Lars U Granberg (S):
En av de stora frågorna inom området handikappolitik är hur och när vi når ett tillgängligt samhälle för alla. Det behövs målsättningar som är byggda på jämlikhet och full delaktighet i vårt samhälle.
I det betänkande vi nu debatterar skriver utskottet att mycket händer på tillgänglighetsområdet. Vi siktar, vi bestämmer oss och vi skjuter på ett rörligt mål. Det är ett rörligt mål som kan bedömas helt olika. Vi väljer att bedöma det utifrån vårt perspektiv. Brukarna kanske har ett helt annat perspektiv.
Jag tycker ändå att vi skulle kunna vara överens om att mycket återstår att göra för att nå målet. Regeringens politik, eller avsaknad av politisk vilja, gör att flera nu riskerar att gå från funktionsnedsatt till funktionshindrad. Vad menar jag då med det?
Den politiska viljan kan ju avläsas på olika politiska områden. För några veckor sedan hade jag en debatt med kommunikationsminister Åsa Torstensson om kassaservice i glesbygd. Jag tog upp ett fall. Det var en blind man uppe i Svanstein som hela sitt liv har klarat sig själv. Han har kunnat bo själv och har skött sina räkningar själv.
Ett politiskt beslut utan den politiska viljan att använda tillgänglighetsglasögonen förändrade hans liv från att vara funktionsnedsatt till att bli funktionshindrad. Vad är det som gör att regeringens politik kan leda till de konsekvenserna?
Tittar man på jobbskatteavdraget kan man säga att det är ett val att inte satsa på den här målgruppen och se till att den får en säkrare plats på arbetsmarknaden.
Man kan säga att det är ett val av incitament till gruppen friska som är inne på arbetsmarknaden i stället för ett val av incitament till gruppen funktionsnedsatta eller funktionshindrade som inte har tagit sig in på arbetsmarknaden.
I vår politik ser vi till en av de kanske största bristerna som finns i tillgänglighetsanpassningen, boendet. En satsning nu under kristider på omställning av miljonprogram, för att se till att få dem anpassade för människor med funktionsnedsättning, är ett viktigt steg för att nå ett tillgängligt samhälle för alla.
Det som förvånar mig är kanske den nyhetsmässigt stora händelsen när statsrådet Maria Larsson klev fram och sade att nu hade hon gjort en stor satsning tillsammans med SKL. Frågan för mig är vad den satsningen är. Vilka steg framåt tar man? Det man kan läsa ut är att det satsas på att få en del tågstationer tillgänglighetsanpassade.
Jättebra, men fortfarande saknas väldigt mycket. Socialstyrelsens rapport kom för någon dag sedan. Det kom ett pressmeddelande från dem. Rapporten visar att en stor andel av dem som i dag får ekonomiskt bistånd - 35 procent av den gruppen - bär på någon sorts funktionsnedsättning. Framför allt innehåller den gruppen personer med psykiska funktionsnedsättningar.
I dag faller den gruppen igenom samhällets skyddsnät, och för att överleva tvingas de att leva på ekonomiskt bistånd eller att förlita sig på hjälp från anhöriga och vänner. Så säger Håkan Ceder från Socialstyrelsen. Gårdagens debatt på tv gav inga direkta svar till de kommuner och landsting som nu har brist på pengar och resurser.
Försörjningsstöden ökar. Av dem utgör gruppen personer med funktionsnedsättning, funktionshindrade, 35 procent. De tar sig inte ut på svensk arbetsmarknad. De är inte fria. Det är inte enbart fråga om en funktionsnedsättning. Fredrik Reinfeldt gav inget svar till kommunerna i fråga om mer resurser till försörjningsstödet i gårdagens debatt.
Det gjorde han inte heller när han besökte Norrbotten. Fredrik Reinfeldt gav heller inget svar på frågan om risken att tappa de välfärdsarbetare som gör livet tillgängligt för många människor med funktionsnedsättning i dag. Fredrik Reinfeldt nämnde ordet kärnverksamhet.
Frågan som jag kan ställa till mina meddebattörer från allianssidan är vad kärnverksamhet är om inte vettig tillgänglighetsanpassning, satsning så att en blind människa kan bo själv och inte bli funktionshindrad och vara tvungen att anlita hjälp för att kunna leva. Vad är kärnverksamhet i en kommun om inte en väl fungerande handikappomsorg?
Mycket av motståndet som finns mot tillgänglighetsanpassning i vårt samhälle bygger på normer och attityder. Jag kan också uppleva att vi under lång tid har varit helt överens.
Men hur man råder bot på fenomenet leder trots att vi är överens om problembeskrivningen till olika slutsatser eller inga slutsatser alls. I går hade vi möjlighet att lyssna på representanter från Handisam.
Där framkom med all tydlighet att regeringen inte valt att be om en fullständig omvärldsanalys om vad som görs på incitamentssidan runt om i vår nära omgivning. Varför inte? Varför inte välja att ta in goda kunskaper om hur man jobbar mot norm och attityd i samhället?
Tyskland har valt en modell där man har lyckats bra med att införa incitamentsprogram för gruppen med sämre syn och blinda och fått in dem på arbetsmarknaden. Italien har en modell. Amerika har en annan modell. Möjligheterna att titta och lära finns.
Den solidariska välfärdsmodell som vi har haft, inte bara i Sverige utan också i de skandinaviska länderna, har stått sig stark tills nu. Men nu plötsligt upplever vi att vi är på väg i en annan riktning.
Medan andra börjar se upp till hur vi har löst problemen i vårt land - Tyskland, Italien och Amerika - ändrar vi på vår inriktning. Vi har en möjlighet. Därför vill jag uppmana regeringen och er som tillhör regeringsmajoriteten att begära in en omvärldsanalys och fundera över incitamentsprogrammen. Kalla det för vad det handlar om.
Kvotera om så skulle behövas. Möjligheten att nå målet om tillgänglighet beror på tillgången till hjälpmedel i individens vardag. Vi har under en tid kunnat följa hur hjälpmedelsvolymerna konstant har ökat kraftigt och hur kostnaderna har ökat.
Med det för ögonen ställer vi socialdemokrater krav på att regeringen också formulerar en nationell strategi för hur det växande behovet av hjälpmedel ska mötas. Det här är grunden för att få tillgängliga arbetsplatser.
Det är grunden för att döva människor ska kunna umgås på samma sätt som vi gör i konversationer över en kaffekopp vid en kaffeautomat. Behovet av personliga ombud är också ett område som är eftersatt. Här bör regeringen också återkomma med förslag som gör att vi får mer fart i det arbetet.
Det är en viktig del i tillgänglighetsanpassningen av ett samhälle där människor som är i behov av ett personligt ombud saknar ett sådant. Därför behöver arbetet stärkas för att komma till rätta med det. I betänkandet finns två särskilda yrkanden. Jag vill lyfta fram ett av dem.
Det handlar om vikten av att regeringen och riksdagen bör se över problemen med alltför många myndighetskontakter för gruppen personer med funktionsnedsättning. Låt mig ta upp mina egna erfarenheter. Jag är förälder till två barn med funktionsnedsättning. Jag vet vad som krävs av människor, anhöriga eller personer med funktionsnedsättning, i kontakterna med myndigheterna.
Jag kan föra min egen talan här i riksdagens talarstol, men för mig eller den kvinna som föder sitt första barn och i samband med förlossningen får veta att barnet har en funktionsnedsättning kan en skilsmässa ske. Det är ganska vanligt förekommande när det handlar om människor som får barn med funktionsnedsättning.
Den kvinnan ska vara stark nog att möta myndigheter på samma villkor som jag. Där inser man orimligheten, och förhoppningsvis inser man behovet av ett förenklingsarbete på området.
Det är viktigt att kunna känna sig fri i samhället i stället för hindrad av det samhälle man bor i. Det måste vara lika viktigt med förenklingsarbete för människor med särskilda behov och deras myndighetskontakter som det förenklingsarbete som drivs för friska företag. Ett samordnings- och förenklingsarbete måste till. Fru talman! Jag vill avslutningsvis ta upp frågan om LSS. Det är svårt att inte göra det.
Det gäller väntan på ett nytt LSS-förslag. Jag satt med i utredningen som kom att leda fram till en förnyad LSS-reform. Utredningen innehåller nya reformer och nya insatser.
Framför allt är förslaget en besparing på gruppen som har rätt till assistans. Det var i en tid med högkonjunktur som vi lade fram det förslaget. Nu råder lågkonjunktur, och kommunerna går på knäna.
Om tröskeln höjs för människor att få personlig assistans ska vi veta att dessa människor måste vända sig till socialtjänsten och socialtjänstreformens arbete.
Mitt medskick är enbart att se till att finansieringsprincipen får råda fullt ut och att de människorna inte hamnar hos socialtjänsterna i kommunerna, som redan nu går på knäna. Vi hör skriket efter resursförstärkningar till kommunerna.
Huvudfrågan, fru talman, är: När kommer regeringen med besked om hur man tänker gå vidare med tillgänglighetsarbetet efter 2010? Jag yrkar bifall till reservation 1.