KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Tack Peter Persson för en viktig interpellation som trots allt tar upp ett mer angenämt problem att hantera än den massarbetslöshet som rådde när alliansregeringen förra gången tog makten, 2006, under en högkonjunktur där jag vill hävda att vi hade betydligt fler arbetslösa än i dag. Jag vill också tacka finansministern för ett väldigt uttömmande svar som berör många av de viktiga åtgärder som har vidtagits. Jag vill ändå lyfta upp bland annat reformeringen av trygghetssystemen.
Där handlar det både om arbetsmarknadspolitiska åtgärder i en lågkonjunktur, som har varit väldigt viktiga för att föra folk närmare arbetsmarknaden, och om jobb- och utvecklingsgarantin, som är mycket mer aktiv på det området än den tidigare arbetsmarknadspolitiken var. När det sedan gäller reformeringen av sjukförsäkringen och den reformering som ständigt pågår inom detta viktiga område kan vi konstatera att vi i dag har hälften så många som är hälften så sjuka hälften så länge som tidigare.
Det är naturligtvis en väldig framgång att ett ökat antal av dem som tidigare hade problem med sjukskrivning och sjukdom också kommer närmare arbetsmarknaden. Till detta noterar vi med stor glädje att den senaste reformeringen som föreslås av regeringen innefattar just förstärkt fokus på yrkeslivsinriktad rehabilitering, alltså de svagaste, de som står längst ifrån arbetsmarknaden får nu med Alliansen ett starkt stöd för att kunna närma sig arbetsmarknaden.
Det är också så att man sätter av, mycket generöst och humanitärt, tycker jag, 3 000 platser till dem med funktionshinder för att också ge den gruppen möjlighet att komma in på arbetsmarknaden. På det här sättet arbetar man ju med reformering av trygghetssystemen parallellt med det som också tas upp av interpellanten, nämligen skattepolitiken. Låt mig då stanna vid detta, fru talman.
Jag tycker att just det uttryck som Peter Persson lyfte fram i sin interpellation förtjänar att bemötas, om inte av finansministern så av mig. Interpellanten skriver: "Skattesänkningar ger oss bara mindre resurser till framtidsinvesteringar i till exempel utbildning." Fru talman! Ingenting kan vara mer fel. Om man har ett högskatteland som har de kanske högsta skatterna av jämförbara länder i hela världen leder detta till mindre incitament att arbeta.
Mycket konsekvent har också de upprepade jobbskatteavdragen, som Socialdemokraterna nu dessutom ställer sig bakom i allt väsentligt, givit de incitamenten till mer arbete i befolkningen som också leder till att statskassan får mer resurser. Nettoinflödet blir alltså större. Det är ju den ekvationen som Socialdemokraterna vägrar att se. Man anser att det är bättre att färre betalar mer än att fler betalar mindre.
Jag kan tycka att det ideologiskt skulle passa Socialdemokraterna ganska väl, om jag förstår er rätt, att just fler är med och bidrar men att alla bidrar med något mindre. Det är rättvist. Det är också arbetsskapande och bidrar till större resurser så att man kan genomföra de reformer i bland annat trygghetssystemen som i sin tur leder till att fler den vägen kommer in på arbetsmarknaden.
Finn Bengtsson (M):
Interpellationen berör, som vi sagt, flera domäner. Den berör både arbetsmarknadspolitiken och trygghetssystemen, bland annat beträffande sjukförsäkringarna. Med tanke på just den politik som bedrivits är i dag hälften så många hälften så sjuka hälften så länge.
Det är klart att det är väldigt viktigt att konstatera att den här utsatta gruppen som tidigare i många stycken varit passivt verkande i ett sjukskrivningsscenario snarare än att kunna vara med och bidra på en arbetsmarknad har varit ett kapitalt misslyckande för den senaste socialdemokratiska regeringen.
Göran Persson insåg mycket riktigt detta och såg till att det kom fram ett förslag från en tidigare socialdemokratisk socialförsäkringsminister - ett förslag som sedan genomförts av alliansregeringen, dessutom nu med ytterligare förstärkta resurser för att tillmötesgå sjukas rehabiliteringsbehov så att de kan närma sig arbetsmarknaden.
På så sätt är det en gåta för mig att man kan stå här i talarstolen och tala om att den här gruppen på något sätt skulle ha fått det sämre genom våra reformer, alltså genom att man flyttats från en passiv sjukskrivning till ett aktivt närmande till arbetsmarknaden. På något sätt är det helt obegripligt att detta skulle vara kontraproduktivt med tanke på de flaskhalsar som tas upp i interpellationen.
Snarare är det så att alliansregeringen på detta sätt visar inte bara hur man värnar - som finansministern skriver i sitt svar - detta med hur flaskhalsarna ska bemötas för dem som är friska och som inte i onödan varit försatta i sjukförsäkringssystem utan också att vi ser dem som faktiskt felaktigt kommit att hamna i olika försäkringssystem. Man har nu goda möjligheter att ta sig från de försäkringssystemen. Det här är ett humanistiskt inslag.
Jag kan berätta för interpellanten - en fråga ställdes ju om var jag i går befann mig - att jag satt och läste om hur farligt det är att vara förtidspensionär. Glädjande nog kan vi konstatera att det nu är hälften så många förtidspensionärer jämfört med toppåret 2002/03. Det här är en hälsoaspekt av stora mått men också något som för dessa människor närmare arbetsmarknaden. Jag väntade på att lite grann få berätta för dem i det så kallade påskuppropet. Men ingen kontaktade mig. Jag hade mycket av information att delge dem men fick, tyvärr, ingen inbjudan.
Finn Bengtsson (M):
Nu börjar jag känna igen Monica Green och Socialdemokraterna i debatten. Det målas upp en undergångsstämning, bidragslösningar föreslås och bidrag är inte fult. Låt oss titta lite på bidragsdefinitionen. För mig är det ganska enkelt. Bidrag är något man i netto tar emot.
Om en försäljare realiserar sina varor rör det sig inte om ett bidrag till kunden - inte så länge det finns en vinstmarginal hos försäljaren. I detta fall är staten nettomottagare av arbetsgivaravgifterna även om vi sänker dem. Alltså är det inte att betrakta som bidrag. Att man däremot använder det solidariskt mellan staten och arbetsgivarna för att komma till rätta med vissa grupper som har svårt att komma in på arbetsmarknaden är helt rimligt.
Jag förstår inte varför man är så negativ till denna typ av åtgärder. Det är inte bara en typ av riktad åtgärd utan många åtgärder samtidigt, vilket nämns i finansministerns svar. Låt mig till sist, fru talman, ta upp frågan som berörs i interpellationen om att det skulle vara en dyr åtgärd.
Finansministern kanske inte vill säga detta om och om igen, men låt mig säga det: Tack vare finansministerns kloka politik har vi klarat en svår finanskris bättre än de flesta länderna i världen. Vi har dessutom starka och sunda statsfinanser. Alliansregeringen betonar hela tiden värdet av detta. Vi har lyckats få ned statsskulden, vilket gör att det finns utrymme för denna typ av reformer. Detta ställer dyrhetsbegreppet i relation.
Har man i stället höga statsskulder, lånar mer pengar och har en osund statsbudgetpolitik blir varje åtgärd väldigt dyr, med tanke på att man egentligen inte har råd att genomföra den. Finansministern ska ha all ära för att han använder sig av de resurser han har för att låta de som står längst från arbetsmarknaden på olika sätt få större möjlighet att komma in på arbetsmarknaden igen.
Finn Bengtsson (M):
När interpellanten inte har några argument att möta socialförsäkringsministerns förslag på att komma med konstruktiva förslag i stället för att raljera med icke konstruktiva förslag går han in i en massa villfarelser. Låt mig börja med att referera till detta med läkare, Patrik Björck. Jag råkar själv vara läkare, och under större delen av den tid då sjukförsäkringen gick åt fel håll från 60-talet och fram till 2004 har jag sjukskrivit folk till skillnad från Patrik Björck.
Jag har sett hur en slentrianmässig kultur har utvecklats i det här landet till skillnad från i princip alla andra likvärdiga länder där man hade en annan inställning till sjukförsäkringen som en omställningsförsäkring vid sjukdom. I Sverige har vi 50 000 legitimerade läkare. 100 av dem är inte särskilt många. Det stämmer inte att Läkarförbundet ställer upp på det så kallade upprop som de här 100 läkarna har skrivit. Många av dem har för övrigt ett organiserat socialistiskt antingen aktivt värv eller förflutet.
Att använda läkarkåren som stöd för att den här försäkringen och reformen av försäkringen inte skulle fungera är helt fel. Låt mig sedan gå över till detta med administrativa tider. Den tidigare, socialdemokratiska sjukförsäkringsministern Anna Hedborg sade att man måste ha tider inte för sjukdom utan för bedömning av arbetsförmåga. Har man inte fasta tider för detta görs inte heller någon sådan bedömning.
De första som gick över från slentrianmässig sjukskrivning till arbetslivsintroduktion hade varit sjukskrivna i decennier, det vill säga tiotals år. De hade varit lämnade utan någon som helst test på om det fanns arbetsförmåga eller ej. Som jag sade i mitt förra inlägg visar det sig att av dem som har kommit över till Arbetsförmedlingen är över 16 000 av drygt 29 000 i någon form av arbetsmarknadspolitisk åtgärd inklusive arbete.
Jag vill påstå att de siffror som Patrik Björck nämner inte stämmer, utan Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen har tillsammans rapporterat dessa siffror den 28 februari.
Finn Bengtsson (M):
Jag börjar med att tacka statsrådet för ett klart förtydligande av vad regeringen har gjort i den fråga som interpellationen handlar om. Sedan skulle jag gärna vilja återgå till en historieskrivning som är något annorlunda än den som Gunvor G Ericson gör.
Om vi tittar tillbaka till årsskiftet när vi fastställde budgeten för innevarande år hade alliansregeringen och den rödgröna exakt samma resurs avsatt för Försäkringskassan med det sparbeting som ligger på lång sikt.
Försäkringskassan inkom på regeringens uppdrag med en handlingsplan för hur man skulle lösa sin uppgift fram till 2013. Den 13 april anges tilläggsbudgeten i vårpropositionen, och oppositionen har möjlighet att på punkten där Försäkringskassan har yrkat mer pengar, som jag har uppfattat det, lägga till detta i sin budget. Det kommer inget sådant besked.
Dagen efter fattas ett enhälligt beslut i socialförsäkringsutskottet om att regeringen ska återkomma med förslag som tillgodoser medborgarnas behov av att Försäkringskassan är tillgänglig lokalt med möjligheter till personliga möten och bidrar till ökad samverkan mellan statliga myndigheter, precis som refereras i interpellationens inledningsfras.
På basis av detta beslutar regeringen den 12 maj, som det står utförligt i ministerns svar, att vidta åtgärder i enlighet med utskottets initiativ och tillkännagivande. Dessutom har regeringen då för avsikt att i snar närtid komma till socialförsäkringsutskottet och redogöra för det beslut som man har fattat.
Den tidsåtgång som detta har tagit är alltså i princip en och en halv månad från det att handlingsplanen inkommer till dess att utskottet bestämmer sig för att göra ett tillkännagivande. Knappt en månad därefter agerar regeringen.
Man kan undra vilken hastighet Gunvor G Ericson anser att man ska ha i en sådan viktig process när det gäller att skapa trygghet och säkerhet och samtidigt också ha en rimlig utgiftstolkning utifrån det beting som man enligt rambudgeten ska hantera. Jag läser att Gunvor G Ericson har bekymrat sig för både personal på Försäkringskassan och Försäkringskassans kunder och klienter.
Det har jag också gjort. I bland annat min hemstad Linköping besökte jag Försäkringskassans kontor både innan Gunvor G Ericson var där och efter att hon var där. Jag tror att det har spritt sig en viss oro genom att man felaktigt målar upp bilden av att både utskottet och regeringen har varit passiva i förhållande till Försäkringskassans beslut. Tvärtom vill jag säga att det har varit en mycket stor aktivitet och att det nu har blivit en lösning, som jag uppfattar det.
Det är ett något oansvarigt sätt, som jag ser det, att bedriva oppositionspolitik när man skrämmer upp folk som redan är bekymrade och berörda när det faktiskt är så att denna fråga hanteras med synnerligen stor varsamhet inom Regeringskansliet, och Försäkringskassan får tillbaka frågan på sitt bord.
Finn Bengtsson (M):
En opposition ska så klart opponera. Med detta sagt är det också viktigt att oppositionen tar sitt ansvar. När Gunvor G Ericson här talar om en tröghet i regeringens hantering som gör att det har skapats oro och att folk på Försäkringskassan möjligtvis i förtvivlan sagt upp sig måste man ställa en motfråga om att piska upp en stämning och om att ingenting görs, om att ingenting händer. Men regeringen för förtroliga samtal med Försäkringskassan, och vi i utskottet har också samtal med Försäkringskassan.
Processtiden är mindre än två och en halv månad från ax till limpa. Det är klart att interpellanten är irriterad över en sådan här blindgångare till interpellation som inte mynnar ut i annat än att problemet nu i princip är löst. Det innebär också att Försäkringskassan får en hemläxa att göra. Det kommer att rapporteras i den tidsordning som ministern i sitt svar och även i en muntlig kommentar redogjort för. Fru talman!
Det är viktigt att hålla sig till verkligheten. I interpellationen skriver interpellanten: "En avveckling av servicekontoren drabbar inte bara dem som är försäkrade hos Försäkringskassan. Eftersom kontoren drivs tillsammans med Pensionsmyndigheten och Skatteverket tvingar regeringens besparingsbeslut även dessa myndigheter att försämra sin service till medborgarna." Fru talman! Om det som sägs i interpellationen stämmer tvingar också Miljöpartiet samma myndigheter att försämra sin service till medborgarna.
Inte på någon punkt, vare sig i årets budget eller i tilläggsbudgeten, finns det någon yttring från Miljöpartiet om att tillskjuta de medel som ska förhindra dessa besparingar eftersom vi är rörande överens. Precis som ministern här sagt är det att koka soppa på en spik att säga att allt ska hända utan att medel tillsätts.
Dessutom förnekas det att processen från regeringens sida gått både rättssäkert och väldigt fort för att vara en mycket viktig process gentemot en av våra största myndigheter.
Finn Bengtsson (M):
Wiwi-Anne Johansson nämner många bra honnörsord i sin interpellation. Här skrivs att solidaritet mellan generationerna bör vara en utgångspunkt för ett stabilt pensionssystem. Lite längre ned talar interpellanten om att dagens system skulle vara underfinansierat. Det ligger väl underförstått att Vänsterpartiet tänker sig någon lösning som på något sätt skapar ett stabilt pensionssystem och har en bättre finansiering.
Det var därför som jag i mitt förra inlägg ställde en fråga. På alla andra utgiftsområden ligger Vänsterpartiet i topp vad det gäller utgifter. Frågan är då hur man ska kunna hitta fram till en tryggare lösning än det system som nu påstås vara underfinansierat. Det är viktigt, herr talman, att slå fast att det svenska pensionssystemet bygger på att det är den generation som nu arbetar som betalar in lejonparten av det som utfaller som pensioner till dem som är pensionärer, och så är det tänkt att fortsätta. Några andra förslag har jag i alla fall inte hört.
Detta innebär att det är väldigt viktigt att ha en arbetslinje, att trygga att människor arbetar. Det var därför jag kommenterade detta. Med det sjukförsäkringsförslag som Vänsterpartiet har är det egentligen en återgång till ett massutanförskap där man inte är med och bidrar till pensionsutvecklingen. Då kan man raljera kring PPM-systemet och säga att det är en dålig avkastning och så vidare.
Den typen av förvaltning är fortfarande långsiktigt sett ofta väldigt vinstgivande, om man ser det över långa konjunkturcykler som det handlar om när det gäller att bygga upp pensionssystem. Dessutom är det lite förvånande, som jag sade, med alla andra utgifter som Vänsterpartiet föreslår, inte minst på områden som sjukförsäkringen och sjukvården, där man också tänker sig att återgå till en gammal ineffektiv modell som har provats i samhällen. Där har de inte haft den mest effektiva vården.
Man är kanske inte heller beredd att titta över pensionsåldern trots det faktum att vi nu har en åldrande befolkning som lever längre. Det är en ekvation som jag har svårt att få att gå ihop.
Finn Bengtsson (M):
Det faktum att vissa kommuner inte anvisar skattefinansierade sommarjobb kan inte tas till intäkt för att man i dessa kommuner inte engagerar sig för att det ska finnas sommarjobb. Det kanske är kommuner som just har ett gott företagarklimat för små och medelstora företag, vilket gör att man utan att använda skattesubventioner som kan riktas till mycket mer utsatta grupper än unga, friska individer kanske ser till att det trots allt finns sommarjobb.
Alliansregeringen har faktiskt på olika sätt engagerat sig i ungas möjligheter att kunna arbeta och samtidigt behålla andra rättigheter. Ett exempel är att vi höjer taket för de studerande inom ramen för hur mycket de får arbeta utan att förlora sitt studiebidrag. När det gäller funktionsnedsatta och dem som har det allra svårast med aktivitetsersättning, så kallad förtidspension, tillåts man nu alltmer komma in i arbete.
Man kommer inte bara in i arbetsgemenskap utan tjänar även egna pengar utan att för den sakens skull förlora sin förtidspensionsersättning. Detta är ett sätt att attackera väldigt mycket viktigare frågor på sikt, för att unga människor ska kunna komma in i ett arbetsliv.
Det är också intressant att titta på interpellationerna, som handlar om att regeringen gjorde en satsning 2010 när det verkligen var en global finanskris som även Sverige drabbades av - om än, gudskelov, något mindre tungt än många andra länder i vår närhet. År 2006 fanns samma utställda löfte ifrån Socialdemokraterna.
Då hade vi ett helt annat, gynnsamt konjunkturläge, under vilket jag verkligen kan ifrågasätta hur man kan spendera skattebetalarnas pengar på att primärt se till att sommarjobb i kommunal sektor och landstingssektor stimuleras med skattemedel i förhållande till alla andra viktiga välfärdsfrågor vi har att ta ansvar för - i stället för att under högkonjunktur se till att små och medelstora företag vågar anställa även ungdomar under kort tid på sommaren.
Det måste väl vara den rimliga strategin att i första hand överväga.
Finn Bengtsson (M):
Debatter kan ibland bli hur fåniga som helst, men vi måste hålla oss till riktiga siffror. Här nämner Eva-Lena Jansson en siffra som inte stämmer med de siffror som Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen förmedlade den 28 februari. Det är de senaste siffror vi har på vad det egentligen handlar om, de som har uppnått tvåochetthalvtårsgränsen för att sedan prova arbetslivsintroduktion alternativt återgå i sjukförsäkringen eller faktiskt stanna kvar i sjukförsäkringen.
Siffror säger att det handlade om 45 011 personer fram till tredje kvartalet 2010. Av dem var det 24 procent, alltså en fjärdedel, som inte gick över från sjukförsäkringen utan fortsatte att vara förlängt sjukskrivna.
Av dem som sedan hamnade i ALI, 76 procent, var det 43 procent som sedan visade sig återvända till sjukförsäkringen, men 57 procent stannade kvar i arbetsförmedlingens regi, det vill säga att det är upp till 12 procent, 3 472 personer, som har fått arbete. Vill man då i stället, som Jasenko Omanovic säger, att de ska vara sjukskrivna, att de inte ska arbeta?
Vad är det för lösning på ett problem att dra slutsatsen att människor som faktiskt har arbetsförmåga i stället ska vara långtidssjukskrivna med den stora sannolikheten att de passivt övergår i förtidspension? Det var ju detta som var den inhumana situationen. Slutligen stämmer inte heller siffran för det gigantiska ekonomiska bistånd som utbetalades från kommunerna, Jasenko Omanovic. Här har SKL själva tagit fram uppgifter från tre kommuner.
De visar att det är marginella ökningar, under 1 procent, av den totala kostnaden för ekonomiskt bistånd i kommunerna som kan hänföras tillbaka till det som då sades vara det som skulle komma från sjukförsäkringen. Siffror är viktiga, men de ska vara korrekta.
Finn Bengtsson (M):
Jag får tacka för interpellationen och även tacka statsrådet för ett uttömmande svar. Det är kanske lite besvärande att diskutera en motion som enligt vad jag kan se är diarieförd dagen efter att regeringen fattat det slutliga beslut som löste ut hela det problem som denna interpellation handlar om. Det blir lite grann som att koka soppa på en spik, fru talman, när man ska göra ett nummer av någonting som redan är löst. Det förtjänar ändå att beskriva historiken.
Jag sitter själv i socialförsäkringsutskottet och var till skillnad från interpellanten med på det enhälliga tillkännagivandet så jag vet historiken. Innan årsskiftet lades det fram en budget för bland annat de besparingar myndigheterna har att rätta sig efter där det inte fanns någon skillnad mellan Socialdemokraterna och alliansregeringen.
Försäkringskassan lämnade då på regeringens uppdrag den 28 februari - alltså precis i slutet på februari - en redogörelse för hur man vill lösa uppgiften. Efter detta diskuterade vi saken inom utskottet efter att ha hört kassans ledning. Man förde definitivt samma diskussioner på Regeringskansliet, vilket ledde till att vi den 14 april fattade detta enhälliga beslut om ett tillkännagivande. Knappt en månad därefter fattade regeringen det slutgiltiga beslutet.
Man gick alltså från ax till limpa på kortare tid än två och en halv månad. Fortare kan man inte göra en sådan här process på ett rättssäkert sätt med mindre än att - om interpellanten antyder det - att de som vi högaktar i Sverige, de självständiga myndigheterna, ska toppridas av politiker i parti och minut. Detta är en process som har skett på ett synnerligen gediget sätt för att komma åt ett problem. Alla myndigheter kan naturligtvis komma fram till lösningar som vi som politiker har synpunkter på.
Men vi måste också respektera myndigheternas självständiga uppdrag och lösningar på problemen innan vi kastar oss över och desavouerar det hela. Man ska också komma ihåg att det under denna process har varit en vårbudget där Socialdemokraterna, om de nu verkligen ville lösa ut detta ekonomiskt, i sin tilläggsbudget hade kunna föreslå mer medel till myndigheten. Den kände ju här av ett sparbeting som vi var överens om tidigare.
Men sådana medel fanns inte anvisade. Fru talman! Det blir ganska ihåligt att stå och argumentera för en sådan här interpellation. Men vi kan väl använda tiden till att få höra lite grann om Statskontorets framtida uppdrag. Det är ju trots allt den viktiga långsiktiga lösningen. Även där har regeringen från Socialdepartementet tagit ett initiativ som jag med spänning väntar på att få höra socialministern lägga ut texten om.
Finn Bengtsson (M):
Det är en intressant diskussion. Jag delar Marie Nordéns intresse för den lokala servicen, men det finns en viktig skillnad.
Då går det inte att spara pengar. Jag vidhåller att min historiebeskrivning om att det tog knappt två och en halv månad från ax till limpa var helt korrekt. När regeringen är så aktiv är det inte bra.
När regeringen och dess riksdagsunderlag tillsammans med oppositionen förhandlar fram en lösning via ett utskottsinitiativ så att regeringen får möjlighet att ta ställning är det inte heller bra. Det är lite ovanligt att när vi i den här kammaren visar på handlingsvilja tillsammans med oppositionen är det plötsligt inte bra. Det beskrivs som om vi har varit motspänstiga och motsträviga. Så är inte alls förhållandet.
Jag har själv besökt servicekontoren i mitt hemlän Östergötland, bland annat i Linköping där man har 2 500 besök per månad. Det är klart att ett sådant kontor har väldigt mycket att tillföra. Finns det ett kontor som kanske har tre besök i veckan, och de är spontana och inte tidsbeställda, kan jag förstå att man där kan fundera över en annan struktur. Jag tycker att vi har landat i en bra lösning. När det inte finns någon skillnad i budgetramen kring vad besparingen innebär har regeringen hanterat frågan på ett alldeles utmärkt sätt.
Jag tycker att motionen därmed är besvarad.