Peter Hultqvist (S):
Jag kan ha viss förståelse för att statsministern överlåter interpellationer som gäller enskilda sakärenden till ansvarigt statsråd att svara på. Men det har ett demokratiskt värde om statsministern emellanåt besvarar interpellationer som gäller den allmänna inriktningen av regeringens politik.
Statsministern är den person som är ytterst ansvarig och också den som i medborgarnas ögon symboliserar regeringspolitiken. Därför är det rimligt att statsministern i ökad utsträckning visar närvaro i kammaren även i samband med interpellationsdebatter. Sådant som fördelningspolitik, där den stora delen av resurserna i regeringens hittills lagda budgetar har gått till de mest välbeställda i vårt land, är sådant som det är av intresse att höra statsministerns åsikt om.
Arbetslinjen, som nu enligt regeringens egna prognoser knäcks och vänds i ökad arbetslöshet, är en annan fråga av strategisk art. Hur ser statsministern på det livslånga lärandet som en konkurrensfaktor för svenskt näringsliv i relation till nedskärningarna inom vuxenutbildningen? Hur ser statsministern på kraven på ett svenskt Natomedlemskap långsiktigt? Det här är viktiga principiella frågor om den svenska linjen.
Det skulle vara intressant om ledamöterna ibland kunde få ha en sådan inriktningsdiskussion med statsministern. Det finns alltså många frågor av nationell och generellt övergripande natur som statsministern från tid till annan borde kunna ta sig tid att debattera med ledamöterna. Kammarens frågestunder ger snabba och korthuggna svar och är inte av den informativa karaktär som en interpellationsdebatt i kammaren kan vara. Men jag säger också att frågestunderna är bra.
Det här var något som Björn von Sydow tog initiativ till när han var talman, med medverkande av Göran Persson, som var statsminister på den tiden. Det tycker jag att man ska hålla Göran Persson räkning för. Interpellationsdebatterna har dock ett annat djup i sammanhanget.
Kammardebatterna tv-sänds också ofta, och om statsministern närvarar ökar det naturligtvis tittarvärdet och stärker det demokratiska samtalet, för att använda statsministerns egna ord. Sedan vill jag ta upp detta om diskussionen om företrädaren. Ibland kan det nog - om jag får våga mig på ett gott råd i sammanhanget - vara en dålig måttstock.
För min del försökte jag inte efterlikna min företrädare när jag var kommunstyrelseordförande i Borlänge. Han försökte inte efterlikna sin. Man ska vara sig själv, hitta sina egna arbetsformer, och man ska inte leva i skuggan av någon annans verk. Därför är jag lite förvånad över statsministerns sätt att argumentera när det gäller interpellationsdebatter. Vi gör alla våra val här i livet.
Om statsministern inte tycker att det har ett värde att åtminstone ibland ta interpellationsdebatter i vissa principiellt viktiga frågor är det ett ställningstagande. Tre debatter, som man har nämnt här, är liksom inget att vara imponerad av. På den här punkten, när det gäller interpellationsdebatter, väljer statsministern bort riksdagens folkvalda ledamöter.
Man kan då diskutera på så kallad hög partinivå. Alla ledamöter som sitter i den här församlingen är valda på exakt samma mandat, och våra röster har exakt samma värde när vi trycker på knappar. Det är en rätt bra ingång när man bedömer hur man ska svara på frågor. Jag skulle vilja fråga statsministern: I vilka ärenden är statsministern beredd att medverka i interpellationsdebatter?