Olof Lavesson (M):
Problemet gäller vem som gör vad. Vad ligger i regeringens ansvar, vad ligger i ministerns ansvar och vad ligger i Filminstitutets ansvar? Ministern återkommer här i kammaren och i sitt svar till att det är Filminstitutet som ansvarar för hur stödgivningsprocessen ska se ut i detalj. Men detta handlar inte om detalj utan om något helt annat.
Det handlar om institutet ska agera i enlighet med det som riksdagen har fastslagit och om det som regeringen har meddelat i förordning. Detta har inget med detaljstyrning att göra. Jag tycker att ansvar, styrning och armlängds avstånd är ett återkommande problem som ibland är en komplicerad fråga för kultur- och demokratiministern.
Hon har inga problem med att lägga sig i och recensera myndigheters agerande när det handlar om Kronofogdens beslut att förverka en kåta som dömts ut som svartbygge av såväl länsstyrelse som mark- och miljödomstol. Hon undviker att kommentera konsekvenserna för svensk litteraturpolitik när vi ser Svenska Akademien falla samman, men hon tar gärna på sig en knytblus i sociala medier. Hon riktar utredningsuppdrag till Statens museer för världskultur, men hon vägrar ta ansvar för resultaten när utredningen kommer tillbaka och hänvisar endast tillbaka till den berörda myndigheten.
Om man ständigt ska tala om armlängds avstånd är det bra om man vet var axeln respektive handen sitter. Ibland är armarna korta som lillfingrar, och ibland är det som att det inte finns några armar överhuvudtaget. Jag tycker att det är bekymmersamt när man i den enskilda frågan gömmer sig bakom myndigheten eller, som i det här fallet, en stiftelse.
Detta handlar om att man har en myndighet eller stiftelse som går ut och hotar med något som aktivt strider mot det som riksdag och regering har fastslagit. Svenska Filminstitutets vd säger till SVT att hotet är i linje med de mål om ökad jämställdhet som riksdagen har fastställt. Då undrar jag om kulturministern kan förklara var i riksdagens fastställda mål det står att stöd ska fördelas till det ena könet? Var har riksdagen tagit ställning för detta, och var står det i regeringens förordning?
När är det okej för en myndighet eller, som i det här fallet, den som agerar i myndighets ställe att utesluta halva befolkningen från att kunna söka stöd? Hur rimmar detta med det som sägs i förordningen om kvalitativa kriterier? Jag hör ministern säga att man föredrar morötter framför piskor, och jag delar den uppfattningen. Men jag vet inte riktigt om det handlar om synen på hur myndigheter ska agera eller om det handlar om synen på den egna styrningen av myndigheter.
Om det är det sistnämnda man menar med morot och piska behöver vi nämligen snarare en minister som ska peka ut riktningen och sedan hålla ett ganska stramt grepp även om tyglarna. Jag tycker att man skulle kunna ha ett betydligt tydligare ställningstagande i det här enskilda fallet. Det har väckt mycket oro, och det har väckt mycket upprördhet. Man undrar vad regeringen tänker göra för att faktiskt stoppa detta.
Jag vet inte om situationen också kan bero på den lite komplicerade relation som finns mellan regeringen och Svenska Filminstitutet när det gäller institutet som organisationsform. Filminstitutet är inte en myndighet, utan det är en privaträttslig stiftelse som agerar på regeringens uppdrag. När man med den nya filmpolitiken nu har fått ett allt tydligare myndighetsuppdrag är vi många som har kritiserat det, och en riksdagsmajoritet har fattat beslut om att regeringen bör se över Filminstitutets framtida roll och organisationsform.
Det har regeringen hittills mött med en axelryckning. Tycker inte kulturministern att det är hög tid att ta itu med detta? Är det inte dags att äntligen agera på riksdagens tillkännagivande? Är det inte dags att klargöra vad som faktiskt är regeringens ansvar och vad som är Filminstitutets?