KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ludvig Aspling (SD):
De länder som får mest bistånd från Sverige är Tanzania, Afghanistan, Etiopien och Somalia. En stor del av stödet går just till att stötta offentliga myndigheter och statsapparater.
Samtidigt utövar myndigheter i de här fyra länderna ett ganska grovt och även lagstadgat förtryck mot just hbtq-personer - något som redogörs för på ett hårresande sätt i rapporten State-Sponsored Homophobia , som ges ut av ILGA. I Tanzania riskerar den som begår en frivillig homosexuell handling livstids fängelse, medan samma gärning i Etiopien kan ge 15 års fängelse. I Somalia och Afghanistan är situationen lite mer osäker.
Det har skett en straffrättsreform i Afghanistan, så som biståndsministern påpekar, men eftersom det finns en hel del godtycklighet i rättstillämpningen där hävdar experter fortfarande att dödsstraffet är en risk. I USA har president Trump nyligen lanserat en diplomatisk offensiv som kallas global pushed decriminalized homosexuality om hur man planerar att använda just biståndet som ett verktyg för att nå detta mål.
Samtidigt har Sverigedemokraterna föreslagit ett moraliskt golv för biståndsmottagare, vilket skulle innebära att biståndspengar aldrig kan finansiera en myndighet samtidigt som den förtrycker och begår människorättsbrott. Vi har naturligtvis förståelse för dilemmat som uppkommer mellan å ena sidan att finnas på plats och påverka och å andra sidan risken att man finansierar saker som inte är bra.
Vi ser däremot väldigt lite som tyder på att något av dessa länder är på väg att förändra sin inställning till sexuella minoriteters rättigheter. Ett undantag skulle kunna vara den nya afghanska straffrättslagen, men det beror lite grann på hur den implementeras och om den faktiskt blir verklighet. Skillnaden mellan hur vi ser på dessa frågor och hur regeringspartierna ser på dem kokar ned till en klassisk konflikt mellan konservatism å ena sidan och vänsterliberalism å andra sidan.
Konservatismen hävdar att det finns absoluta värden som gäller för alla människor oavsett ursprung, nationalitet eller religiös tillhörighet. Regeringspartierna däremot grundar sin världsbild i mångkulturalismen, vilken bottnar i en tanke om att alla kulturer är lika mycket värda och att beteenden och traditioner som bottnar i exempelvis religion eller kultur inte kan kritiseras av utomstående.
Detta resulterar till exempel i att hbtq-personer i Afghanistan enligt uppgift fortfarande kan dömas till långa fängelsestraff, eller till och med döden, av ett rättsväsen som finanserias av pengar från Sida och Europeiska unionen - någonting som vi ser som fullständigt oacceptabelt. Jag vill därför fråga biståndsministern vad den feministiska utrikespolitiken i teorin säger om att stötta rättsväsendet i en stat som fängslar hbtq-personer eller belägger detta med dödsstraff.
Jag vill också fråga om biståndsministern ser några tecken på att dessa länder är på väg i en mer positiv riktning. I Afghanistan har vi sett en potentiellt positiv utveckling, men om biståndsministern kan hålla sig till de andra tre länderna: Ser vi någon möjlighet till en positiv utveckling där?
Ludvig Aspling (SD):
Jag måste understryka för biståndsministern att den här interpellationen handlar om bistånd. Sverigedemokraterna är inte finansierade med biståndspengar, och vi får inga biståndspengar hur mycket vi än försöker, som vi har pratat om tidigare. Just angående hur man ska agera gentemot de här länderna tycker jag inte att jag får ett tydligt svar.
Den fråga som jag ställer och som jag gärna vill ha ett svar på är: Finns det en gräns för när det är dags att stänga av kranen? Jag frågade om Afghanistan, och jag frågade om Tanzania. Det är alldeles utmärkt att man funderar på det här och planerar att kanske göra det. Det är jättebra i så fall. Tanzania är ett utmärkt exempel på ett land som faktiskt inte borde få några biståndspengar längre, i alla fall inte i den omfattning som de får nu. Tanzania befinner sig i en annan situation än Afghanistan och andra länder.
Vad gäller just Afghanistan är jag särskilt intresserad av polismyndigheten där. Den får lönerna utbetalda genom den afghanska återuppbyggnadsfonden dit det svenska bidraget inte är öronmärkt. De får ändå pengar via EU också.
Jag undrar: Finns det någon gräns för vad polismyndigheterna i Afghanistan kan hitta på för tokigheter innan biståndsministern känner att vi måste stänga av kranen och inte längre kan finansiera det här? Det är det jag funderar på. Beteendet hos de här myndigheterna är just nu väldigt illa. Det är inte alls bra. Det var egentligen bara det jag ville fråga.
Ludvig Aspling (SD):
Anledningen till att vi är engagerade i det här problemet är naturligtvis att Sverige betalar en väldig massa pengar till EU-budgeten. EU-budgeten är hårt drabbad av korruption eftersom den gör stora investeringar i många av de länder som är värst drabbade av detta. Morgan Johansson påstår att vi vill lämna EU.
Jag vet inte om Morgan Johansson varit närvarande under året, men vi har gått igenom en valrörelse till Europaparlamentet där det faktum att mitt parti bytte ståndpunkt i den här frågan var en av de största nyheterna. Det kanske Morgan Johansson har missat - jag vet inte. Om det är så kanske någon av hans tjänstemän kan upplysa honom om det. Vad gäller kommissionen har den ju inte lämnat ut materialet. Inte sant? Och eftersom kommissionen inte har lämnat ut materialet måste kommissionen anse att det är hemligt.
Det är alltså det jag syftar på. Att det inte finns en hemlig rapport är så att säga svårt att bevisa förrän man får se den, men faktum är att ett antal organisationer har försökt få ut materialet men misslyckats. Det är detta jag hänvisar till, och jag tycker att det är dåligt. Jag skulle också vilja lyfta ett uttalande av kommissionens talesperson som jag tycker sammanfattar unionens inställning på ett ganska bra sätt.
Uttalandet gjordes i samband med att man just valde att inte lämna ut rapporten, och hon sa så här: "For the commission, the fight against corruption is not in any way an attempt to interfere or offer value judgments within the political life in a member state." Här kan vi till exempel jämföra med målet om att tvinga medlemsstater att ta emot ekonomiska migranter, vilket har ett obefintligt stöd i fördragen.
Där finns det inga spärrar för hur mycket man är beredd att hota, köra över och kritisera medlemsstater som inte gör som kommissionen vill. Men vad gäller antikorruptionsarbetet, vilket har ett väldigt starkt och tydligt stöd i fördraget, vill man plötsligt inte ens uttala någon tydlig kritik och inte heller göra särskilt mycket i praktiken. Det tycker jag är väldigt talande.
Det är sant att till exempel CDM-mekanismen finns när det gäller Rumänien och Bulgarien, vilket Morgan Johansson nämner. Det är ett bra initiativ; det ska jag tillstå. Det är alltså inte så att man inte gör någonting, och det har jag inte heller sagt. Jag tycker dock att man skulle kunna göra betydligt mer. Framför allt var rapporten från 2014 väldigt tydlig, konkret och klar, och den gav en jättebra bild av hur allvarligt problemet är. Att inte uppdatera den är ett stort misstag.
Ludvig Aspling (SD):
Jag skulle vilja använda den sista repliken till att ställa en kort och enkel fråga. Morgan Johansson påpekar i interpellationssvaret att systematiska bedrägerier och korruption skulle kunna vara ett brott mot god ekonomisk förvaltning så som det kommer till uttryck i artikel 2. Vad är det som säger att Morgan Johansson har stöd för den här uppfattningen inom EU?
De artikel 2-förfaranden som har inletts under den förra lagstiftningsperioden pekar egentligen inte på korruption i huvudsak utan på helt andra saker. Jag skulle vara precis lika glad som statsrådet om de som har hand om de här processerna gör den tolkningen också, men jag är inte helt säker på att det är så.
Jag skulle naturligtvis hoppas att det under den lagstiftningsperiod som kommer också kommer att finnas en justering av EU-budgeten efter det kriteriet, det vill säga att de länder som inte når upp till kraven vad gäller god ekonomisk förvaltning får minskade stöd. Det drev vi på för i valrörelsen, och det är någonting som vi ser som väldigt lämpligt.
Jag skulle därför vilja höra vilken anledning som Morgan Johansson har för att anta att kommissionen som helhet eller rådet som helhet kommer att dela uppfattningen att ett land som till exempel Rumänien eller Bulgarien också kommer att anses ligga i strid med artikel 2 om de inte åtgärdar problemet med systematiska bedrägerier och korruption.
Ludvig Aspling (SD):
Jag skulle vilja poängtera var skiljelinjen går. Migrationsministern nämner politiska och sociala reformer som ett viktigt komplement till just den ekonomiska utvecklingen för att stävja irreguljär migration. Där är vi helt överens. Sverigedemokraterna har aldrig sagt att vi tycker att politiska och sociala reformer, demokratisering eller att ge människor bättre rättigheter är ett dåligt förslag. De frågorna har ingenting med interpellationen att göra.
Det som driver människor till Europa är skillnaden i materiell levnadsstandard. Det är inte svårare än så. Europa är en rik kontinent, och Afrika är tyvärr en ganska fattig kontinent. Det gör att människor vill flytta hit. Det går inte att jämföra den situationen med hur det såg ut när svenskar flyttade till USA. Det är en absurd jämförelse. Det tyder på en ganska grov okunnighet hos migrationsministern.
Det är ett faktum att han inte kan ge ett svar på själva grundfrågan, nämligen att ge en vetenskaplig referens till någon forskare som säger att planen kommer att fungera. Jag har gett ministern tre referenser på forskare som säger att den inte kommer att fungera. Jag skulle gärna vilja få ett svar som innehåller en referens som tyder på att planen kommer att fungera. Det är vad hela interpellationen handlar om.
Vi behöver inte gå in på några sidospår, men just nu reser faktiskt somaliska diplomater jorden runt för att försöka få hem migranter som har flytt från Somalia eftersom situationen har förbättrats så pass mycket. Att ta upp Vilhelm Moberg och Utvandrarna duger inte. Jag är ledsen, fru talman, men jag tycker att det svar jag har fått är något förvirrat.
Ludvig Aspling (SD):
Jag tror att Morgan Johansson inte riktigt har koll på dels hans egen biståndsbudget, dels vårt budgetförslag. Vet Morgan Johansson hur stor andel av svenskt bistånd som går till just humanitära insatser? Nej. Det är 15 procent. Det är inte mer än så som går till humanitära insatser. Sverigedemokraterna skär inte ned på biståndet. Vi håller oss till det mål som Europeiska unionen själv har beslutat, det vill säga 0,7 procent av bni.
Vi lägger lite mer, nämligen 0,75, inte 0,7 som Morgan Johansson säger. Vad gäller utvecklingsinsatserna har Sverige med vårt budgetförslag fortfarande den näst mest generösa biståndsbudgeten i hela Europeiska unionen. Det är bara Luxemburg som skulle lägga fram mer än vårt biståndsförslag. Alla EU-länder lägger fram mindre.
Det är en märklig utgångspunkt att säga att det skulle vara snålt.
Ludvig Aspling (SD):
Interpellationen handlar ju inte om huruvida vi - omvärlden, Sverige, EU och så vidare - ska lämna Zimbabwe och helt enkelt sluta skicka bistånd och sluta samarbeta. Det är inte den frågan jag ställer i interpellationen, för där är vi helt överens. Zimbabwe är ett land med stor potential. Det är ett land med enorma naturtillgångar som egentligen inte behöver vara fattigt.
Det är alltså inte det frågan handlar om, utan själva kärnan i interpellationen handlar om att det svenska biståndet delvis används till fel saker. Det jag framför allt pekar på är stödet som går till ett parlament som inte är valt på ett demokratiskt riktigt sätt. Biståndsministern nämner kapacitetsbyggande som en viktig målsättning för just denna del av biståndet. Visst, kapacitetsbyggande har sin funktion och sin plats.
Under rätt förutsättningar är det naturligtvis bra. Men om regimen i Zimbabwe inte själv vill bygga upp kapaciteten för att hålla demokratiska val, ja, då är våra skattepengar som används för just det syftet i någon mån bortslösade. Man kan inte köpa demokratiska reformer för pengar på det sättet.
Vad gäller det andra som biståndsministern nämner om saker som utfrågningar och att man anpassar lagstiftningen efter konstitutionen kan man fråga sig: Behövs det Sidapengar för att man ska hålla en utfrågning i Zimbabwes parlament? Jag tror inte det. Det är inte särskilt krångligt. Man bjuder in allmänheten eller vem det nu är som ska ställa frågor att komma in och göra det. Det behövs liksom inga pengar för det; de förstår precis hur det går till.
Det känns nästan lite nedvärderande mot dessa människor att man säger att de skulle behöva bistånd för att genomföra saker som är fullständigt grundläggande. Det behövs inget bistånd. De klarar det själva - om de vill göra det. Vad gäller riksrevisionen i Zimbabwe fungerar den ju inte på samma sätt som Riksrevisionen i Sverige. Det är viktigt att förstå. Riksrevisionen där finns till för att ge regimen ett alibi medan den plundrar landets naturresurser och säljer ut dem till kineserna.
Det är det som riksrevisionen där gör, och det är direkt olämpligt att stödja den med pengar. Jag välkomnar naturligtvis beskedet som vi får från biståndsministern att denna del av biståndet kommer att avvecklas. Det var så jag uppfattade det. Det tycker jag är ett steg i rätt riktning. Jag är jätteglad för det, och jag tackar verkligen för det eftersom det biståndet är direkt olämpligt.
Ludvig Aspling (SD):
Till att börja med vill jag säga att jag håller med om mycket av det som biståndsministern understryker. Stöd till oppositionen i Turkiet är alldeles utmärkt. Stöd för att hjälpa civilsamhället och stötta mänskliga rättigheter och en demokratisk utveckling är också jättebra. Jag är helt enig med statsrådet om detta, och det är inte riktigt det som är kärnan i den här interpellationen.
Det stöd som vi ger till Turkiet via IPA syftar nämligen inte bara till just dessa saker utan också mycket till sådant som att anpassa Turkiets jordbrukslagstiftning till EU:s aki, till exempel - ett ganska långvarigt projekt som har rätt stora anslag. Det tjänar inget syfte för den turkiska befolkningen eller för en demokratisk utveckling.
Det enda syftet med det är att förbereda Turkiet för anslutning till unionen, och det är detta jag är kritisk mot. Vad gäller siffran, 10 miljarder i stället för 20 miljarder, måste kommissionen börja uppdatera sin hemsida lite oftare. Siffran 20 miljarder hämtade jag i förra veckan; den står fortfarande där. Om kommissionen har sänkt detta till 10 miljarder är det jättebra - jag är naturligtvis nöjd över det.
Men det borde sänkas till ungefär noll. Det skulle vara det allra bästa. Vi säger naturligtvis ja till dialog och samarbete med Turkiet där så är lämpligt.
Men nu befinner vi oss i ett läge där vi har en förhandling om en kommande europeisk budget, en ganska tuff förhandling där Sverige och den regering som Peter Eriksson företräder har intagit en hyggligt resonabel ståndpunkt som går ut på att budgeten inte ska öka utan hållas till 1 procent av bni. Då måste man börja leta efter saker att skära ned på. Det här är väl en sak som är alldeles utmärkt att skära ned på?
Vi betalar fortfarande ut 10 miljarder kronor i stöd till ett land för att det ska bli medlem i Europeiska unionen, samtidigt som inga förhandlingar pågår och samtidigt som en majoritet i parlamentets utrikesutskott säger att man vill avbryta förhandlingen och ta bort Turkiets kandidatstatus.
Och samtidigt visar turkarna själva med all önskvärd tydlighet att de inte är intresserade av en europeisk utveckling, om man får kalla det så. Det som jag framför allt skulle vilja är att man såg på den här frågan lite grann ur ett skattebetalarperspektiv: Är detta lämpligt att spendera pengar på?
Svaret på den frågan är nej, Peter Eriksson, och jag hoppas att den svenska regeringen kommer att driva den linjen i den kommande förhandlingen om MFF, alltså att detta är en budgetpost som ska krympa.
Ludvig Aspling (SD):
Biståndsministern tar upp saker som över huvud taget inte ingår i interpellationens område. Vi har aldrig sagt att vi ska sluta handla med Turkiet eller att Turkiet ska uteslutas ur tullunionen. Vi står bakom att de finns där. Vi har heller aldrig sagt att man ska sluta samarbeta med Turkiet på områden där så är lämpligt. Detta är vi helt för. Det är en självklarhet. Men interpellationen handlar inte om det.
Interpellationen handlar om det bistånd som Europeiska unionen och Sverige ger till Turkiet för att hjälpa dem att bli medlem av Europeiska unionen, samtidigt som Turkiet inte vill bli medlem i Europeiska unionen. Biståndsministern tar upp sådant som Erasmus plus och kulturinitiativ. Erasmus plus är det massor av länder som samarbetar inom utan att de har någon som helst möjlighet att gå med i Europeiska unionen. Det finns folk från Sydkorea som pluggar genom Erasmus plus.
Det har ingenting med detta att göra. Ministern talar om att hjälpa Turkiet med kulturinitiativ. Kulturen där är ju kvinnofientlig på flera sätt - det stämmer säkert - så det finns säkert en förbättringspotential. Men man ska också beakta att Turkiet inte är något fattigt land. Jag tror att Turkiet har en genomsnittlig bnp per capita på runt 20 000-28 000 dollar. Det är alltså ett rikare land än flera EU-länder.
Rumänien och Bulgarien är ju fattigare än så. Frågan är alltså om vi spenderar pengarna på rätt sätt. Ska vi stödja Turkiet för att de ska utveckla sin kultur? Det har ju turkarna gott om pengar för att göra själva om de så vill. Och om de inte vill, ska vi då utveckla deras kultur i motsatt riktning mot vad de själva önskar? Det verkar inte heller riktigt som väl spenderade skattepengar. Jag tycker att biståndsministern ändå har en del att fundera på.
Jag hoppas att det kommer ett litet omtänk inför budgetförhandlingen i år.
Ludvig Aspling (SD):
Först och främst tror jag att statsrådet inte riktigt har koll på de olika utgiftsområdena i budgetförslaget. Interpellationen handlar alltså inte om CAP. CAP har ingenting med det här att göra, och jag förstår inte varför statsrådet över huvud taget tar upp den. Vad gäller tydliga och uppföljbara mål och att vi skulle vara överens på den punkten beror det väl lite grann på hur man definierar frågan.
Vi tycker att det ska finnas tydliga och uppföljbara mål som styr verksamheten och som gör att det går att utkräva politiskt ansvar. Socialdemokraterna verkar vara mer inne på att det är någonting man säger vart sjunde år, när det är dags för MFF:en, och sedan låter man det bero och bli lite som det blir.
Faktum är att de här målsättningarna inte finns i dag, trots att Socialdemokraterna har suttit vid makten i Sverige under ett stort antal år och att Sverige då även har förhandlat om den europeiska budgeten. Tillväxt är ju det som är syftet här. Det är viktigt att förstå att de här pengarna inte kommer ur en outtömlig bytta som det går att bara ösa ur, utan de pengar vi plöjer ned i utgiftsområdena 1 och 2 är skattepengar.
Om man lämnar skattepengar i händerna på vanliga människor kan de också orsaka tillväxt, genom att folk kan göra egna investeringar, konsumera och så vidare. Det är alltså ganska viktigt att fundera lite grann på om de här fonderna är ett bra sätt att skapa tillväxt. Eller är det bättre att låta vanliga skattebetalare ha kvar pengarna själva?
Det är den mätningen man någonstans måste göra, och det är den avvägningen som blir väldigt svår om det inte från början finns en plan för att vi kommer att skapa si och så många jobb eller skapa möjligheter för si och så många företag att startas. Att hänvisa till det arbete som sker är en undanflykt. Det är precis vad det är. Min fråga i interpellationen var nämligen: Varför finns det inga tydliga och uppföljbara mål i budgetförslaget?
Att då hänvisa till att det inte är så man gör duger ju inte. Man måste ändå kunna försvara den arbetsordning man själv företräder. Europeiska unionen har valt att inte lägga in några tydliga och uppföljbara mål i budgetförslaget, och då kan man inte bara hänvisa till att det är så man gör - det måste också gå att försvara den ståndpunkten. Det är det jag vill veta: Varför finns inte målsättningarna?
Ludvig Aspling (SD):
Statsrådet var lite osäker på vad det var jag pratade om, så låt mig för att tydliggöra dra en parallell till ett annat utgiftsområde. I NDICI:n på utgiftsområde 6 finns det någonting som kallas partnerskapet med Afrika. Partnerskapet med Afrika har som målsättning att skapa 10 miljoner arbetstillfällen i Afrika. Det är väldigt enkelt: 10 miljoner arbetstillfällen ska skapas.
När programtiden har gått ut kommer vi att kunna titta efter och se om 10 miljoner arbetstillfällen har skapats eller inte. Har de inte skapats har politiken inte nått målet, och har de skapats har politiken nått målet - väldigt enkelt. Det är exakt den typen av uppföljbara mål jag skulle vilja se i budgetförslaget, och det är det som inte finns. Att det är komplexa frågor håller jag med om. Det handlar om jättemycket pengar och berör flera medlemsstater.
Jag har full respekt för att detta inte är enkelt. Jag står inte här och påstår att det är ett misslyckande om det inte blir precis som kanske jag eller Socialdemokraterna skulle vilja ha det och att det i så fall skulle innebära att Socialdemokraterna är inkompetenta. Det är inte det jag säger, utan det jag säger är att det inte verkar finnas något större intresse för det här. Statsrådet påpekar att det inte alltid blir som man vill. Nej, det förstår jag också - det är ju en stor förhandling.
Men Socialdemokraterna eller den här regeringen har ju aldrig någonsin lyft fram frågan offentligt. Jag har aldrig hört ett enda statsråd säga, i något sammanhang, att någonting vi skulle vilja se mer av är tydliga och uppföljbara mål i EU:s budget. Det har jag aldrig hört, med reservation för att jag kan ha fel. Jag har inte riktigt känt att detta ligger i toppen av agendan, trots att det är en extremt viktig fråga.
Det är därför jag menar att jag skulle uppskatta om detta var någonting man pratade om lite då och då - att det finns ett stort problem här - även om man inte når hela vägen fram.
Ludvig Aspling (SD):
Turkiet är i dag en instabil och auktoritär stat som fängslar flest journalister i världen, som griper och torterar oppositionella och som förvärrar kriget i Syrien. Dessutom leds Turkiet av en uttalad islamist. Mot bakgrund av situationen i landet rapporterade statsministern till EU-nämnden för ett par år sedan att medlemskapsförhandlingarna de facto hade avstannat för länge sedan och att detta också var rimligt med tanke på utvecklingen. Då är det också rimligt att förmedlemskapsstödet till Turkiet påverkas.
Men, fru talman, Turkiet får fortfarande mer förmedlemskapsstöd än något annat kandidatland. För åren 2018-2020 uppgår stödet till ungefär 20 miljarder kronor. Det är ingen liten slant. Jag vill därför fråga EU-ministern varför EU fortsätter att betala ut detta föranslutningsstöd och vad han kommer att göra för att sätta stopp för det.
Ludvig Aspling (SD):
Statsrådet verkar inte känna till syftet med förmedlemskapsstödet. Syftet med stödet är inte att Turkiet ska bli ett helt annat land än det är i dag. Syftet med stödet är att förbereda Turkiet för anslutning till Europeiska unionen. Det kan inte vara tydligare. Detta avslöjar ändå på något sätt att det finns en ambition någonstans att lite längre fram i tiden göra Turkiet till medlem. Det anser vi vara minst sagt oansvarigt.
Ludvig Aspling (SD):
Förra året genomfördes ett val i Zimbabwe. Även om det inte slutade i en regelrätt våldsorgie den gången kantades valet av omfattande oegentligheter, vilket ledde till att den socialistiska regimen fortfarande sitter kvar. Valobservatörer från Afrikanska unionen, från EU och från USA har rapporterat om fantasisiffror i röstlängderna, omfattande regeringspropaganda och tryck på offentliganställda att rösta på regimen.
Det står med andra ord klart att valet inte har gått demokratiskt riktigt till. Samtidigt betalar Sverige ut så kallat parlamentsstöd till Zimbabwe, alltså bistånd för att hjälpa parlamentet. Jag vill därför fråga biståndsministern dels om han anser att valet i Zimbabwe genomfördes på ett fritt och rättvist sätt, dels varför Sverige betalar ut bistånd till ett parlament vars ledamöter har tillsatts genom valfusk i stället för att stödja den demokratiska oppositionen.