KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ingela Nylund Watz (S):
Jag tackar statsrådet för svaret. Statsrådet nämnde att jag ställde interpellationen den 27 november. Det är en lång tidsutdräkt sedan dess, och jag vill för protokollet upplysa om att jag har accepterat att statsrådet har begärt förlängd svarstid på interpellationen. Vi är alltså på samma fot i den frågan.
Vi är också överens om behovet av att använda offentlig upphandling i Sverige på ett mycket mer offensivt sätt än vi hittills har gjort. Vi har nämligen stora samhällsutmaningar framför oss. Att samla kompetensen och de stödjande funktionerna på detta område är vi nog också överens om. Från socialdemokratin har vi under flera år föreslagit att vi ska skapa ett nationellt kompetenscentrum för innovationsupphandling.
Företrädare för näringslivet har också bejakat ett mer samlat stöd. Men när regeringen valde Konkurrensverket som huvudansvarig myndighet för samordningen var det nog många som höjde på ögonbrynen. Jag tänker dock inte ha en grälsjuk ton i debatten utan en mer funderande ton.
Konkurrensverkets huvudsakliga arbetsuppgift hittills har varit tillsyn över att lagar och regler på upphandlingsområdet efterlevs. Myndigheten har utan tvivel en hög och bred kompetens på detta område. Det nya uppdraget innebär att ansvara för det samlade stödet till dem som vill utveckla arbetet med innovationsupphandling.
Jag tror, fru talman, att detta uppdrag löper risk att hamna i skymundan i sammanhanget, det vill säga Konkurrensverkets naturliga tidigare uppdrag. Varför tror jag det? Jo, därför att regeringen uttrycker sig tydligt i sitt uppdrag till Konkurrensverket.
Regeringen pekar på den höga kompetensen när det gäller upphandlingsregelverket, rättspraxis och upphandlingsprocessens olika faser. Det gör regeringen samtidigt som den utökar uppdraget till att bli mer stödjande och lärande. Jag tror att den rådande kulturen på myndigheten kommer att spela viss roll för i vilken utsträckning Konkurrensverket kommer att lyckas med sitt uppdrag.
Jag tror, fru talman, att alla inser vilken potential det finns för att utveckla nya innovationer genom att använda offentlig upphandling aktivt och mer målinriktat.
Men jag är rädd för att den förändring som regeringen genomför - att samordningen lyfts till Konkurrensverket - riskerar att innebära att innovationsupphandlingen som sådan hamnar i skymundan, bakom det stora ansvar som Konkurrensverket har att följa och stödja all offentlig upphandling.
I slutet på svaret säger statsrådet att hon noga ska följa hur Konkurrensverket klarar sitt nya uppdrag. Det skulle vara intressant att få reda på vad det är som statsrådet kommer att följa särskilt noggrant i förändringen.
Jag skulle också vilja veta mer, eftersom det hänger intimt samman, om vad regeringen har för ambitioner när det handlar om mål för att utveckla innovationsupphandlingen i Sverige. Framför allt skulle jag dock vilja ha ett mer specifikt svar på vad näringsministern noga tänker följa nu när Konkurrensverket har fått detta nya uppdrag.
Ingela Nylund Watz (S):
Jag skulle vilja fördjupa mig lite grann i frågan om Konkurrensverket som myndighet, en oerhört professionell myndighet med mycket hög kompetens just när det handlar om jurisdiktion på området offentlig upphandling och för den delen också annan upphandling. Det är en stark kultur och en stark kompetens som finns på den myndigheten just när det handlar om att utöva tillsyn.
Jag skulle vilja citera ur Teknikföretagens remissyttrande över utredningen Innovationsupphandling från 2010, där de beskriver själva innovationsupphandlingens väsen, för att möjligen kunna diskutera det i relation till att regeringen har valt att lägga det här ansvaret på Konkurrensverket.
Teknikföretagen säger: "Skillnaden mellan innovationsupphandling och annan offentlig upphandling är mycket stor, då innovationsupphandling inte utgår från samma referensramar som vanlig upphandling. De resurser som går åt till att genomföra innovationsupphandlingar, i jämförelse med normal upphandling, är därför stora och tenderar ofta att underskattas."
Vad jag, fru talman, vill visa med detta och resonera med statsrådet om är att den kultur som finns på Konkurrensverket kanske inte är den lämpligaste för att arbeta på det här mer tröga sättet, med det mer breda angreppssätt som Teknikföretagen pekar på att innovationsupphandling kräver.
Extrem långsiktighet, breda penseldrag och högre grad av risktagande än i vanliga upphandlingar är exempel på det som skiljer ut innovationsupphandling från annan upphandling.
Jag tror att näringsministern någon gång har reflekterat över detta innan man gav uppdraget till Konkurrensverket: Vad är det som näringsministern tänker följa noggrant, som hon säger i sitt svar, nu när uppgiften förs över till Konkurrensverket? Det kan faktiskt vara så att det taktar fel.
Arbetet med innovationsupphandling, fru talman, kan till sitt väsen vara helt olik annan typ av upphandling.
Ingela Nylund Watz (S):
Jag tar ministern på orden när det handlar om ambitionen att följa detta mycket noggrant. Sverige har ju inte råd med en tempoförlust på det här området vid en organisationsförändring av den här karaktären.
Det handlar de facto om att flytta över stora delar av Vinnovas verksamhet till Konkurrensverket, med två olika kulturer som ska giftas samman, en gemensam myndighetschef som ska vara ansvarig inför regeringen och riksdagen som uppdragsgivare för båda dessa perspektiv med olika typer av upphandlingsverksamhet. Att klara den uppgiften kräver nog sitt.
Jag hoppas verkligen att ministern på fullt allvar avser att följa detta noga, för en tempoförlust i arbetet har vi absolut inte råd med. Många andra länder har kommit betydligt längre. Vi ligger i bakkant.
Det skulle vara klädsamt om ministern ville erkänna det, att flera länder i Europa, inte minst Norge, har kommit betydligt längre när det handlar om att strama upp, tajta till och effektivisera arbetet med innovationsupphandling än vi har gjort. Jag ska faktiskt ge en politisk känga i den här debatten.
Jag tror att ett av skälen till att vi har hamnat efter - det får näringsministern gärna reflektera över - är att vi inte har arbetat med eller antagit en ordentlig nationell strategi för innovationsupphandling och att den har för låg status i Regeringskansliet, om ministern ursäktar.
Jag tror att det är andra delar av Regeringskansliet som har ett betydligt större inflytande över innovationsarbetet än näringsministern - dess värre.
Ingela Nylund Watz (S):
Det här är en intressant diskussion, och jag tycker att det är bra att många deltar i debatten, därför att det här är en otroligt viktig fråga. Precis som både Meeri och Eva har varit inne på tidigare är det den kanske absolut viktigaste stunden i många människors liv när man välkomnar sitt barn till världen.
Statsrådet har alldeles rätt i att ansvaret för planeringen och uppföljningen i samband med upphandlingar och nyetableringar av olika kliniker, förlossningskliniker i det här fallet, vilar tungt på landstingen. Det är landstingens ansvar.
Men statsrådet kan ju omöjligen, enligt mitt sätt att se det, stå passiv bredvid och titta på när landstinget, trots flera års vetskap om att det ska etableras en ny förlossningsklinik, genomför en så usel planeringsprocess att man hamnar i en situation med totalt kaos när det gäller bemanningen av förlossningsklinikerna i Stockholmsregionen.
När BB Sophia öppnar försvinner 80 barnmorskor från de andra förlossningsklinikerna.
Vi kan inte ta ansvar, sade barnmorskorna för ett år sedan. Man ser också och hör av vänner och bekanta att det blir allt vanligare att Stockholmslandstinget hänvisar födande till andra landsting. Det är en kraftig ökning på det området.
Det är ingen hemlighet att vården i Stockholm under somrar och nu också alltmer kontinuerligt över hela året är mycket pressad. Den ansträngda situation som brukar dyka upp på somrarna har haft en tendens att permanenta sig.
Då är det förståeligt att många barnmorskor, som har ett oerhört stort och fint ansvar att hjälpa blivande föräldrar på vägen till att välkomna sitt barn, känner att de inte orkar arbeta under en sådan extrem press på heltid utan väljer deltid.
I Stockholms läns landsting har Filippa Reinfeldt dragit slutsatsen att problemen i förlossningsvården beror på att barnmorskorna jobbar deltid. Hon har skuldbelagt barnmorskorna för att de inte vill arbeta heltid.
Det skulle vara intressant att veta om socialministern delar Filippa Reinfeldts uppfattning att problemen i förlossningsvården i Stockholms län beror på att hårt stressade barnmorskor inte orkar arbeta heltid.
I mitt första anförande var jag inne på vad som ska behöva hända i förlossningsvården i Stockholms län eller på annat håll i landet för att socialministern, som är ytterst ansvarig för hälso- och sjukvården i Sverige, ska reagera och vidta åtgärder.
I andra sammanhang är socialministern snabb att lägga på statsbidrag, till exempel för att korta köer. Jag säger inte att det är fel, men man är inte lika benägen att ge generella statsbidragsökningar. Det vore väl en enkel väg?
Ingela Nylund Watz (S):
Jag har inte frågat om utomlänshänvisningarna, Göran Hägglund. Jag gjorde ett konstaterande. Däremot har jag ställt två frågor i den här debatten. Det ena var i mitt första inlägg, nämligen vad som ska behöva hända i förlossningsvården i Stockholmsregionen, eller på något annat ställe i landet, för att socialministern ska reagera över de uppenbara brister som råder i förlossningsvården i storstadsregionerna.
Den andra frågan, som jag ställde i mitt förra inlägg, var om socialministern delar Filippa Reinfeldts uppfattning att en del av skulden för den uppkomna situationen, att den blivit som den blivit, ligger på barnmorskorna, att det beror på att de jobbar för lite. Det är de enda två frågor jag ställt, och jag har hittills under debatten inte fått något som helst svar på dem.
Nu har statsrådet ytterligare några minuter till sitt förfogande så det kan tänkas att jag får ett svar. Jag hoppas det. Så här är det: År 2010 visste landstingsledningen i Stockholm att vi inom några år skulle öppna en ny förlossningsklinik. Det var alla överens om eftersom länet växer så det knakar. Två busslaster nya stockholmare per dag kommer till den här regionen.
År 2014 öppnas kliniken. Enligt mitt sätt att se på historien innebär det att den borgerliga landstingsledningen i Stockholm har haft åtminstone tre år på sig att planera för att den nya förlossningskliniken ska öppnas.
Jag vill påstå att det är ett exempellöst bevis på hur dåligt den borgerliga landstingsledningen sköter det landsting som vi talar om när de inte under tre år lyckas genomföra en konsekvensanalys av vad som kommer att krävas för att klara bemanning och se till att förlossningsvården inte hamnar i en krissituation. I stället agerar de på det sätt som de har gjort.
Socialministern får gärna reagera också på det.
Ingela Nylund Watz (S):
Jag skulle vilja upprepa det jag sade i mitt inledningsanförande. Flera av de satsningar som regeringen har gjort, både när det handlar om resurstillskott och när det handlar om allokering av resurser till olika delar av det som kan kallas life science-sektorn, är bra. Vi står bakom det.
Men det som brister, enligt vårt sätt att se på det, är att regeringen inte har dragit slutsatsen att det som krävs för att verkligen återskapa Sveriges plats i tätpositionen när det handlar om life science är en ordentlig kraftsamling.
Och det tror jag bara man kan göra om man använder redskapet, till exempel en nationell kraftsamling, som branschen har efterlyst. Det är därför jag vill föra den här diskussionen. Låt mig ge ett exempel, som jag kan väldigt väl, som visar varför jag tror att det är så viktigt, herr talman, att göra den ordentliga kraftsamlingen.
Jag har en elvaårig bakgrund i hälso- och sjukvården. Under samtliga de elva åren såg vi att vi hade en vikande, fallande, trend i fråga om kliniska prövningar. Det har varit en av Sveriges framgångsfaktorer när det handlar om att utveckla läkemedel, nya behandlingsmetoder och ny medicinteknik.
Det var det som gjorde att vi verkligen var i framkant inom hela den här utvecklingen. Den utvecklingen har fallit, och det vet statsrådet om.
Då behöver flera stora politikområden, till exempel hälso- och sjukvården, involveras på ett mycket tydligare sätt. Under tio års tid har svensk hälso- och sjukvård, som kanske är den viktigaste basen för life science-industrin i Sverige och dess möjligheter att utvecklas, totalt fokuserat på att öka produktionen.
Det finns inte tid för något annat än snabba och korta besök. Man räknar pinnar, och ersättningssystemen går ut på att trycka igenom så många patienter som möjligt. Det är bra att sjukvården jobbar med produktivitetsutveckling, men det är inte bra, herr talman, om det leder till att vi inte längre i Sverige har möjligheten att arbeta med kliniska prövningar i svensk hälso- och sjukvård.
Detta menar jag, herr talman, är ett exempel på att insikten om vilken kraftsamling som behövs för att utveckla en kraftfull strategi för life science - flytta fram Sverige i framkant igen och undvika att vi rasar längre ned på listorna vid mätning av ett lands framgångar på området - inte har slagit rot hos regeringen. Det är tråkigt.
I grund och botten tror jag att näringsministern instämmer i min analys, men jag tror att regeringen har dragit fel slutsatser av hur tillståndet är i Sverige. Det är bra att regeringen utvärderar löpande, men vilka är regeringens mål på området? Vad är det regeringen utvärderar löpande? Vad har regeringen för vision om life science på till exempel en tioårscykel?
Ingela Nylund Watz (S):
Det är tråkigt när jag ställer en interpellation, som faktiskt har en ansats i att försöka diskutera på vilket sätt vi ska profilera och stärka arbetet med att utveckla life science-sektorn, att statsrådet raljerar över vad tidigare regeringar har gjort. Då kan jag gå tillbaka till 90-talet och fråga mig varför Carl Bildt-regeringen inte gjorde något.
Den typen av argumentationsteknik är billig, tycker jag, av en ansvarig minister.
Under de år som den här regeringen har verkat har möjligheterna funnits att vidta åtgärder för att till exempel stärka sjukvårdens förutsättningar att få utrymme för att genomföra handledning i kliniska prövningar.
För att kasta tillbaka handsken har regeringen valt skattesänkningar som metod i stället för att försöka få fart på Sverige och låtit sjukvården stå utan resurstillskott. Om vi ska föra debatten på den nivån lär vi inte komma någonstans. Om vi vill komma någonstans måste vi fundera över om det finns några kloka ord i till exempel Forska!Sveriges senaste rapporter.
Finns det något mer vi kan göra för att gå branschen till mötes, som vill ha en kraftfull nationell strategi, eller är allt bra som det är?
Jag tror att det vore bra om Sverige tog ett ytterligare steg för att markera hela nationens, hela regeringens, hela det offentliga Sveriges, hela näringslivets, hela branschens vilja att återta förlorade positioner på life science-området. Jag hoppas att regeringen vill det också.
Ingela Nylund Watz (S):
Statsrådet får betrakta mitt anförande precis hur hon vill - sött eller inte. Jag förbehåller mig rätten att debattera och granska regeringens innovationspolitik. Statsrådet får naturligtvis recensera mina anföranden precis som jag kan recensera hennes.
Med detta sagt vill jag ändå säga att jag inte tror att det förhåller sig på det sättet att statsrådet har studerat det socialdemokratiska förslaget när det handlar om satsningar på innovationsområdet. Vad vi har tagit fasta på är mycket av det som framgår i OECD:s rapport när det handlar om deras sätt att presentera styrkor, svagheter, möjligheter och utmaningar.
En av de satsningar som vi vill göra är att höja innovationspolitikens status. Det vill vi göra genom att inrätta ett nationellt innovationsråd, och vi vill att det ska ha så hög status i regeringens arbete att det leds av Sveriges statsminister.
Vi tror att det har ett otroligt viktigt signalvärde att landets statsminister tar täten i ett arbete som handlar om att bibehålla de fina positioner som Sverige har på innovationsområdet. Utvecklingen går snabbt, herr talman. Alla länder gör anspråk på att ligga i framkant när det handlar om att utveckla sin innovationskraft.
Då behöver vi ställa upp de tydligaste markörerna för detta i arbetet. Så kan vi visa signalvärdet tillsammans med branschens företrädare, med akademin och med näringslivet: Här menar vi allvar.
Till detta kopplar vi, utöver det som regeringen satsar på innovationspolitiken, ytterligare 2 miljarder på att bland annat utveckla strategiska samverkansprogram. Ett sådant vill vi till exempel ha på det område vi debatterade i samband med den förra interpellationen, nämligen life science. Vi har också pekat ut klimatutmaningarna som ett sådant område.
Självfallet har vi också funderat igenom på vilket sätt det offentliga Sverige och regionerna kan involveras i arbetet med att utveckla det svenska innovationssystemet. Där finns ytterligare en punkt som OECD pekar på som en svaghet i det svenska innovationssystemet: Regionerna är svagt utvecklade när det handlar om att kunna bidra till utvecklingen av innovation.
Herr talman! Låt mig också säga att jag tror att det är allmänt väl känt - det har diskuterats i många år i Sverige - att vi satsar mycket och att vi ligger väl till när det handlar om innovation. Men vi har även en innovationsparadox, och det vet statsrådet om. Vi satsar mycket, men vi får ut väldigt lite i form av nya varor och produkter. Det är detta vi måste komma åt.
Det måste vi göra med satsningar på riskkapital. Vi måste göra det med satsningar på att stötta den regionala nivån. Vi måste göra det i samverkan med näringslivet. Men vi måste också visa att Sverige som nation menar allvar. Då tror jag att det har sin betydelse att statsministern tar ledningen för ett sådant arbete, precis som man gör i Storbritannien och flera andra länder.
Jag tycker att det är tråkigt att innovationspolitiken inte har fått denna status i Regeringskansliet.
Ingela Nylund Watz (S):
Jag tror i alla fall att den diskussion som vi har haft här i kväll ger vid handen att näringsministern är nöjd med den status som innovationspolitiken har i Regeringskansliet även om OECD pekar på att det är en av de svagheter som finns i den svenska innovationspolitiken.
Jag tycker att det är tråkigt att näringsministern inte vill göra mer för att lyfta innovationspolitikens status i Regeringskansliet. Det är rätt intressant att försöka bringa klarhet i bakgrunden till att det har blivit som det har blivit. Näringsministern säger att statsministern är oerhört intresserad av frågorna. Varför vill han då inte leda dem? Den frågan kan man ställa sig.
Tycker han inte att detta område är så pass viktigt i svensk politik att han själv är intresserad av att ta rodret i frågorna?
Eller handlar det om det som OECD pekar på, att innovationspolitiken i Sverige har ett så tydligt och utpräglat forskningsperspektiv att ett annat departement, som har att slå vakt om det här området, väger tyngre i Regeringskansliet än näringsministerns eget departement?
Man kan nämligen ana att utbildningsministern har en del synpunkter när det gäller på vilket sätt innovationspolitiken ska bedrivas.
Man kan ställa sig frågan: Vad är det som har gjort att regeringen har landat vid en konstruktion kring innovationspolitiken i Sverige som gör att man av OECD får påpekanden om och synpunkter på att innovationspolitiken har ett dåligt och svagt politiskt ledarskap i Sverige och att den till och med har en svag ställning på Näringsdepartementet?
Vad är det som gör att OECD drar den slutsatsen?
Ingela Nylund Watz (S):
Jag ska börja med att upprepa den fråga som jag ställde i slutet av mitt förra inlägg och som handlade om den utredning som tillsattes nyligen. I interpellationssvaret säger statsrådet: "Regeringen tillsatte i maj i år en utredning om järnvägens organisation.
Det är inte uteslutet att denna utredning kommer att beröra frågan om kapacitetstilldelning." Då är min fråga: Kommer man att titta på kapacitetstilldelningen, eller kommer man inte att göra det? Den allra viktigaste frågan i sammanhanget är: Vad vill regeringen? Vill regeringen att man ska titta på kapacitetstilldelningen, eller vill regeringen att man ska hålla sig till frågan om organisationen?
Jag återgår därefter till detta med tydlighet som statsrådet hänvisar till. Det är allra bäst för dem som bor i Mälardalen och på andra ställen runt om i landet där liknande situationer kan uppstå när konkurrensutsättningen av de attraktiva tiderna gör att regionaltågstrafiken får stå tillbaka. Det allra viktigaste är att få reda på vad regeringen vill.
Nu hänvisar statsrådet till att vi har EU-rätt och lagstiftning. Det är alldeles korrekt. Så är det. Men vad vill regeringen? Tycker regeringen att detta är en bra ordning?
Om regeringen inte tycker att det är en bra ordning, på vilket sätt är regeringen då beredd att driva frågan till exempel i Europeiska unionen för att pendlare i Mälardalen, i Göteborgsområdet och i Malmöområdet ska kunna få vettiga livsvillkor? Jag tror att statsrådet och jag där har ganska många beröringspunkter.
Vi är nog i grund och botten överens om att regionförstoringen och möjligheterna att pendla till studier och arbete är en av de absolut viktigaste förutsättningarna för att skapa ökad tillväxt och nya jobb i vårt land.
Detta är inte bara en fråga om att statsrådet ska redovisa vad som gäller för närvarande och hur lagstiftningen ser ut. Medborgarna runt om i dessa regioner har trott på politiken när det har sagts att man i Mälardalskommunerna tillsammans med staten ska satsa 5,3 miljarder för att bygga Citytunneln.
Det är för att vi ska kunna leva och verka i denna region, kunna ta oss till jobbet och kunna ta oss till plugget och kunna åka till universitetet. Nu säger regeringen, om jag tolkar statsrådet rätt, att vi nu får leva under dessa livsbetingelser. Såvitt jag har tolkat det har regeringen inte någon annan uppfattning än att lagt kort ligger.
Jag tror faktiskt att statsrådet får finna sig i att en och annan kommunal företrädare, till exempel i Gnesta nu på lördag eller någon annanstans runt om i landet, som funderar på planering av bostadsbyggande, industrietablering, marktilldelning och annat undrar om man kan lita på denna regerings infrastrukturpolitik.
Är det rimliga villkor som regeringen ger kommun- och landstingsföreträdare, företag i Sverige och inte minst enskilda människor när de ska planera sina liv och möjligheter att utvecklas? Jag tror att regeringen har hamnat i galen tunna. Men statsrådet har möjlighet att ändra uppfattning.