Maria Larsson (KD):
Jag reser mycket i landet och har besökt många äldreboenden. Jag har sett mycket god äldreomsorg. Men jag blir också lika förtvivlad och lika upprörd varje gång jag får besked och kunskap om missförhållanden. Därför är det viktigt att det som tillsynsmyndigheten nu har gjort blir gjort.
Det är av central betydelse att vi har fått en helt ny, mycket mer kraftfull tillsynsorganisation, som kan göra ett nedslag i Sverige vid ett tillfälle oanmält, nattetid, för att ge oss den nationella bilden. Vi har aldrig haft den förut, och för mig är det angeläget att missförhållanden uppdagas.
Vi har äntligen fått en tillsynsorganisation på plats som har både resurser att vara ute och göra den här typen av samlad tillsyn och kraft att göra förelägganden, ge vite och till med kunna stänga verksamheter om de håller en undermålig kvalitet. Det finns alltså helt nya resurser till att kunna ingripa om man upptäcker missförhållanden och om sådana uppdagas.
Också nattetid finns det mycket god äldreomsorg. Majoriteten av de boenden som besöktes håller en tillräckligt hög bemanning enligt Socialstyrelsen, men det är de andra vi inriktar oss på i denna debatt. Vad är hjälpen för att de ska komma upp i bemanningsnivå när man upptäckt att personalen inte räcker till?
Den som bor på ett äldreboende, ett demensboende, bor där för att han eller hon inte klarar livet på egen hand, för att han eller hon har behov av stöd och hjälp dygnets alla timmar, alltså inte bara på dagen utan också på natten. Då är det centralt att personal finns i nära anslutning för att kunna ge det stödet och den hjälpen.
Det är just det som blivit identifierat som blottor, och därför måste de kommuner där det uppstått missförhållanden och det uppdagats att det finns otillräckligt med personal ta sitt ansvar. Jag skulle vilja säga att det i varje kommun i Sverige behöver göras en inventering av bemanningsfrågan. Det var min rekommendation redan när Piteåfallet uppmärksammades i medierna.
Det är dock alltför enkelt att som politisk lösning säga att ja, vi ska ha en minimibemanning, och sedan fastställa ett exakt antal siffror per boendeenhetsnivå. Det är Eva Olofssons lösning, även om hon aldrig föreslog den när de satt i ett majoritetsförhållande.
Det kan synas vara en bra lösning, men skillnaden mellan Eva Olofsson och mig är att Eva Olofsson betraktar detta på enhetsnivå - så här gör man och då blir det bra - medan det för mig är människorna som bor på äldreboendet, på just den här demensavdelningen, och deras behov som är avgörande för vilken bemanning som måste till. För mig handlar det om att se individerna och deras behov, som kan växla över tid, precis som vi hörde Margareta B Kjellin beskriva det.
Alla individer har inte samma behov, och behoven kan dessutom variera över tid. Det finns olika boenden under skilda tidpunkter, och kombinationen av boende, på ett demensboende, kan också spela roll för behovet av insatser. Allt detta spelar roll, och då blir det ganska fyrkantigt att säga att exakt en viss summa ska finnas på varje boende dagtid och nattetid och att det löser problemet.
Om vi tittar på vad öppna jämförelser, som vi också infört som ett kvalitetsinstrument, ger oss för kunskap visar det sig att de äldre inte är mest nöjda där det finns mest personal. Man kan alltså titta på nöjdhetsgraden i förhållande till resurser, och det som kräver mest resurser är personal. Det finns således inte ett absolut samband.
Därför anser jag att det är en mycket bättre lösning att ha en tillsynsmyndighet som faktiskt tittar på hur det står till i verkligheten och ålägger kommunerna att bättra sig.