Lars Engqvist (S):
Jag vet inte riktigt vilken debatt som vi ska föra här. Ska vi föra en debatt om den fråga som ställs i interpellationen, eller ska vi föra en allmän debatt om våldet i samhället? Jag kan gärna föra en diskussion om samhälleligt våld mot äldre, men jag tror att justitieministern är bättre på att svara på de frågorna eftersom de är hans ansvarsområde.
Jag har svarat på en mycket enkel frågeställning, nämligen: Har de huvudmän som är ansvariga för omsorgen om äldre de instrument som behövs för att de ska ha möjlighet att garantera en trygg äldreomsorg inom den samhälleligt organiserade omsorgen? Jag menar att de har de instrumenten. De kan göra en noggrann prövning när de ska anställa. De kan ta fram referenser för var och en av de sökande.
De kan gå tillbaka till deras historia, ringa upp tidigare arbetsgivare och kontrollera vad det är för personer som man anställer. De kan försäkra sig om att de anställer människor som är kompetenta för uppgifterna. De har nu de instrumenten. Vi behöver inte införa ytterligare en möjlighet, nämligen att gå in i polisens belastningsregister, något som skulle innebära att man inom en mycket stor sektor i samhället i så fall aldrig kan tillåta en människa att sona sitt brott. Man utesluts då från stora delar av den offentliga verksamheten.
För barnomsorgen kände riksdagen ett behov av att införa detta, framför allt beroende på risken för sexuella trakasserier. Men det är nu risk att vi steg för steg inför ett samhälle som aldrig ger en människa en möjlighet att rehabilitera sig för ett arbete när man har sonat sitt brott.
Jag vill undvika det, men inte genom att utsätta äldre för en risk utan genom att betona att arbetsgivarna faktiskt har möjligheter att kontrollera de anställda. Sanningen är att de brott som har anmälts inom äldreomsorgen - nu talar jag inte allmänt i riksdagen om ett jättestort problem, nämligen generellt om våld mot äldre, utan om äldreomsorgen - i mycket liten utsträckning begås av de anställda.
Stölder eller våld utövas dessvärre ofta mellan vårdtagare. Av de 626 anmälningar som kom till Socialstyrelsen under 2002 handlade 158 om ekonomiska övergrepp. Med ekonomiska övergrepp menas stölder, det vill säga tillgripande av värdeföremål eller pengar från vårdtagarna.
De allra flesta av dessa handlade om brott begångna av andra patienter eller andra vårdtagare. Detta löser vi inte genom att diskutera kontroll av personalen utan genom att diskutera hur personalen vidareutvecklas och får större kompetens att möta sådana här situationer samt utveckla en vård som utesluter sådana här företeelser.
Det är alltså inte så att de bekymmer vi har i äldreomsorgen handlar om brist på möjligheter att försäkra sig om att man anställer rätt personal. De problem som vi har är brist på personal, brist på utveckling och utbildning av personalen, brist på stöd till personalen för att känna tillfredsställelse i jobbet och därmed naturligtvis också en brist på resurser för att erbjuda en god omsorg. Det är den frågan som jag svarat på.
En mycket vidare och allvarligare fråga är den allmänna våldsutvecklingen och det egendomliga fenomenet att trots att äldre faktiskt utsätts för våldsbrott i mycket mindre omfattning än ändra, är det de äldre som känner störst oro. Ska vi garantera dem trygghet handlar det om att satsa på polisen, om att satsa på ett samhälle som tar våldet på allvar och som bekämpar våldet.
Men det som jag har svarat på var en mycket enkel fråga: Ska vi använda polisens belastningskontroll vid anställning av personal i äldreomsorgen? Jag anser inte att det behövs.