Jonas Sjöstedt (V):
Jag vill tacka för ert svar på interpellationen, miljöministern. Klimatproblematiken är kanske den svåraste och mest komplexa utmaning vi står inför. Ser man på de vetenskapliga rön som nu kommer tyder de ganska unisont på att det är värre än vad vi trodde. Det går tyvärr snabbare än vad vi trodde med klimatförändringarna, jordens uppvärmning och halterna av växthusgaser i atmosfären. Det gör att vi inte har någon tid att förlora.
Även om vi nu vänder politiken är klimatförändringarna ett faktum. Frågan är när vi vänder och hur stora effekterna blir. Inom Europeiska unionen går länder före. Storbritannien och Danmark vill att EU redan nu ska utlova en reduktion av utsläppen med 30 procent till år 2020 på EU-nivå. Sverige är i dag inte ett av de länderna. Jag betvivlar inte din personliga vilja att Sverige ska vara ett av de länderna, men någonstans är det någon som bromsar.
I EU-nämnden gör statsministern klart att vi inte är beredda att driva på för att EU nu ska säga 30 procent. Jag beklagar det. Med det tappar Sverige möjligheten att leda utvecklingen. När Sverige ger klimatbistånd tas det av den ordinarie biståndsbudgeten. Jag menar att additionalitet bör vara grundprincipen.
När Sverige ska minska utsläppen - om man räknar bort det som handlas i EU:s utsläppshandel, andra åtgärder inom EU samt vad som tidigare beslutats under tidigare regeringar - består i stort sett hela politiken CDM-åtgärder och handel med utsläppsrätter. Det är inte att minska utsläppen i Sverige. Det är att ta den enkla vägen ut.
Sveriges defensiva position inom Europeiska unionen, bristen på additionalitet i klimatbiståndet och det totala beroendet av mycket tvivelaktiga CDM-åtgärder om man ser till de analyser som görs av deras verkliga påverkan på klimatet skadar sammantaget Sveriges trovärdighet som pådrivare i klimatfrågan. Hur man än vänder och vrider på problematiken har vi ett grundläggande problem.
Det problemet är att varje svensk i genomsnitt - det ser lite olika ut för olika individer - släpper ut åtminstone fyra gånger mer växthusgaser än vad jorden tål, om vi ska anpassa vår utsläppsnivå till vad som vore globalt hållbart. Det är en utmaning. Vi måste komma dithän att vi minskar våra utsläpp till en fjärdedel av dagens. Något annat duger inte.
Det finns ett talesätt som brukar användas i amerikansk debatt: You can talk the talk but you cannot walk the walk. Så är det med den här regeringen, man pratar klimat men man gör väldigt lite. Visst finns det de som är värre. En av de allra värsta syndarna är USA, även om det finns någon som är värre. Historiskt är USA i särklass. Kina har också en mycket hög utsläppsnivå. Om de börjar sin resa mot det hållbara efter oss har de en mycket längre resa att göra. Det gäller inte minst amerikanerna.
Om vi reser först kan vi visa vägen och vara de som tar fram modellerna för att det går att bete sig ansvarsfullt och kombinera det med att vara en välfärdsstat och en industrination. Det är den utmaningen vi står inför. Jag menar att det fanns en rödgrön politik för detta i form av järnvägssatsningar, renovering av bostäder, nödvändiga åtgärder på trafikområdet med mera.
Mina frågor till Andreas Carlgren är: Varför inte 30 procent inom EU redan nu? Om Danmark och Storbritannien kan, varför inte Sverige? Det är två länder med borgerliga regeringar, liksom Sverige. Borde inte additionaliteten vara grundprincipen för klimatbiståndet, att man inte ska ta från det vanliga biståndet?
Om det visar sig att vi som är kritiska har rätt, om CDM-åtgärderna inte ger några egentliga effekter, är regeringen då beredd att överge sitt nästan totala beroende av CDM-åtgärder i sin strategi för utsläppsminskningar?