Rasmus Ling (MP):
Vi debatterar konstitutionsutskottets betänkande 10, Granskning av statsrådens tjänsteutövning och regeringsärendenas handläggning eller, som man brukar säga, höstgranskningen. Det är den årliga och mer administrativa granskningen, till skillnad från vårgranskningen som är mer politisk när statsråden granskas efter att vi ledamöter har gjort anmälningar som det finns skäl att utreda.
I den administrativa granskningen följer KU upp olika rutiner i regeringen. Vi brukar komma med lite ros, lite ris och lite rekommendationer. Det är inte lika högljutt som på våren men trots allt viktigt för att ge stöd till ett förbättrat arbete på Regeringskansliet. Vi brukar ofta kritisera långa handläggningstider, så också denna gång.
Det är otillfredsställande när handläggningstiderna blir alltför långa. Samtidigt måste beslutsunderlaget vara tillräckligt så att beslut inte fattas på grunder som inte är säkra. KU påminner dessutom om behovet av dokumentation. I en särskild granskning har KU tittat på hur Utrikesdepartementet har hanterat sekretessmarkeringar.
Det fanns en misstanke om att man sekretessbelägger lite mer än nödvändigt, och det har undersökts. Men iakttagelserna i granskningen ger inte underlag för bedömningen att bruket av sekretessmarkeringar i de granskade ärendekategorierna har ökat över tid. Och Utrikesdepartementets egna sekretessmarkeringar var utformade i enlighet med offentlighets- och sekretesslagen.
Däremot har KU funnit att ett större antal handlingar inte har kunnat hittas hos Utrikesdepartementet, och detta kritiseras. Det är enligt utskottet helt oacceptabelt att handlingar i så stor utsträckning har kunnat förkomma. En myndighet måste ha sådana rutiner för sin dokument- och ärendehantering att risken för att en handling eller ett ärende ska förkomma är minimal.
UD har informerat om att åtgärder har vidtagits för att förbättra rutinerna för dokumenthanteringen. Men här kan man föreställa sig att vi kommer att ha anledning att återkomma för att se att det görs i tillräcklig utsträckning. Fru talman! I år har vi som en del av uppföljningen sådant som JO i sin årsredovisning berättat om att de påpekat till Regeringskansliet.
Från KU:s sida menar vi att departementet kan bli bättre på att återredovisa vad man har gjort med anledning av inlagorna från JO. I betänkandet står det att det kan förväntas finnas ett skäl bakom att vissa beslut överlämnas från JO, varför det finns anledning att även dessa uppmärksammas inom departementen och eventuellt läggs till grund för åtgärder från regeringens sida.
Vi har också fortsatt att granska kommittéväsendet. De utredningar som regeringen genom kommittédirektiv tillsatte under 1989, 1992, 1999, 2007, 2011 och 2015 har ingått i granskningen.
Bland annat har studerats valet av utredningsform, om det har varit en särskild utredare eller en kommitté, förekomsten av parlamentariskt inslag, utredarens eller kommittéordförandens bakgrund och utredningens sammansättning i övrigt. Andelen särskilda utredare har varierat över tid och har också ökat med tiden.
Enligt utskottet kan en särskild utredare vara bättre om uppdraget är begränsat eller har en mer teknisk karaktär. Om syftet är att samla in och bearbeta expertkunskap kan en särskild utredare också vara att föredra och om syftet enbart är att utveckla eller genomföra regeringens politik.
Omständigheter som i stället talar för en kommitté kan vara att regeringen önskar få del av det kunnande i en viss fråga som finns på olika håll i samhället eller få en allsidig belysning av frågeställningar. En kommitté med personer från olika partier eller intresseorganisationer kan bidra till att man löser upp knutar på ett tidigt stadium.
Andelen utredningar med parlamentariska inslag har totalt sett minskat sedan 1990-talet. Det är inte många av utredningarna som har haft i uppdrag att ta fram ny kunskap. Utskottet understryker att det emellanåt och vid behov kan vara ändamålsenligt att ge utrymme för att generera ny kunskap. Förhållandevis få utredningar har enligt genomgången haft helt öppna och generellt utformade direktiv.
Kommittéer med parlamentarisk sammansättning verkar dock ha haft det oftare än övriga. Om en kommitté med parlamentarisk sammansättning har valts för att hitta ett forum för kompromisser och samförstånd i politiska frågor finns det enligt utskottet också skäl för att den ges större handlingsutrymme. När det gäller politisk bakgrund har var tionde av de särskilda utredarna haft en sådan.
Bland ordförande i kommittéer är detta något vanligare och finns hos ungefär en fjärdedel. Drygt 60 procent av kommittéerna har haft ledamöter med politisk bakgrund. Flera av de särskilda utredarna och kommittéordförandena har varit jurister eller generaldirektörer. Avgörande när det gäller bakgrund är enligt utskottet att den som utses har en kompetens som är lämplig.
Politisk erfarenhet kan vara en fördel när det i ett utredningsuppdrag ingår att lägga fram förslag som innebär avvägningar mellan olika intressen där politiska värderingar spelar stor roll. Själva utredningstiden har varierat en del under den studerade perioden. Under 2015 ökade den något.
Bortsett från 1989 har förhållandevis få utredningar haft en utredningstid som har varit längre än två år. Hur lång tid en utredning får på sig är en central fråga som hänger nära samman med syftet med ett utredningsuppdrag. En annan granskning gäller regeringens hantering av myndighetsstyrelser och insynsråd.
Utskottet ser positivt på att man inom Regeringskansliet har tagit fram en vägledning med kriterier, och dessa är en bra utgångspunkt för bedömningen vid valet av ledningsform.
Utskottet noterar också att regeringen avser att genomföra ett utvecklingsarbete för att tydliggöra hur myndigheternas ledningsformer bör tilllämpas vid styrningen av myndigheterna och att behovet av ytterligare vägledning om säkerhetsprövning övervägs i detta arbete. Styrelseledamöter måste få ta del av alla uppgifter hos myndigheten som är nödvändiga för uppdraget.
Regeringen bör således alltid noga överväga behovet av att placera ett uppdrag som ledamot i en myndighetsstyrelse i säkerhetsklass. När det gäller insynsråden är det på samma sätt viktigt att ledamöterna kan ta del av alla uppgifter som behövs för att de ska kunna genomföra sitt uppdrag fullt ut. Även i dessa fall bör frågan om behovet av placering i säkerhetsklass alltid noga övervägas.
Utskottet har på nytt granskat utnämningsmakten. Andelen utnämnda myndighetschefer i Sverige med politisk bakgrund har legat mer eller mindre konstant sedan 2006. Utskottet framhåller sin tidigare uppfattning att politisk bakgrund inte ska vara diskvalificerande vid tillsättningen så länge avseende endast fästs vid sakliga grunder såsom förtjänst och skicklighet.
Andelen kvinnor som utses är nu strax under 50 procent, vilket givetvis är glädjande. När det gäller öppna rekryteringsförfaranden är andelen sådana fortsatt hög, vilket är bra. Utskottet ser positivt på införandet av öppna rekryteringsförfaranden och framhåller att det har inneburit viktiga förändringar, exempelvis att fler och andra kandidater kan aktualiseras än när förfarandet är mer slutet.
Slutligen har utskottet granskat regeringens hantering av trepartsmöten i EU. Förhandlingarna i trepartsmöten har tillkommit för att effektivisera EU:s lagstiftningsprocess, vilket är nödvändigt. Samtidigt kan medlemsstaternas möjligheter till insyn och ansvarsutkrävande försvagas av hur förhandlingarna bedrivs. Antalet antagna EU-lagstiftningsakter som är resultatet av informella trepartsförhandlingar är i dag mycket stort.
Det är nödvändigt att finna en ordning som innebär en balans mellan behovet av förtroliga förhandlingar och intresset av insyn.