare sig för jobb eller för alla de sysslor som man måste klara av när jobbet är slut.
Det handlar om att hämta och lämna barn, läsa läxor, handla, laga mat, städa, tvätta, hjälpa gamla föräldrar och fixa med bilen. Vi vet att ekvationen ofta går ihop av en enda anledning, nämligen att kvinnor jobbar deltid. För detta betalar vi kvinnor ett högt pris med lägre löner och inkomster, mindre inflytande på jobbet och till slut en sämre pension.
När deltidsarbetande kvinnor får frågan varför de jobbar deltid svarar ungefär hälften att det beror på arbetsgivaren. Det erbjuds inget annat än deltidsjobb. Det är det problemet vi kan komma åt genom att stärka rätten till heltid. Men det skulle inte lösa problemet för alla dem som svarar att de jobbar deltid därför att de tror att de skulle bli sjuka annars. De skulle inte orka med ett heltidsjobb.
Också detta är ett problem som måste tas på största allvar. Arbetsbördan, framför allt på kvinnor, är så stor att hundratusentals känner sig tvungna att avstå från en heltidslön för att orka med. Bara det är ett gott skäl att åter lyfta frågan om en förkortning av normalarbetstiden. Det finns ingen naturlag som säger att just 40 timmars arbetsvecka är den optimala arbetstiden.
Det visar sig också genom att de yrkesgrupper som står tillräckligt starka gentemot sina arbetsgivare genom åren gradvis har förkortat sin arbetstid i kollektivavtal. Men för andra är kampen för varje krona i löneförhöjning, kampen för fasta jobb och kampen för rimliga scheman, heltider och ob-ersättning så tuff att det aldrig finns kraft att också ta kampen för kortare arbetstid.
Händelsevis gäller oftast detta de kvinnodominerade förbunden. Vi tycker att det är dags att jämna ut fördelningen av den arbetade tiden genom en arbetstidsreform. En kortare normalarbetstid skulle göra det möjligt för fler kvinnor att jobba heltid och för fler män att ta en större del av hushållsarbetet.
Sett över ett helt arbetsliv är det inte alls osannolikt att en kortare arbetsvecka och fler som har en heltidslön skulle leda till att fler orkar jobba längre utan att slitas ut och stressas sönder. En förutsättning för att en arbetstidsförkortning ska leda till positiva effekter för både enskilda och samhällsekonomin är naturligtvis att den inte sker till priset av ökad arbetsbelastning och att inte hela löneutrymmet äts upp.
Därför måste en arbetstidsförkortning genomföras i dialog med parterna på arbetsmarknaden och med en målmedveten strategi som säkerställer att effekterna blir de som man har önskat. Vi anser att det är dags att ta initiativ till att starta den processen. Det är dags att vi börjar fundera över hur vi kan utforma arbetslivet efter människors behov så att vi kan klara av att både arbeta och leva våra liv på ett bättre sätt än i dag.
Fru talman! Vänsterpartiet har en lång rad förslag i det här betänkandet som syftar till just detta, till ökad trygghet, förbättrad hälsa, jämställdhet och ökat inflytande för löntagarna. Jag står självfallet bakom dem allihop, men för att vinna tid nöjer jag mig med att yrka bifall till reservation nr 1.