KBLab/rixvox huggingface dataset:
Linda Lindberg (SD):
Jag har också läst den rapport som statsrådet hänvisar till. Och visst, så kan det ju vara. Men faktum kvarstår ändå att det är dagar som brinner inne, och familjer anpassar sig såklart för att man vill använda så många dagar som möjligt. Samtidigt instämmer vi i att det är viktigt att ha jämställda förutsättningar redan från start.
Där har vi en del andra förslag som stimulerar och gör det på ett bra sätt, bland annat förslag om rätt till ledighet för närvaro vid mödravården under hela graviditeten, som jag och statsrådet har debatterat om tidigare. Vi föreslår också en fördubbling av de tio dagar som man får i direkt anslutning till förlossningen, vilket gör att båda föräldrarna kan vara hemma en hel månad efter förlossningen.
Vi vill också att man ska kunna ta ut flera dubbeldagar, så att båda föräldrarna kan vara lediga samtidigt. Vi har alltså flera åtgärder som skulle kunna underlätta för båda föräldrarna att njuta av föräldratiden och tidigt umgås med den nya familjemedlemmen utan att för den skull begränsa valmöjligheten på något sätt. Det är viktigt att poängtera.
När det gäller de ekonomiska konsekvenserna menar vi att ingen ska drabbas ekonomiskt, oavsett vem det är som är hemma, för faktum kvarstår att den som väljer att vara hemma får en något lägre månadsinkomst. Men pensionsrätt för barnår kompenserar ganska mycket det pensionstapp som man får när man är föräldraledig.
När vi har tittat på just den ekonomiska jämställdheten har vi sett att den största förlusten egentligen är först när en förälder väljer att gå ned i tid fram till dess att barnet fyller åtta år. Här behövs det reformer. I stället för att fortsätta med fler kvoterade föräldramånader, som Socialdemokraterna menar ska vara sex månader per förälder, borde man fokusera på att stärka ekonomin för dem som väljer att ta ut föräldraledighet under småbarnsåren och ta ett lite större ansvar hemma.
Det är en tuff situation för många föräldrar i dag. Kvinnor med barn drabbas ofta av psykisk ohälsa på grund av stress och dubbla roller. Allt hänger ihop. Att begränsa familjers valmöjlighet, som man gör i detta fall med fyraårsregeln, är ingen fördel. Det är inte rätt väg att gå.
Jag tror att man kan använda incitamenten på ett annat sätt än med den ingång man hade när man implementerade fyraårsregeln. Min fråga till statsrådet är fortsatt: Anser statsrådet att det är viktigt med ett jämställt uttag av föräldradagar, att det är prioriterat för att familjer ska få ihop sin vardag på allra bäst sätt utifrån sina egna förutsättningar.
Jag har inte varit statsråd. Men jag har varit egenföretagare och också haft begränsad möjlighet att ta ut föräldradagar, så jag vet att det är en del dagar som brinner inne av andra anledningar än fyraårsregeln.
Linda Lindberg (SD):
Visst är det jätteviktigt att ha en balans i detta. Vi ska dels sträva efter ekonomisk jämställdhet, framför allt, dels att barnets bästa ska vara i fokus hela tiden. Man har olika förutsättningar att ta ut föräldraledighet, oavsett om man är statsråd eller egenföretagare.
Samtidigt som regeringen införde fyraårsregeln höjde den gränsen för hur länge man får ta ut föräldradagar från åtta år till tolv år. Å ena sidan förlängs tiden som man får ta ut, å andra sidan begränsas antalet dagar som man får spara, vilket begränsar flexibiliteten för föräldrarna.
Regeringen tar ett visst antal dagar från familjerna och lägger sedan fram ett förslag om en familjevecka och ger alltså samma antal dagar med den andra handen. Varför inte släppa fyraårsregeln som gör att föräldrarna kan spara några av sina dagar? Då kan de planera för framtida föräldradagar, skoldagar, lovdagar eller liknande.
Varför göra föräldraförsäkringen så otroligt komplicerad och regelstyrd? Låt det vara upp till föräldrarna att själva bestämma och planera fram till dess att barnen är tolv år så att de kan använda sina dagar vid exempelvis lovdagar i stället för att, som regeringen gör nu, ta med den ena handen och ge med den andra.
Linda Lindberg (SD):
Vi kan här i kammaren konstatera att brott mot det gemensamma välfärdssystemet likt många andra brottskategorier är något som upprör såväl oss som medborgaren. Det handlar inte bara om den ekonomiska förlusten utan om medborgarnas tillit och förtroende till det gemensamma välfärdssystemet.
Det framgår också i flera rapporter att medborgarnas förtroende för systemets funktioner och legitimitet är minst lika viktigt som systemets leverans. Det rapporteras om personer som flyttat tillbaka till sina hemländer utanför EU:s gränser, likt de 45 IS-terroristerna som vi talade om tidigare, och fortsätter att inkassera diverse förmåner ur det svenska välfärdssystemet under långa perioder.
Precis som jag sa tidigare är det ett hån mot alla utförsäkrade, fattigpensionärer och alla andra som varje månad bidrar till det svenska bidragssystemet. Regeringen med sin humanitära hybris verkar tycka att Sverige ska räcka till för all världens befolkning. Jag tror inget retar folk mer än just det vi pratar om i denna debatt och som man kortfattat kan summera som orättvisa och orätt.
Det finns människor som utförsäkras, pensionärer som sätts på bar backe, fattigdom, barnfattigdom och så vidare, och sedan strömmar det ut medel felaktigt i andra ändan. Vill vi på riktigt få ordning på problematiken behöver den angripas, precis som statsrådet säger, från flera håll. Samtidigt är det viktigt att det inte drabbar den som har rätt till stöd. Vi är för ett generöst socialförsäkringssystem för den som har rätt till det.
Du ska kunna lita på välfärden när du behöver den. Vi måste helt enkelt skyndsamt få till en ordentlig lagstiftning samt skärpa kraven på tillgång till den svenska välfärden. Det är oerhört primärt i mina ögon. Varför ska medborgarna fortsätta att betala in till det gemensamma välfärdssystemet om kvaliteten sakta sjunker i takt med att kriminella systematiskt dränerar det?
Linda Lindberg (SD):
Faktum är ändå att Försäkringskassan har efterfrågat mer pengar för att så att säga kunna bemästra reformförändringarna. Regeringen har tillskjutit medel, men man menar att det trots allt inte räcker. Statsrådet är medveten om att Försäkringskassan i regeringens senaste regleringsbrev uppmanas att återkomma med en handlingsplan för handläggningstiderna nu i mitten av februari, vilket man också såklart har gjort.
Man kan konstatera att i januari 2021 var handläggningstiden för omvårdnadsbidrag i genomsnitt 267 dagar och för merkostnadsersättningen 307 dagar. Det är i runda slängar nio månader. Myndigheten tror att man ska vara i balans och ha en handläggningstid på 90 dagar vid utgången av 2023. Det är ganska lång tid, kan jag tycka.
Även om belopp fås retroaktivt kan det vara förödande för familjer att vänta så lång tid på besked och utbetalning från Försäkringskassan. Försäkringskassan arbetar febrilt med att försöka få ned handläggningstiderna, men man tycker att man arbetar i uppförsbacke.
Precis som statsrådet nämnde tidigare riktades det i höstas högljudd kritik mot att flera familjer faktiskt har fått sänkta ersättningar och att det inte har blivit enligt regeringens intentioner. Enligt Försäkringskassans egen statistik som SVT har tagit del av har cirka var tredje familj fått sänkta bidrag eller står helt utan ekonomiskt stöd.
Statsrådet säger själv att syftet inte har varit att skärpa kraven eller spara pengar utan i stället att skapa enkla och tydliga regler för ersättningar. Reformen avsåg att öka transparensen, förutsebarheten och likformigheten i besluten och skapa bättre förutsättningar. Jag kan spontant fråga mig om man verkligen tycker att det har blivit enklare och mer transparent. Jag vet inte om jag kan hålla med om det i nuläget.
I ISF:s rapport står det att man anser att kraven för att beviljas omvårdnadsbidraget har stramats åt och att trösklarna och beskrivningarna för de olika nivåerna är höga. Då har vi alltså skärpta krav. ISF lyfte också i remissomgången att det fanns vaga beskrivningar som skulle kunna medföra tolknings- och tillämpningsproblem, och det visar sig nu i förrapporten att så också har skett.
Exempelvis har barn med liknande problematik fått olika ersättningsnivåer utan att Inspektionen för socialförsäkringen har kunnat se att andra faktorer skulle ligga till grund för de olika besluten. Alltså brister vi i likformigheten i besluten.
ISF poängterar också att det finns en otydlighet och variation när det gäller hur man förhåller sig till begreppet föräldraansvar och jämförelsen med barn i motsvarande ålder och att detta också används för att motivera bedömningar som ger en lägre ersättningsnivå. Det finns alltså flera uppdagade problem som faktiskt strider mot det som statsrådet säger om att det inte var meningen.
Jag måste därför fråga igen: Avser statsrådet att titta på otydligheten när det gäller främst användandet av normalt föräldraansvar? Och vad anser statsrådet om att bedömningarna varierar så kraftigt över landet?
Linda Lindberg (SD):
Det känns ändå tryggt att höra att statsrådet är väldigt angelägen om att få ned handläggningstiderna. Jag tycker personligen att det är oacceptabelt att man ska behöva vänta i över nio månader. Vi talar här om familjer som ofta har en tuffare vardag än andra. Det är oerhört viktigt att det vi diskuterar i dag rättas till.
Ofta verkar folks besvikelse rikta sig mot Försäkringskassan när det är långa handläggningstider eller strul. Men egentligen borde ilskan landa på regeringen, inte på Försäkringskassan. Jag vill lyfta fram det, för Försäkringskassan får nog emellanåt onödigt mycket kritik.
I flera regleringsbrev har regeringen sagt till Försäkringskassan att exempelvis sjukpenningtalen inom sjukförsäkringen ska hållas låga. Då blir det såklart fler avslag. Så enkelt är det. Måhända var den tidigare reformen gammal, vilket statsrådet nämnde i interpellationssvaret. Han sa att den hade några år på nacken. Men vad var problemet med den?
Var det mest att den var gammal och att man tänkte att man ville göra någonting nytt? Detta skulle jag vilja få svar på. I dag finns nästan 36 000 ansökningar om omvårdnadsbidrag i kö, och 19 000 ansökningar om merkostnadsersättning väntar på beslut från Försäkringskassan. Dessa siffror är från januari 2021. Man tror att det kommer att ta ytterligare tre år innan man har kommit i kapp i problematiken med långa handläggningstider.
Även om Försäkringskassan har fått 3 miljoner kronor extra klarar man inte av att lösa problemet. Därför blir mina allra sista frågor till statsrådet: Var den gamla reformen verkligen så dålig att det var värt detta? Vad har egentligen blivit så mycket bättre för den enskilde?
Linda Lindberg (SD):
Precis som ministern nämnde kan nog både ministern och jag se problematiken och dela denna uppfattning. Jag kan se att vi har mycket kvar att göra, även om en hel del har gjorts. Hela situationen för barnen är för mig väldigt problematisk, fru talman, inte minst ur ett barnrättsperspektiv.
Oavsett om man kallar det våld i nära relationer eller mäns våld mot kvinnor och barn måste det angripas från flera håll. De insatser man har gjort är jättebra, och det är jättebra att man har skärpt straffen. Vi behöver dock också jobba med det proaktiva, och vi behöver se till att de som behöver hjälp och som söker socialtjänstens insatser får denna hjälp på ett adekvat sätt.
Socialtjänstens insatser utförs i dessa fall i mångt och mycket av ideella verksamheter, där återkoppling och uppföljning när det gäller barnen inte finns eftersom man inte har tagit ett beslut. Verksamheterna är inte licensierade, och det finns inga kvalitetskrav gällande säkerhet. Bemanningen kan variera kraftigt med variation över landet.
Då det inte finns några beslut om insatser gällande respektive barn saknas också dokumentationsplikt, vilket leder till att varken hemmet eller socialtjänsten kan följa upp barnens placering. Det finns då heller ingen koppling till om man har fått utbildningsinsatser eller om man har fått den vård och det stöd som finns. Som jag tidigare har nämnt vet jag att många verksamheter gör alldeles förträffliga insatser. Jag vill alltså inte kritisera någon.
Men faktum kvarstår; tiden tickar på, och barn blir just nu placerade i skyddat boende. Jag vill uppmana regeringen att skyndsamt arbeta fram ett förslag i frågan. Det vill jag verkligen se.
En avslutande, snabb fråga till socialministern gäller just barnkonventionen, dess intentioner och regeringens eget åttonde långsiktiga målområde om skydd, stöd och behandling för barn som utsätts för mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld mot kvinnor och att samhällets insatser för flickor och pojkar ska vara likvärdiga och av god kvalitet. Uppfyller vi det så som systemet ser ut i dag?
Linda Lindberg (SD):
Jag ställer min fråga till Ardalan Shekarabi. Att vårdpersonal som hjältemodigt arbetat mitt i pandemin och på grund av det har insjuknat i covid-19 sedan utförsäkrats visar vilket bristfälligt system vi har - ett sjukförsäkringssystem som redan före pandemin utförsäkrat många människor som varit för sjuka för arbete eller inte hunnit genomgå en full rehabilitering.
Att regeringen i natt efter massiv kritik skridit till handling är såklart bra, men något behöver göras här och nu för dem som faller ur systemet. Sverigedemokraterna har i dag i socialförsäkringsutskottet väckt frågan om en tillfällig förordning som innebär att man slopar 180-dagarsregeln för alla till dess att regeringens lagförslag finns på plats.
Min fråga är: Hur ser statsrådet på en sådan lösning här och nu, med tanke på alla dem som hinner utförsäkras innan en lagförändring är på plats?
Linda Lindberg (SD):
Enligt statistik från SCB ökar andelen av befolkningen med låg ekonomisk standard i Socialdemokraternas Sverige. För första gången någonsin utgör också gruppen mer än 15 procent av befolkningen, och nästan hälften av alla ensamstående kvinnor över 80 år lever med låg ekonomisk standard. Många pensionärer blev besvikna när det uppfattade löftet om 600 kronor i pensionstillägg i stället blev 25 kronor för dem med lägst pension.
Statsministerns löfte till Sveriges pensionärer blev som vanligt tunt. Förklaringen är förstås att pensionssystemet blöder. Pensionsmyndighetens skattning från 2016 visar på att varje asylinvandrare medför en nettokostnad om 800 000 kronor för pensionssystemet och statsbudgeten. Min fråga till statsministern är varför regeringen gång på gång väljer att bland annat prioritera en fortsatt invandring före våra svenska fattigpensionärer.
Linda Lindberg (SD):
Sverige har en sjukförsäkring som är i fall. Vi ser hur människor utförsäkras som aldrig förr och hänvisas till jobb som inte finns. Vi har under mandatperioden sett i regleringsbreven att Försäkringskassan ska arbeta för låga sjukpenningtal och för att skillnaden i sjukpenningtal mellan män och kvinnor ska minska. Med andra ord ska sjukpenningtalen för män och kvinnor vara jämställda. Det finns absolut många viktiga delar i jämställdhetsarbetet.
Men i vilket syfte kan man ställa dessa krav till Försäkringskassan om att män och kvinnor ska beviljas sjukpenning i lika stor, eller i detta fall liten, utsträckning? För att nå ett sådant mål behöver dessutom kassan ge fler kvinnor än män avslag på ansökan.
Anser minister Stenevi att det är viktigt att Försäkringskassan jobbar med ett sådant mål, eller anser ministern, som jag, att det viktigaste är att män och kvinnor behandlas lika och att de har rätt till sjukpenning oavsett kön?
Linda Lindberg (SD):
Jag tackar för minister Stenevis svar. Jag kan instämma i ministerns resonemang, men jag kan samtidigt inte riktigt förstå varför man har en sådan skrivning med i regleringsbrevet.
Om man vill att skillnaden i sjukpenningtal ska minska mellan män och kvinnor, det vill säga att sjukpenningtalen ska vara ungefär lika små eller lika stora, måste det i slutändan mynna ut i att kvinnor generellt sett oftare får avslag på sin sjukpenningsansökan än män.
Linda Lindberg (SD):
Jag tackar Margareta Fransson för frågan. Återhämtningsbonusen är absolut bra, och den ligger fast - vi gör inga ändringar i den. Men jag ser heller inte något problem med att det finns andra satsningar som är skarpa och riktade.
Jag vill bolla tillbaka frågan till Margareta Fransson, som i sin reservation skrivit bland annat att de satsningar som läggs till i denna budget från M, KD och oss sverigedemokrater skulle styra Sverige i fel riktning inom utgiftsområdet. Jag blir lite nyfiken på hur Miljöpartiet resonerar kring den frågan, herr talman.
Vilka satsningar är det som ledamoten Fransson tycker skulle vara att styra Sverige i fel riktning? Är det satsningar på att minska vårdköerna? Är det satsningar på att få bort delade turer inom äldreomsorgen? Är det kanske insatserna mot hiv? Skulle det kanske kunna vara så att man tycker att det är att gå i fel riktning att försöka utrota livmoderhalscancer?
Linda Lindberg (SD):
Jag tackar ledamoten Fransson för frågan. Som sagt: Jag har inga problem med vare sig återhämtningsbonus eller andra riktade statsbidrag. Jag tycker att det är bra att det är tydligt vad som avses med statsbidragen. Det har tidigare satsats 4 miljarder just för att främja många av de här delarna, till exempel att vi ska ha färre timanställda ute i kommunerna. En undersökning som gjorts av SVT visar att så inte har blivit fallet.
Då kan man ju undra om det är goda satsningar som görs. Jag vill återigen fråga ledamoten Fransson: Vad i våra satsningar i tillläggen i budgeten är det som ledamoten anser gör att Sverige far i fel riktning? Är det vårdköerna? Är det att få bort de delade turerna? Är det att vi vill utrota livmoderhalscancer och göra särskilda insatser mot hiv?
Linda Lindberg (SD):
Jag tackar ledamoten Wiking för frågan. Vi har debatterat det här i kammaren tidigare, och jag har svarat på de här frågorna tidigare. Vi såg snarare problematiken kring att det är väldigt mycket i barnkonventionen som ska stämma med den svenska lagstiftningen.
Vi framför bland annat i vår kommittémotion att regeringen bör påskynda detta arbete och verkligen se till att barnkonventionens intentioner finns med i den svenska lagstiftningen, vilket de inte alltid gör nu. Där har vi också bland annat den utredning som nu är ute på remiss om vikten av att barnets bästa ska ligga till grund. Det är ett stort arbete som görs.
Vi är väldigt engagerade i frågan om barnets bästa och barnens situation i samhället i stort, så barnkonventionens intentioner har vi aldrig ifrågasatt. Det går också att läsa om i vår kommittémotion.
Linda Lindberg (SD):
Jag tackar ledamoten Wiking för frågan - igen. Jag kan svara på den igen. Det går att läsa i vår kommittémotion precis exakt vad vi tycker. Vi är tydliga med att barnets situation är väldigt viktig. En bra situation för barn i Sverige och i världen är en grundförutsättning för ett bra samhälle. Det i sak har det aldrig varit något tvivel om från Sverigedemokraternas sida; det vill jag verkligen framhålla.
Det är viktigt att regeringen nu ser till att vi verkligen följer barnkonventionens intentioner. Det görs inte i alla sammanhang. Det gäller inte minst vårdnadstvister, som jag nämnde här tidigare. Där gör regeringen inte jättemycket för att se till att vi verkligen ser till barnets bästa så att barnet får en stödperson som finns nära och ger den unga det stöd och den hjälp som den behöver i en väldigt svår och komplicerad situation.
Där står regeringen ganska handfallen. Jag ser att det finns ganska mycket som regeringen och Socialdemokraterna kan göra för att verkligen följa upp barnkonventionens intentioner. Det tycker jag är väldigt viktigt att Socialdemokraterna tar till sig, för vi har ett fortsatt stort arbete att göra för att vi på riktigt ska leva upp till barnkonventionens intentioner. Det är vi sverigedemokrater beredda att jobba för, och det gör vi dagligen.
Linda Lindberg (SD):
Jag tackar Karin Rågsjö för frågorna. När det gäller karensavdraget har vi i princip samma ingång som Vänsterpartiet. Redan i mars 2020 när regeringen lade fram förslaget om en schabloniserad karensersättning menade vi att full ersättning skulle utgå. Det har vi också framfört tydligt i många olika sammanhang.
Vad gäller karensavdraget i övrigt har vi budgeterat för att kunna plocka bort det för vissa yrkesgrupper, till exempel vård- och skolpersonal. Jag tror att vi och Vänsterpartiet är ganska överens i dessa frågor.
Precis som Karin Rågsjö säger är det av stor vikt att vi får en bred vaccinering över hela världen. Så fort vi öppnar upp för resor tilltar smittspridningen, och då är vi tillbaka på ruta ett och får stänga ned. Därför är det viktigt att arbeta med detta, vilket jag tror att man gör.
Det ligger dock inte riktigt på oss i socialutskottet att titta på det.
Linda Lindberg (SD):
Tack för frågan, Mikael Dahlqvist! Det är såklart en balans. Det är uppenbart att regeringen initialt har varit väldigt senfärdig i dessa frågor. Detta är också något som tydligt framförs i både det första och det andra delbetänkandet från Coronakommissionen. Det är ett alltså faktum, och vi vet alla att det har varit så.
När det kommer till frågan om vaccinationsbevis finns det en konstitutionell del i det hela, och jag tror att man behöver vara noga med att skilja mellan saker. Jag säger inte att vaccinationsbevis är dåligt och heller inte att det inte borde införas, men vi hade en statsministeromröstning som låg precis runt hörnet.
Det är vår uppfattning att det borde ha kunnat vänta tills vi hade en regering på plats som kunde ställas till svars för de saker som görs. När det gäller förhållandet mellan stat och region är det klart att man har ett delat ansvar. Vi har alla, var och en, ett ansvar.
Vi har ett ansvar att vaccinera oss och att hålla oss till de restriktioner som finns, och det är oerhört viktigt att vi alla tar det ansvaret. Som Dahlqvist vet, med tanke på de dragningar som vi har haft i utskottet, har det varit väldigt ryckigt.
Det har svängt kraftigt när det gäller restriktioner och prioriterade grupper, och det är kanske inte helt enkelt för regionerna att förhålla sig till sådana snabba svängningar. Min uppfattning är att det borde vara en mer transparent och flexibel riktning till regionerna så att de kan göra prioriteringar utifrån det underlag som finns och vilka som de facto vill vaccinera sig för tillfället.
Då hade vi kunnat öka vaccinationstakten betydligt mer än vad som görs i dag.
Linda Lindberg (SD):
Om Mikael Dahlqvist hade lyssnat på vad jag sa i mitt anförande hade det kanske stått lite klarare vad jag tycker i frågan om förhållandet mellan stat och region. Det är ändå så att det är Folkhälsomyndigheten och i någon mån regeringen som ger direktiv till regionerna om hur de ska arbeta med vaccineringen. Min uppfattning är att det stundtals har varit ganska otydligt där.
Man har varit tydlig med vilka grupper som ska prioriteras före andra. Jag tror att om man hade pekat lite mindre med hela handen hade det nog varit enklare för regionerna att öka vaccinationsgraden. Det är min bestämda ingång i denna fråga. Återigen: Man måste skilja mellan äpplen och päron.
Vi tyckte inte att det var fullt lämpligt att en övergångsregering skulle gå vidare med förordningen. Vi hade en övergångsregering som inte kunde komma och besöka utskottet därför att man var en övergångsregering. Vi hade också en övergångsregering som exempelvis inte tog skriftliga frågor eller annat, och då kan man tycka att det borde tittas på det rent konstitutionella i frågan.
Med detta sagt finns det ingen anledning för ledamoten att oroa sig för att vi skulle vara emot vaccinationsbeviset.
Linda Lindberg (SD):
Tack för frågan, Acko Ankarberg Johansson! Du har helt rätt, exakt så är det. Jag tänker på ingången i de mejl som har kommit, där jag uppfattat många medborgare så att det är den nya pandemilagen som vi ska behandla i dag. Men det är ju inte det vi gör, utan vi behandlar i sak den skrivelse som vi har efterfrågat från regeringen. Det är möjligt att jag har varit otydlig där. Det är alltså detta vi hanterar här i dag, inte den nya propositionen.
Sedan är det klart att vi har haft möjlighet att följdmotionera och föra fram att vi skulle vilja upphäva lagen, men det är inte något som vi har tankar kring över huvud taget. Den ska ligga fast till och med januari.