KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven-Erik Österberg (S):
Det senare kan man otvivelaktigt hålla med om - jag har ingen annan uppfattning. Men jag är lite mer orolig för vägen dit. Jag tvivlar inte på statsrådets ambitioner. Jag tvivlade aldrig på Mats Odells ambitioner heller. Men jag får inget svar om var ambitionerna från hela regeringen finns, eftersom det har funnits en väldigt splittrad bild. Jag tror att den finns fortfarande.
Det är det som gör att det inte ens blir ett lillfinger om åt vilket håll man vill att det ska ramla, utan man säger att det här får komma underifrån: Då känner vi oss till sist tvingade, och så får vi bejaka en region därför att man har bestämt det underifrån. Jag tycker inte att det är ledarskap från en regering i en sådan här fråga. Endera måste man säga att man har en vilja i fråga om vart man vill komma och ungefär hur det ska se ut, eller också får man säga att det inte blir någonting av den här frågan.
En konkret fråga till statsrådet på den sista minuten är: Om det blir nödvändigt att göra den här länsindelningen, är man då beredd att acceptera att regioner ser annorlunda ut än län, om man kommer fram till det? Eller är det Mats Sjöstrands beslut som sedan blir hela handen som pekar på regionerna och det bara finns tid fram till dess?
Eller hur har man tänkt sig att processen ska se ut i slutänden, eftersom den utredningen lämnas här? Tidsaspekten är inte det viktigaste, utan resultat är bättre. Det finns något slags paniktanke här, men det tycker jag inte att man behöver ha. Det viktigaste är att processen leder fram. Men jag tycker, som sagt, att det finns en avsaknad av inriktning, vart man vill komma med frågan.
Diskussionerna tar fruktansvärt mycket tid och kraft från annat politiskt arbete, så på något sätt måste man avsluta och styra upp det här så att vi kan ägna oss åt andra viktiga frågor. Befolkningsperspektivet är viktigt, ja. Inte minst demokratiaspekten måste vägas in. Där kan man också känna viss oro för hur de ska klara den delen på vissa ställen, men det får man väl också bevaka i den fortsatta processen framåt.
Sven-Erik Österberg (S):
Tack, miljöministern, för svaret! Jag kan konstatera att halva svaret egentligen är en redovisning av ett slags analys av vad regeringen själv anser att man har åstadkommit, att man har kommit ganska långt i den här frågan. Jag kan säga att bakgrunden till min interpellation inte är det som står, att jag har identifierat ett fel. Jag har rört mig ganska mycket ute i landet och besökt en hel del olika former av industrier och verksamheter.
Nästan på varje ställe, framför allt där man har en utvecklingspotential och känner att man vill nyinvestera och investera i verksamheten, kommer frågan upp om hur besvärligt det är med miljöhanteringen och vilken tid det tar.
De verkställande direktörer jag har pratat med säger att man har det ganska kämpigt med sina styrelser att få investeringarna till stånd därför att det tar sådan tid att få dem på plats och få dem förverkligade. Det råder tveksamhet i vissa företagsstyrelser om man verkligen ska släppa loss de resurser som man behöver för att kunna utveckla verksamheten.
Där finns det en stor oro, och det oroar mig också. En stor del av vår basindustri, inte bara LKAB som jag nämnde utan framför allt på papperssidan och sågverkssidan, har stora bekymmer. Det är industrier som ger viktig sysselsättning inte minst i bygder och områden där jag vet att både Andreas Carlgren och jag har gemensamt intresse av att de överlever för framtiden.
Vad jag förstår av svaret har inte miljöministern någon ambition att göra någonting åt det här, utan han, vad jag konstaterar, känner sig ganska tillfreds med den process som är just nu. Det är riktigt, som miljöministern påpekar, att basen i miljöbalken ligger i en instruktion från EU-nivå.
Där säger man tydligt att myndigheterna utifrån sina egna roller ska ta beslut och ses i en helhet. Ett annat problem som dyker upp som jag inte nämnt i min interpellation men som är en viktig del är att myndigheter överklagar varandras beslut. Det gör att det drar väldigt långt ut på tiden.
Här kan vi se att Naturvårdsverket inte är den som är minst aktiv på det här området och fördröjer många sådana här processer. Jag menar inte att vi ska ha en prövning där man släpper igenom vad som helst, men det är samtidigt viktigt att se hur det fungerar i dagens läge utifrån miljöbalken, vilka praktiska erfarenheter vi kan dra av miljöprövningarna och vad som kan göras för att det ska bli bättre och bli en smidigare process.
Det finns en stor debatt om det. Har miljöministern fört diskussioner med berörda myndigheter? Jag har sett själv i min egen bygd hur Naturvårdsverket agerat. Hade det inte räckt med en miljöprövning? Det visar sig att man till exempel inte tagit del av de praktiska förutsättningarna.
Man för fram argument, och när regeringen prövat frågan vinner det laga kraft. Jag tycker att man många gånger överklagar automatiskt. Det handlar om stora ekonomiska intressen i många fall. Det är en stor irritation om detta. Jag skulle vilja ha lite svar från miljöministern på hur han ser på den här problematiken.
Sven-Erik Österberg (S):
Jag tackar miljöministern. Till sist skulle jag vilja höra miljöministerns åsikt om på vilken nivå överklagandemöjligheten ska ligga i myndigheterna, om man kan flytta upp den för att få en bredare prövning. Jag har varit politiker ganska länge och tror att jag har träffat de flesta särintressen, så jag vet att det finns väldigt tydliga drag av precis det som miljöministern antyder inom de flesta organisationer.
Det är klart att var och en ser till sitt intresse väldigt djupt, och det är precis det som vi politiker måste försöka sila bort så att det blir en bra balans. Det är klart att vissa myndigheter har särintressen på miljöområdet. Ska man ta ett steg till kan man säga att inom dessa myndigheter med särintressen finns det också personer som har väldigt starka särintressen.
Det är inte så mycket att göra åt, men jag tycker ändå att man kan nämna att det finns de som har väldigt djupa intressen just på det här området och att det ibland kan skapa irritation. Det gäller att se till att myndigheterna genom sina rekryteringsprocesser får företrädare som ser helheten och inte bara ser den del som man är satt att bevaka starkt enögt.
Man bör föra en diskussion med generaldirektörer och så vidare om hur de bygger upp sina myndigheter. Att det finns bekymmer med detta har jag stött på både i oppositions- och majoritetsställning. Intentionerna är bra. Jag tar uppgifterna från miljöministern på största allvar.
Jag kommer att följa frågorna och se vad som görs. Vi måste arbeta framåt för att få en snabbare och bättre process så att vi kan klara framtida investeringar och välfärden i landet. Det är vad det ytterst handlar om. Dessutom har vi frågan om gd-nivån.
Sven-Erik Österberg (S):
Det är ganska enkelt att hålla med om mycket av det Mia Sydow Mölleby säger. Därför tror jag att det egentligen inte är så mycket att diskutera. Endera bestämmer man sig för att ha det här systemet och inte göra någonting åt det, eller också bestämmer man sig för att göra någonting annat. Det är inte så att en argumentation i sig leder fram till en ändring.
Jag kan hålla med om att det är ålderdomligt och att man med den argumentationen mycket väl skulle kunna säga att vi inte ska ha det. Nu vilar det här på en ganska stark tradition som går många århundraden tillbaka i tiden. Det finns ett brett, starkt folkligt stöd för att ha den ordning som vi har i samhället i dag. Det finns knappast något starkt befolkningstryck för att vi ska ändra successionsordningen.
Det märktes inte minst i samband med tillkomsten av den nya tronarvingen, när detta diskuterades. I princip har jag ungefär samma grundinställning som Mia Sydow Mölleby. Vi gjorde som parti denna uppgörelse tillsammans med andra, och jag tycker att det finns ett slags hederlighet i det. Har man gjort den och inte kan se att det finns något stort som pockar på en ändring står man också upp för uppgörelsen.
Det är därför jag i dag passar på tillfället att redogöra för Torekovuppgörelsen. Jag bedömer att den inte är något som man petar sönder i olika delar. Då har vi ingen Torekovuppgörelse utan en helt annan diskussion, som handlar om någonting annat, där vi ska strida om kungens ställning i det svenska samhället. Jag tycker att det är en ganska onödig strid. Det finns betydligt viktigare frågor i detta samhälle som jag vill ta strid om än frågan om hur kungen och successionsordningen ska hanteras.
Jag tycker att vi har en bra ordning, och den kan gott få vara i fred. Det finns andra viktiga politiska saker att ägna sig åt, och det tänker jag göra.
Sven-Erik Österberg (S):
För det första tycker jag att det är ganska stor skillnad på kungen och barnaga. För det andra kan jag mycket väl den dagen Mia Sydow Mölleby lyckas samla ett folkligt stöd för en förändring ställa upp och delta i diskussionen. Den situationen finns inte i dag, men dyker den upp ska jag ansluta mig.
För det tredje är det så att varje enskilt parti bestämmer självt när man tycker att man ska frångå en uppgörelse. För vår del är vi inte där ännu.
Sven-Erik Österberg (S):
Om man tittar på hur det har fungerat rent praktiskt kan jag inte se att det är något större problem. Det har väl vid något enskilt tillfälle diskuterats att tiden för ett statsråds övergång från departement till företag kanske har varit väl kort. Ett exempel jag tänker på är Björn Rosengren. Jag frågar mig om han har gjort mer skada i näringslivet än vad han gjorde i regeringen - jag vet inte.
Men det har inte blivit några större problem ur den aspekten. Det som har dykt upp nu senast tycker jag är ganska irrelevant, för där blandas frågor ihop. Om man tycker om vapenexport eller inte är det tidningarna skriver om och blandar ihop.
Om en statssekreterare som har en viss kunskap kan främja svenskt näringsliv med den kunskapen och därmed skapa arbete och sysselsättning kan vi säga att det är bra ur den aspekten. Det som får särskild sprängkraft här handlar ju om att det också finns en ganska bred opposition mot att exportera vapen.
Men om det sker inom det som man demokratiskt har bestämt att det ska vara kan jag inte se att det har varit några större bekymmer. Jag kan inte se några tydliga sådana exempel. Sedan är det den andra saken som han pekade på, om man ska införa en karantän. Peter Eriksson känner väl till hur det ser ut i Riksbanken, där det är sex personer som har karantän. Det betyder att så fort man blir pensionär vid 65 år utnyttjar man karensperioden, och det kostar extra. Nu har vi gjort vissa justeringar, som Peter Eriksson känner till.
Det kommer att hanteras så. Man kan inte bara sätta folk i karantän utan att se till att de har försörjningsmöjligheter under den perioden. Man måste se över hela ersättningssystemet i samband med det. I Riksbanken handlar det om sex personer. I den här kategorin kan det handla om upp till ett hundratal personer som är utsatta. Alla kommer inte att vara det, men det är ändå den kretsen som berörs och som diskuteras här.
Om det vore ett jättelikt problem skulle jag ansluta mig till det Peter Eriksson säger, men jag kan inte se att det är det.
Sven-Erik Österberg (S):
Jag har i princip sagt ungefär vad som finns att säga i den här delen. Generellt skulle jag vilja säga: Jag tror att det svenska samhället - både politiken och näringslivet - på sikt skulle ha ett ökat värde av om vi kunde ha bättre övergångar mellan politik och näringsliv och mellan näringsliv och politik. Därmed är det inte sagt att man ska vara för nära, så att det liksom stör. Men totalt sett kunde man ha en del i detta.
Det finns en allmän uppfattning om att både statsråd och statssekreterare skulle vara oerhört attraktiva på arbetsmarknaden efteråt. Men tyvärr ser det inte alltid ut så. Ett statsråd kanske till viss del har det lättare. Men statssekreterare är färskvara som personer. De är inte särskilt kända i någon större krets än bland dem närmast som vet vilka de är.
Om även de skulle hamna i något slags karens under en period skulle det vara ännu svårare att komma ut på arbetsmarknaden. Vi kanske kan peka på något enstaka fall där man kan tycka att någon har varit lite för snabb till någon verksamhet och borde ha avhållit sig från det. Jag tycker att det är en bra debatt som förs. Det är inte alls dumt att man för den emellanåt. Det får liksom ett etiskt mottagande från många personer.
Jag tror att det är flera som efter en sådan här debatt tänker sig för: Är det rimligt att jag går in i detta så här nära? Jag vill inte ha den debatten på mig. Jag vill inte känna att jag är misstänkt för att ha fört över information på ett felaktigt sätt, så att det kan uppfattas så att det inte är bra i det svenska samhället. Jag tror att debatten är väldigt nyttig. Men det är ett steg till att lagstifta om detta. Då har vi en väldig massa praktiska bekymmer som måste hanteras, och det måste göras bedömningar.
Peter Eriksson talar själv om sidouppdrag i Riksbanken. Det är inte alltid solklart vad som är ett sidouppdrag som ligger för nära eller ligger långt borta. Det är många svåra avvägningar som man måste göra i så fall. Men jag välkomnar en debatt på området, för den tror jag är nyttig för själva sakfrågan.
Sven-Erik Österberg (S):
Jag tackar kulturministern för svaret. Jag är inte på något sätt överraskad av det. Att ett statsråd öppet skulle medge att det sker beställningar av propositioner mot betalning från kommersiella intressen skulle vara en sensation. Bakgrunden till min fråga om det på detta sätt går att köpa sig propositioner av Sveriges regering är inte gripen ur luften.
Låt mig för kammaren återge den centrala delen av den intervju i tidningen Resumé som gjordes med chefen för Stiftelsen Fria Media i juni 2007 i samband med att det avslöjades att stiftelsen 2006 gett Moderata samlingspartiet ett bidrag på 820 000 kronor.
Jag läser: - Ställer ni krav på partierna? - Ja. Det ska vara till särskilda projekt som redovisas för oss. - Som till exempel? - Bland annat att tokigheterna kring sändningstillstånden för kommersiell radio uppmärksammades. Man får ju bara sända åtta minuter reklam per klocktimme. Lagstiftningen är inte modern.
Den 13 september 2007, tre månader efter uttalandet, lade regeringen i propositionen 2007/08:4 Annonstid i radio och TV fram förslag om att utöka tiden för annonser i radio och tv till tolv minuter per klocktimme.
Man behöver inte vara särskilt konspiratoriskt lagd för att tycka att det kan finnas ett samband mellan uttalandet i tidningen Resumé och den kort därefter framlagda proposition som gick i denna riktning - och därav min fråga till statsrådet. Statsrådets svar är ett klockrent exempel på att stoppa huvudet i sanden och låtsas som ingenting.
Såvitt jag förstår förnekar statsrådet all kännedom om existensen av ett sådant krav. Hur trovärdigt är då det här? Det är publicerat i en tidning som måste betraktas som en facktidning på ett område som Kulturdepartementet är satt att bevaka. Det innehåller bland annat ett uttalande av den moderate partisekreteraren där han erkänner att partiet mottagit stödet på 820 000.
Det innehåller också ett uttalande i en fråga som regeringen via Kulturdepartementet höll på att ta fram en proposition om. Hur kan detta ha gått spårlöst förbi departementets politiska ledning? Var det ingen som kände till att chefen för Stiftelsen Fria Media uttryckte sig på detta sätt och tyckte att det verkade konstigt? Det övergår i så fall till viss del mitt förstånd. Det kan bara finnas två förklaringar.
Antingen har statsrådet mycket lägligt glömt att hon har fått information om sakförhållandet eller så är omvärldsbevakningen på Kulturdepartementet inte tillräckligt god. Jag frågar därför statsrådet om hon är helt säker på att hon inte har fått information om att Moderaterna fått ett bidrag på 820 000 kronor från Stiftelsen Fria Media med motkrav om lagstiftning för annonstiden i kommersiell radio.
Sven-Erik Österberg (S):
Själva sakfrågan är intressant, och det är klart att det finns de som vill ha längre reklamtid och så vidare. Poängen i detta är dock att den dåvarande partisekreteraren Per Schlingmann erkände i tidningen Resumé, som verkar inom kulturområdet, att partiet tagit emot ett bidrag på 820 000 kronor.
När tidningen konfronterade Stiftelsen Fria Medias chef och frågade om man ställt krav på partiet när man gav ett sådant här bidrag svarade han helt öppet: Ja, det ska vara till särskilda projekt och redovisas för oss.
Som exempel nämner han sedan att reklamtiden är för kort och att han vill ha en förlängning. Det är grunden för kravet man ställer på det parti man gett stödet.
Tre månader senare kommer det en proposition som tillfredsställer det krav som chefen klart uttryckt att han hade för att ge stödet till partiet. Det är anmärkningsvärt. Ansvarigt statsråd säger i sitt svar till mig att hon eller någon annan inte känner till att denna diskussion fanns. Det finns väl ett antal politiskt sakkunniga på Kulturdepartementet, säkert tre fyra stycken.
Jag tycker att det är förvånande att ingen av dem skulle ha haft koll på vad som har stått i Resumé och tyckt att det var ett märkligt förhållande i en fråga som låg nära arbetet med en proposition. Man säger att man inte kände till detta, man kände inte till att man hade fått de här resurserna och man kände inte till att cheferna hade uttryckt sig på detta sätt. Jag vill ge statsrådet ytterligare en möjlighet att svara på detta.
Kände man verkligen inte till detta på Kulturdepartementet? Ansvarigt statsråd kände alltså inte heller till den här diskussionen och hade inte fått någon information från partisekreterarna om detta, vilket hade varit en nära koppling. Hade man verkligen ingen koll på detta när man fattade beslutet?
Jag tycker att det är en koppling som är ganska störande, inte minst med tanke på Moderata samlingspartiets ställningstagande där man säger att man vill ha en öppen redovisning av partistöden. Det har varit ett krav från flera partier i kammaren under en lång period.
Det är märkligt att man inte tycker att den här kopplingen är besvärande när chefen så tydligt uttrycker att han, med sitt stöd till partiet, ställde krav på leverans inom vissa områden. Han nämner just det som tillfredsställdes i propositionen som kom tre månader senare. Jag tycker att det är en koppling.
Man behöver inte vara särskilt konspiratorisk för att se den kopplingen med tanke på vad som har sagts och redovisats. Jag ska ge statsrådet möjligheten att svara på frågan: Var det verkligen ingen som kände till detta? Tycker inte statsrådet att det är en ganska generande koppling med tanke på vad som har kommit fram i medierna och som man kan läsa i tidningen Resumé i juni, strax innan man lade fram propositionen?
Sven-Erik Österberg (S):
Det hade varit intressant att få ett konkret svar från ministern; vi kanske får det så småningom. Carl B Hamiltons inlägg var en massa svammel om sådant som inte hör till interpellationen. Interpellationen handlar om att vi ser ett ökat socialbidragsberoende i kommunerna därför att människor inte har något annat att försörja sig på. Det är ett faktum att det har ökat, Carl B Hamilton.
Det är intressant för oppositionen att få reda på vad regeringen tänker göra åt detta, eftersom den förda arbetsmarknadspolitiken inte har gett de jobb som man hade önskat. Det är fortfarande väldigt många som är arbetslösa. Det är många som är utförsäkrade från sjukförsäkringssystemet som inte har något annat att försörja sig med, och vi har en arbetslöshetsförsäkring som inte fungerar. Man får i stället gå till kommunen för att få försörjningsstöd för att överleva. Det vore intressant att få svar på frågan vad regeringen tänker göra åt detta.
Jag tror inte att ministern heller tycker att det är trevligt att socialbidragskostnaderna ökar ute i kommunerna, och det vore intressant att få höra ett svar på den konkreta frågan och inte lyssna på en massa annat bubbel i denna interpellationsdebatt.
Sven-Erik Österberg (S):
Det var ett ganska tunt svar från ansvarig minister när det gäller vad man ska göra åt den här problematiken. Mest var det frågor tillbaka till oppositionen om vad vi skulle föreslå. Nu är det väl på det sättet att det är regeringen som är ansvarig för den förda politiken och vad man ska göra. Till viss del är det vi som ställer frågor. Det är inget nytt, kommunministern, att regeringen kritiserade den förda politiken fram till 2006. Det var ju "massarbetslöshet" som rådde 2006.
Det var det ni diskuterade hela valrörelsen. Nu är arbetslösheten ännu större. Nu kallas det inte massarbetslöshet längre. Nu skylls det på att det är lite olika grupper som kommer hit med sämre bakgrund och att det är det som är problemet. Det finns det väl en hel del myter omkring också. Det finns en del som påstår att det inte är någon stor förändring i de grupperna. Det är inget skäl i sig. Jag skulle se fram emot tydligare svar, eller är det så tomt från regeringens sida?
Man vet inte vad man ska göra åt det här utan socialbidragskostnaderna får fortsätta att skena. Tycker inte kommunministern att det är ett problem att inte arbetslöshetsförsäkringen fungerar? Många får inte ersättning därför att de inte passar in i regelverket. Väldigt många är inte med i försäkringen därför att de tycker att den är för dyr och för dålig. Är inte detta ett problem?
Är det inte ett problem att många blir utförsäkrade från sjukförsäkringen och inte får något jobb när de ska prövas mot arbetsmarknaden, som naturligtvis inte vill ha den som har en diagnos av något slag, och när de prövas kommer de inte ut? Är inte detta ett problem som också ligger till grund för det som har varit? Sedan vill jag bara slå ett slag för utbildning. Vi ser ju att bland de ungdomar som inte har gymnasieutbildning är arbetslösheten till och med så hög som 40 procent. Det är klart att kan man klara en utbildning till ungdomar minskar man också risken för arbetslöshet väldigt mycket.
Det måste vara en god insats. Varför gör inte regeringen mer på den sidan för att åstadkomma förbättringar för dem som är allra svårast arbetslösa?
Sven-Erik Österberg (S):
Jag tackar finansmarknadsministern för svaret. Jag har skrivit denna interpellation av två skäl. Dels tycker jag att det finns en rent konstitutionell fråga som gäller detta. Dels tycker jag att det finns en rent politisk fråga. Jag tänkte kortfattat beröra båda.
Det som regeringen har bestämt när det gäller avvikelser står i riktlinjerna, nämligen att styrelsen ska redovisa de särskilda skäl som finns för att i ett enskilt fall avvika från regeringens riktlinjer. Finansmarknadsministern har pekat på hur det har gått till. Jag tycker att det är intressant rent konstitutionellt, vilket har tagits upp tidigare, när man gör sådana avvikelser.
I konstitutionsutskottets betänkande 2006/07:KU10 skriver man om detta när det gäller regeringskanslibeslut. Ett enigt utskott skrev vid detta tillfälle: "Beslut i ärenden som innebär ställningstagande i frågor av politisk natur bör alltid fattas i regeringsbeslutets form." Det innebär alltså att beslut ska fattas kollektivt av regeringen av det skälet att regeringen kollektivt har fattat beslut om riktlinjerna.
Gör man avvikelser från dem i detta fall kan man diskutera om det är rätt beslutsgång. Det andra som jag vill ha finansmarknadsministerns syn på är en ren politisk fråga. Om man har gjort riktlinjer och om det finns särskilda skäl, är det då något som pekar på att man inte skulle vilja ha dessa särskilda skäl nästa år också eller året därpå, eller är detta något som är av tillfällig art detta år?
I så fall är det bara att inse att ett riktlinjebeslut när det gäller bonusar för Vattenfalls dotterbolag inte har så stor betydelse i detta fall om man vill ha undantag. Då blir det mer ett slags dubbelmoral från regeringens sida när man först säger utåt till svenska folket att vi inte ska ha bonusar i statliga bolag. Men sedan när man redovisar särskilda skäl gör man undantag och tillåter bonusar i alla fall. Det tycker jag klingar lite falskt.
Men jag är beredd att höra vad finansmarknadsministern har att säga just om dessa saker.