Jan Lindholm (MP):
För Miljöpartiet var det helt självklart att det så kallade sparkravet i LSS-utredningen inte hade någon som helst koppling till ett ifrågasättande eller en begränsning av de rättigheter som lagen ursprungligen ansågs innebära för personer med funktionsvariationer. Syftet var det motsatta.
Utredningens uppgift var och är fortsatt att säkerställa att LSS-lagens rättigheter inte urvattnas av den praxis som har utvecklats. Det så kallade sparkravet handlade dels om att förbättra lagen så att personer som inte omfattas av personkretsarna inte ska kunna tillskansa sig bidrag. Dels handlar det om det generella ekonomiska ansvaret som vi inom politiken alltid måste ha när vi hanterar skattebetalarnas pengar.
För att en rättighet ska säkras långsiktigt gäller det att den tillgodoses inom ekonomiska ramar som medborgarna accepterar. En slösaktig tillämpning gynnar aldrig de brukare som har rätt till stöd och som ska ha det. Miljöpartiets ambition har aldrig varit att försämra för dem som har behov av assistans för att kunna leva ett liv så likt andras som möjligt.
Tvärtom har vår oro för kritiken mot lagen motiverat oss att genom den utredning vi har varit med om att tillsätta försöka säkerställa att det ursprungliga syftet med lagen kan fortsätta att gälla. När vi diskuterar den här frågan måste vi vara väldigt ödmjuka inför den historik som LSS-lagstiftningen och dess tillämpning ger oss kunskap om.
En rättighetslagstiftning som genererar stora och ganska osäkra kostnadsposter i statsbudgeten kräver nog den breda uppslutning i politiken som jag tror att alla var överens om 1993. Jag var ju själv inte med då.
Att det varit svårt att hantera de problem som tillämpningen och vägledande domar har gett är kanske en signal om att politiken har varit osäker på om den breda uppslutningen verkligen finns i dag eller har funnits under resan. Ingen har vågat öppna Pandoras ask, som jag har hört någon uttrycka saken.
Förhoppningsvis har alla de debatter vi i år har haft om assistansen skingrat denna osäkerhet. Det underlättar säkerligen att hitta ett brett stöd som en förnyad och bättre LSS-lagstiftning skulle vara betjänt av. Jag tror inte att någon vill se en framtid där politiker bråkar om vad avsikten med en ny lag var.
Det kan i värsta fall leda till att vi kommer tillbaka till den situation vi nu befinner oss i. Myndigheter och domstolar har ett enklare jobb med tolkningen av de lagar vi stiftar om vi är så pass överens i grunden när det gäller värderingar att det inte krävs vaga formuleringar för att nå en stor uppslutning bakom lagen.
För de personer som har ett långvarigt eller ett livslångt behov av assistans för att så mycket som möjligt kunna leva ett liv som alla andra är det viktigt att villkoren är förutsägbara och långsiktiga. Ett brett politiskt stöd för en ny lag borde därför vara väldigt eftersträvansvärt.
Jag kommer själv inte att sitta i riksdagen under nästa mandatperiod men jag utgår från att en ny rödgrön regering kommer att presentera förslag till en förtydligad lagstiftning utifrån Utredningen om översyn av insatser enligt LSS och assistansersättningen. Miljöpartiets förhoppning är att detta arbete ska leda till att de osäkerheter som nu råder blir blott ett minne.
Vi vill att de med behov av assistans därefter ska kunna känna sig trygga med att en sådan förbättring ger dem möjlighet att leva som alla andra. Då måste kanske även huvudmannaskapsfrågan lösas, fru talman.