Jonas Sjöstedt (V):
Jag tycker att Anders Borgs inlägg utgör en god illustration av att man inte vill se att det finns en väldigt sammansatt bakgrund till krisen. Det är självklart att höga budgetunderskott och statsskulder gör länder utsatta. Till helt nyligen hade dock Spanien och Irland statsskulden under god kontroll och låga budgetunderskott. Där är krisen framför allt en bankkris, en finanskris. Den har eldats på av de låga euroräntorna.
I vissa perioder har de haft negativ realränta. En avreglerad och alltför våghalsig banksektor har bidragit kraftigt till krisen. Vidare blundar man för att euron är med och skapar krisen. Det är uppenbart att länder betalar en mycket högre ränta eftersom man inte har en egen centralbank i dagsläget. Euron är en del av problemet, inte av själva lösningen. Så länge man inte kan se att problemet har flera orsaker är det svårt att göra något åt det.
EU:s politik går dock ensidigt ut på att rädda euron och bankerna till vilket pris som helst - och priset är väldigt högt för vanligt folk. Visst kan länder hamna i ekonomisk kris utan euron; det förnekar ingen. Men exemplen är kanske inte helt väl valda. Island kom tillbaka från sin kris eftersom man har en rörlig växelkurs - förutom att man har en vänsterpartist som finansminister.
Lettland hamnade i sin kris delvis för att man hade en fast växelkurs gentemot euron och i den meningen fungerade som ett euroland. Anders Borg vill inte riktigt beröra frågan vad som händer om det värsta händer. Är vi förberedda för det eller behöver vi göra något mer? Är vi helt redo om det värsta skulle hända? Jag ska också ta upp insättningsgarantin. Vore det inte klokt att uttrycka den i svenska kronor? Det är ändå en svensk lagstiftning vi talar om.
Britterna har ju lyckats uttrycka den i pund. Det som görs på EU-nivå är delvis fel saker och delvis otillräckligt. Det är mycket symbolpolitik i dag i Europeiska unionen. Lite panikartat försöker man skjuta krisen framför sig. Det mest bekymmersamma i den senaste överenskommelsen är att man lovar att bankerna ska gå skadeslösa.
Det som hände i det grekiska fallet, att även det privata får ta en del av kostnaderna för en skuldnedskrivning, ska inte hända igen. Som finansministern nämnde i sitt svar öser samtidigt Europeiska centralbanken ut lån till bankerna till 1 procents ränta på 36 månaders löptid. Bankerna kan sedan låna ut pengarna till andra länder till 6 eller 7 procents ränta. Detta är ett sätt att rädda bankerna till varje pris.
De ska inte behöva ta någon risk utan kan bara tjäna pengar. Hela risken hamnar hos skattebetalarna. För man ett resonemang om moral hazard, om att bankerna också måste kunna gå med förlust ibland, är då detta en klok politik? Är det rimligt att skydda bankerna så att de går skadeslösa samtidigt som hela risken vältras över på skattebetalarna?
Jag tycker att man ska ha med det perspektivet när man talar om att låna ut svenska pengar, 100 miljarder svenska kronor, till den europeiska unionens krishantering. Vilka blir villkoren för bankerna? Kommer de att hållas skadeslösa igen eller kommer ägarna att vara med och bidra? Jag återkommer till interpellationens huvudfråga.
Menar finansministern att vi är så förberedda som vi rimligen kan vara om eurosystemet kollapsar och länder börja träda ut ur den gemensamma valutan?