KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marie Nordén (S):
Sven Bergström säger att det finns en stark samsyn. Jag skulle vilja säga att det fanns en samsyn och att det finns en stark önskan från Sven Bergström att den samsynen fortfarande finns kvar.
Jag kan börja med trängselskatten och fråga Sven Bergström om han inte tycker att det var ett svek mot stockholmarna att de fick ta ställning till trängselskatten utifrån att det skulle bli satsningar på kollektivtrafiken. I dag, efter valet och med en annan majoritet i Stadshuset, kan vi se att den satsningen i stället går till vägar.
Man har inte förtätat busstrafiken, och priserna har höjts. De som inte har ett månadskort har dessutom fått det bra mycket knepigare att köpa biljett när de ska åka buss. Sven Bergström talar om bussarna och säger att man inte får glömma hur viktiga de är. Det håller jag med om, men det är bussarna som fått de största pålagorna.
Jag tycker att det nästan är lite magstarkt att tala om fördel bussen när vi vet att bränsleskatten ökat, fordonsskatten ökat och skatt på trafikförsäkringen gjort det dyrare för bussbranschen. Det finns i Sven Bergströms anförande en stark storstadsfixering som jag inte hade väntat mig från hans sida.
Därför undrar jag: Vad gäller för resten av landet? Har Sven Bergström någon koll framåt?
Marie Nordén (S):
Jag vill börja med att rätta Sven Bergström. Jag kom in i riksdagen 2002. Beträffande två år eller ett och ett halvt år - det sägs att tiden går fort när man har roligt. Då gäller väl det motsatta när man inte har roligt, när det stundvis känns rätt bedrövligt. Då känns ett och ett halvt år som två år.
Sven Bergström säger att hans parti ville anslå 100 miljoner mer när de satt i opposition. Nu sitter Sven Bergström, som en del av den borgerliga alliansen, i regeringsställning, och inte en krona har den regeringen tillfört kollektivtrafiken, trots att man säger sig vilja satsa på den.
Om vi tittar på betänkandet ser vi att satsningarna består av en utredning som den tidigare regeringen fattade beslut om, en grönbok om stadstrafiken som vi bara har att säga ja till samt en klimatberedning som statsministern, efter att beredningen jobbat klart, avfärdar. Vad vill denna regering med kollektivtrafiken?
Tar man frågan på allvar? Vad gäller trängselskatten och att det inte spelar någon roll hur man använder intäkterna för trängselskatten vill jag säga att det självklart spelar roll.
Det handlar om att förstärka kollektivtrafiken så att den blir ett alternativ som gör att bilägaren, den vana bilföraren, låter bilen stå för att han eller hon tycker att det är smidigt, enkelt och bekvämt att i stället åka buss eller tunnelbana. Om man väljer att lägga pengarna på vägar blir det ingen förstärkning. Då gör man inte kollektivtrafiken till ett attraktivt alternativ.
Det tycker jag är ett svek mot väljarna. Samtidigt väljer man att höja priset. Vad tycker du om det, Sven Bergström?
Marie Nordén (S):
Det finns ett brett stöd och en bred politisk enighet kring nollvisionen och trafiksäkerhetsarbetet. Jag är glad åt att regeringen har anammat den socialdemokratiska ambitionen i sitt arbete. Precis som ministern sade måste vi hitta nya lösningar och se vad det är som har gått fel just i den olyckan.
Nollvisionsarbetet har hittills fokuserat främst på fysisk utformning och teknisk utveckling. Självklart ska vi fortsätta att försöka hitta nya tekniska lösningar för att få säkrare vägar men också för att vi ska kunna få hastighetsbegränsningar som är anpassade efter väglaget, framkomligheten och hur situationen ser ut.
Men man har inte lagt så mycket fokus på just trafikanternas beteende när det gäller deras del i det delade ansvaret. Hur beter man sig i trafiken? Det handlar om aktiviteter som utbildning för och information till trafikanter för att de ska få en ökad insikt om trafikens faror. Det handlar om en acceptans för trafiksäkerhetsfrågor i samhället i stort och om motivation för att man själv ska bidra till att öka trafiksäkerheten och ändra sitt beteende.
Det måste prioriteras i större utsträckning. NTF borde ha en stor roll i det här. Jag känner en stor oro över att regeringen är beredd att montera ned den organisation som faktiskt skulle kunna spela en väldigt stor roll i nollvisionens steg två, som man skulle kunna kalla det.
Jag kan inte heller förstå varför regeringen är ovillig att ge NTF respit och möjlighet att söka nya finansieringsformer innan man börjar dra in stödet. Det har gått väldigt snabbt från besked till att det ska sättas i sjön. Jag tycker faktiskt inte att det räcker att man säger: Ja, men ni får tre år på er.
Den dialog som ministern har utlovat i anföranden tidigare i samband med till exempel NTF:s kongress har uteblivit, precis som NTF:s ordförande säger i veckan i en artikel. Jag undrar om regeringen är beredd att ta konsekvenserna av att NTF måste sänka sina ambitioner på flera viktiga områden. Det kommer att innebära att fler barn kommer att bli utan trafikundervisning i skolan.
Det kommer att bli fler allvarliga olyckor med tunga fordon. Mopedtrimningen kommer att öka, och fler ungdomar kommer att skadas och dödas i trafiken. Bilbältesanvändningen kommer att minska, och antalet äldre som skadas och dödas som oskyddade trafikanter kommer också att öka. Precis som Eva-Lena Jansson nämnde här tidigare är man orolig inom pensionärsorganisationerna.
Inom alla de här områdena har NTF en väldigt central roll och bedriver ett väldigt värdefullt arbete. NTF är en stark och viktig folkrörelse som regeringen av rent ideologiska skäl - vi kan inte tolka det på något annat sätt - väljer att strypa. Det är precis det man gör när man säger: Vi tar 25 miljoner ur er ficka. Vi tycker inte att ni ska ha de här pengarna.
De ska ut på konkurrensutsättning i stället. Man är inte heller beredd att säga hur deras arbete ska ersättas. Man ska inte inbilla sig att det inte blir ett kompetenstapp när man skär ned deras verksamhet. Då undrar jag: Tycker Åsa Torstensson att NTF bedriver ett bra och viktigt arbete? Varför vill ministern skära i en väl fungerande verksamhet?
Marie Nordén (S):
Nej, jag tycker inte alls att våra argument klingar illa. Jag kan lova ministern att NTF inte tycker att den process som regeringen har inlett på något sätt är spännande.
Jag vet att de nu känner en stor besvikelse över det besked som man har fått från regeringen, precis på samma sätt som andra som jobbar med trafiksäkerhetsfrågor känner en stor besvikelse över den låga ambitionen och det trista beskedet om alkolås som kom i somras, till exempel. Man känner besvikelse och rädsla. Ministern må tycka att det här är spännande, men det är hon tämligen ensam om.
Jag vill prata lite grann om det arbete vi har framför oss. Vi är alla en del i det här viktiga arbetet. I dag äger framför allt Vägverket frågan om att komma med förslag till regeringen och sedan till riksdagen om hur vi ska nå fram till nollvisionen. Samtidigt vet vi att frågan är mycket större än så.
Anser inte ministern att även utbildningssystemet, sjukvården, polisen och rättsväsendet borde involveras i arbetet i mycket större utsträckning och känna ett gemensamt ansvar när vi arbetar tillsammans med nollvisionen? Det har under sommaren gjorts en oberoende granskning av den svenska nollvisionen och vårt arbete av tre av de främsta trafiksäkerhetsforskarna i världen tillsammans med Världsbanken.
Rapporten kommer inom kort, men deras arbete presenterades på ett seminarium förra veckan. Här finns det många bra förslag, som jag hoppas att ministern är beredd att ta till sig. Ett av dem är just att vi borde ta ett större grepp om trafiksäkerhetsarbetet och att vi borde involvera fler i det här.
Jag tycker att en trafiksäkerhetskommission borde tillsättas där vi samlar aktörer som redan i dag är aktiva i arbetet men också vissa som inte är det men borde vara det. Jag hoppas att det här förslaget är ett av dem som ministern vill fundera över. Jag lovar att jag kommer tillbaka om ungefär ett år för att höra med ministern vad som har hänt och vad regeringen har gjort.
Marie Nordén (S):
Det mesta har sagts i debatten. Jag håller med om att beskedet från ministern blivit vagare under tiden som vi debatterat.
Oron är inte mycket mindre, även om jag vill tro att det besked som ministern nu gav kommer att levereras i vårbudgeten och att det innebär att Tullverkets ledning lägger utredningen på is, eller slänger den i papperskorgen där vi tycker att den hör hemma, så att de anställda i Tullverket kan andas ut. Framför allt hoppas jag att tullen får resurser så att de kan börja anställa ny personal.
Och då krävs just resurser. Där tycker jag att ministern kan bli tydligare. Sedan kan jag avslutningsvis inte låta bli att beträffande regionala servicekontor, som Otto von Arnold nämnde, säga att de innebär att specialistkompetens ersätts med pärmar och generalistkompetens. Skatteverket, Försäkringskassan, Arbetsförmedlingen sitter där med pärmar. Positiv och nödvändig utveckling, sade Odell i pressmeddelandet i somras.
Försämrad service för oss i gles- och landsbygd, säger jag.
Marie Nordén (S):
Jag tackar ministern för svaret, även om det inte var det svar jag hoppades på. Frågan om uranbrytning har blivit alltmer aktuell. I Jämtlands län och även i andra delar av landet ser vi nu gruvföretag som letar efter uran - inte efter mineraler i allmänhet, utan just efter uran. De är beredda att lägga ned miljontals kronor för att provborra därför att de har förhoppningar om att tillstånd att bryta uran kommer att ges.
Annars skulle de naturligtvis inte lägga ned allt detta arbete och alla dessa pengar. Jag tror inte att det bara är i Jämtland som det här har skapat oro och rädsla bland berörda ortsbor. Man är orolig för konsekvenserna för miljön i sitt närområde men också för de långsiktiga konsekvenserna. Osäkerheten om att det kan komma att ges tillstånd för en urangruva är stor bland många.
Det finns en hel del att säga om hur företagen har skött informationen till markägare och kommuner. Man kan tycka att det borde finnas ett intresse från deras sida av att ha en god relation till både markägare och, framför allt, till kommuner då tillstånd till uranbrytning delvis ligger i deras händer. Många markägare har känt sig överkörda då de har ställts inför faktum: Provborrningarna är i gång innan de har haft möjlighet att agera. Här måste gruvföretagen skärpa sig väsentligt.
Jag tycker att det kunde vara på sin plats att se över informationsansvaret från gruvbolagen. Ökningen av provborrning efter uran har delvis att göra med att priset på uran har stigit. Men jag tror att orsaken framför allt är att vi har en regering som inte har tagit ställning till hur man ska se på uranbrytning.
Företrädare från ett av regeringspartierna har uttalat sig positivt till uranbrytning, och övriga regeringspartier säger ingenting. Ministern påpekar i sitt svar att vi inte vill ändra minerallagen. Det stämmer. Men det handlar inte om minerallagen. Det handlar om hur regeringen ställer sig till att ge tillstånd till att öppna en gruva och bryta uran. Det är vad jag hoppas få svar på i dag.
Jag tycker att det är bra att kommunerna har vetorätt. Men i slutändan är det regeringen som ska pröva frågan. Med den socialdemokratiska regeringen fanns ett tydligt ställningstagande mot uranbrytning. Jag tycker att det är dags att Maud Olofsson tillsammans med resten av regeringen tar ställning i frågan.
Marie Nordén (S):
I dag är det fler bolag som söker. Det handlar inte om att de ansöker om att få provborra efter mineraler i allmänhet. De ansöker om att få provborra för att leta efter uran. Det är den stora skillnaden i dag.
Jag är medveten om att det är en väldigt liten del av världens uran som finns i Sverige, men det innebär inte att den oro som skapas hos ortsbefolkning och människor i allmänhet över att man endast letar efter uran och inte efter vilket mineral som helst minskar. Vi måste börja fråga oss varför man i dag letar efter uran i större utsträckning än tidigare.
Jag tror att det har att göra med att det finns en osäkerhet om vilken regeringens inställning är i frågan. Jag har sagt det tidigare, och jag säger det igen: Jag anser inte att man behöver ändra minerallagen. Jag tycker att vi inte kan utesluta ett mineral när vi provborrar, men i dag söker man efter ett mineral, och det är uran.
Vi behöver de här provborrningarna där man söker efter mineraler generellt för att se vad som händer i marken. Vi vill inte att man ska sluta provborra, och vi vill inte att man ska sluta leta mineraler. Men, som jag sade tidigare, nu letar man endast efter uran. Det är det man har fått tillstånd för.
Jag tycker ändå att det skulle vara på sin plats att regeringen tog ställning till detta och talade om hur den ser på uranbrytning. Det kan man göra även om man har en minerallag. Uran är inte vilket mineral som helst. Jag tycker inte att vi ska ändra minerallagen, men jag tycker att det finns ett behov av att regeringen säger vad den tycker.
Ministern pratade om det kommunala vetot. Det är jättebra att man har ett kommunalt veto, men vi måste också ställa oss frågan: Vad händer om kommunen säger ja? Då hamnar det på regeringens bord. Anser ministern att uran är som vilket mineral som helst, även om det finns andra föreskrifter för att hantera uran?
Jag tycker att minerallagen täcker upp det bra. Är uran som vilket annat mineral som helst? Det här är kopplat till kärnkraftsfrågan. Jag hade inte tänkt ta en kärnkraftsdebatt här, men jag är helt övertygad om att den otydlighet regeringen visar i kärnkraftsfrågan också spiller över till uranfrågan.
Jag tycker att det finns ett behov av att regeringen tar ställning i den här frågan.
Marie Nordén (S):
Jag vet inte vilka socialdemokrater Maud Olofsson syftar på när hon säger att vi är ute och säger någonting. Du har själv partikamrater som hävdar att det kommunala vetot löser hela frågan men glömmer bort att det finns kommuner som kan tänka sig att säga ja i förhoppning om att det skapar arbetstillfällen och ökade intäkter till kommunen.
Att luta sig mot kommunernas inställning här tycker jag känns väldigt tunt när man har en regering som känns otrygg i frågan. Jag säger inte att vi ska sluta provborra och utesluta uranet i den provborrningen. Jag tycker att det är viktigt att uran är ett av de mineraler som man kan hitta där.
Men jag och många andra blir oroliga när vi ser att bolag endast letar efter uran. De söker inte tillstånd för att leta efter mineraler, utan de letar efter uran. Det finns ett stort problem när det gäller kontakten mellan mineralföretagen och kommunerna, de enskilda medborgarna och markägarna.
I Jämtland har vi råkat ut för att kommuner har olika kartor som har gått ut till olika markägare, och politikerna har inte ens blivit meddelade att provborrningarna ska sätta i gång. Utan att man har fått tillstånd att söka vet kommunen ingenting. Jag tycker att jordbrukare Nils Erik Bergkvist illustrerar det väldigt bra när han säger: Ingen har frågat oss om lov att dumpa det farliga slammet här eller om de får köra på vägarna med sina utrustningar och göra nya vägar.
Ingen har pratat med oss och frågat vad vi tycker. Han är markägare. Vi har brevväxlat när det gäller informationen till markägarna. Jag undrar varför man inte ska kunna titta på gruvbolagens eller mineralbolagens informationsansvar.
Vad har vi att förlora på att se hur vi kan förbättra kommunikationen mellan kommunerna och markägare?
Marie Nordén (S):
Jag får väl tacka för svaret även om jag inte känner mig tryggare med det ministern sagt. Vi får inget besked. Visst, jag har respekt för att remissinstanserna ska få säga sitt, men i ärlighetens namn har vi sett tidigare förslag till beslut gå på remiss och sedan sett att regeringen tagit liten hänsyn till vad remissinstanserna tyckt.
Utifrån det tycker jag att ministern kunde ge mer än en vink om att remissinstanserna ska få säga sitt och att regeringen därefter säger vad de tycker. Ministern kunde ha gett ett bättre och tydligare besked. Länsrätten är den instans som framför allt hanterar människors, enskilda individers, möjlighet att överklaga och göra sin röst hörd när de i kontakt med myndigheter känner sig felbehandlade.
I Östersund har vi kunnat se att antalet ärenden sedan 2006 ökat avsevärt, vilket lett till att de varit tvungna att anställa fler.
Vi känner stor oro när vi ser att förslaget innebär en större centralisering och sämre tillgänglighet för den enskilde individen och att man därmed blir tvungen att ta avståndet i beaktande när man vill göra sin röst hörd.
Det innebär naturligtvis en fara för rättssäkerheten eftersom tillgängligheten kommer att försämras. Många ärenden handlar om psykiatrin, att man känner sig felaktigt behandlad. Psykpatienter blir tvungna att resa långa sträckor. Jag anser att det är oacceptabelt.
Den princip som dragits upp inför utredningen, att det ska vara 6 000-10 000 ärenden, visst, det kan vara en riktlinje, men man måste också se på hur regionerna ser ut. Jag kan tycka att det är acceptabelt om det är fråga om tätbefolkade områden med korta avstånd.
Jag hoppas dock få besked av ministern ifall hon tycker att det finns behov av regionala undantag. Detta måste även ses i perspektiv av den centralisering som funnits på regeringens agenda vad gäller de statliga myndigheterna och tillgängligheten till den statliga servicen ute i landet.
Hur långt ska en medborgare, en enskild individ, ha till att kunna nå allt från Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen till i det här fallet länsrätten? Här måste regeringen se till hela landet och sätta medborgaren i centrum.
Om medborgaren ska vara i centrum, som ministern själv sade, och organisationen samtidigt ska vara långsiktigt hållbar tycker jag inte att man kan ställa sig bakom förslaget. Ska man i framtiden bli hänvisad till videokonferenser? Ska till exempel en psykiskt sjuk patient få sin röst hörd på det sättet? Är det acceptabelt?
Tycker inte ministern att avståndet ska spela någon roll? Jag hoppas att vi i debatten kan få ett bättre svar från ministern, åtminstone en viljeyttring, om vad hon vill med den framtida organisationen för länsrätten.
Marie Nordén (S):
Var ska jag börja någonstans? Jag tycker att regeringen borde bestämma sig för vilken linje man ska ha när det gäller förslag till beslut och hur man ska förhålla sig till remissinstanserna.
Jag hoppas att regeringen verkligen lyssnar på dem som det berör när man ser över förslaget och funderar på var man ska ställa sig och hur man ska förhålla sig till den framtida organisationen. Oron ute i glesbygden blir allt större. De känner tydligt och med all rätt att servicen försämras.
De ser att det sker en stadig centralisering som också är väldigt målmedveten från regeringen när det gäller att centralisera de statliga myndigheterna. Den politik som man nu driver har drabbat glesbygdens invånare på ett sätt som vi inte kan acceptera. Det borde inte heller någon som kommer från den delen av landet som drabbas kunna acceptera.
Vi delar samma landskap, ministern och jag, från vår uppväxt i Härjedalen. Där vet vi att det kommer att få ganska stora konsekvenser för invånarna där och för hela länet i Jämtland. Det är 28 mil för en invånare i Åre och ännu längre om man bor i Gäddede. Det är närmare 30 mil från Östersund, och sedan lägger vi på 18 mil.
Det sades här: Vi känner hela landet. Jag vet inte om det var Hammarbergh som sade så. Det känns inte som att ni känner hela landet. Det känns i varje fall inte som att man har omtanke om hela landet och invånarna i hela landet. Jag förstår att man ska väga specialistkompetens mot den enskildes rätt att få en bra behandling och tillgängligheten. Det är ett pussel som inte är så lätt att lösa.
Något som görs i dag och som skulle kunna göras i ännu större utsträckning är att man ser till att kompetensen kommer till den domstol som ska döma fallet om man inte har kompetensen. Det stämmer naturligtvis som ministern säger att det är många förhandlingar där man som enskild individ inte själv närvarar.
Som jag tog upp i mitt tidigare anförande ökar antalet fall där patienter vid psykiatrisk vård har rätt att komma till domstolen. Är man psykiskt sjuk ska man inte behöva flyttas runt över landet. Det måste finnas en gräns för hur långt man ska ha för att få sin tid i länsrätten.
Även om det inte handlar om rättssäkerhet och själva organisationsförändringen som sådan hänger det ihop med de kvalificerade jobben ute i landet. Jag var väldigt stolt över att vi i vår tidigare regering fattade beslut om att det ska finnas statliga jobb ute i hela landet. Vi gjorde väldigt tuffa förändringar. Det var svåra och jobbiga beslut.
Men de gjordes med sikte på att se till att den statliga närvaron och de statliga jobben inte som av en naturlag ska vara placerade i stora centralorter eller i Stockholm. Vi flyttade ut jobben. Det gjorde vi för att vi tror att det finns en viktig motor i att de statliga jobben finns i hela landet. Den här regeringen går i helt motsatt riktning.
Jag hoppas ändå att ministern lyssnar på remissinstanserna och att man bestämmer sig för att linjen är att man lyssnar och att man inte som tidigare bestämt sig för att centralisering ska ske oavsett vad remissinstanser och berörda säger.
Marie Nordén (S):
Jag får tacka ministern för debatten, även om vi inte har fått några besked. Det kanske var lite för hoppfullt. Jag hade önskat att vi skulle få en viljeriktning. Vi får väl läsa och lyssna mellan raderna på vad ministern säger, så kan vi kanske få en aning.
Det är klart att vi och flera med oss undrar vad en hållbar organisation innebär och hur viktig medborgarens närhet till länsrätterna är för regeringen och för ministern. När det gäller de psykiskt sjuka har jag lyssnat på personalen på länsrätten som har uttryckt oro över hur de ska hantera de här fallen när de inte finns kvar i Östersund.
Hur långt ska vi förvänta oss att personalen ska åka? Hur långt ska den psykiskt sjuka åka? Ska vi nöja oss med videokonferenser? Det är egentligen inte mina ord, utan det är personalens ord.
Jag undrar om vi, precis som Leif Pettersson beskrev det så bra, i efterhand ska få veta att ytterligare migrationsärenden har blivit feldömda på grund av att man inte har haft de berörda närvarande, därför att de inte har orkat eller klarat av att resa så långt. Det är ju också människor som lever under väldigt stark psykisk press. Ska vi nöja oss med det?
Vi kommer antagligen inte att få några svar från ministern i den här frågan. Ministern uttrycker det så fint när hon säger: Vi måste lyssna på remissinstanserna innan vi säger vårt. Ja, jag hoppas verkligen att man, till skillnad från i tidigare ärenden, faktiskt lyssnar. Vi har alldeles för många exempel på hur man har drivit igenom beslut väldigt snabbt, kanske för snabbt, utan att egentligen ha tittat på konsekvenserna.
Oavsett vad remissinstanserna har tyckt och tänkt har man bestämt sig. Jag lyssnar på vad ministern säger, att i det här fallet kommer remissinstansernas meningar och tyckanden att väga tungt.