Lars Ohly (V):
Som ofta när man pratar kulturfrågor betonar alla hur viktigt det är. Konst och kultur berikar våra liv.
När jag tittar på mina borgerliga vänner i kulturutskottet är jag säker på att jag där ser en rad kulturkonsumenter som tycker att det är viktigt med kultur, både för egen del och för andras. Kulturen berikar våra liv. Kultur är välfärd. Utan kultur vore livet så oändligt mycket sämre.
Det handlar både om att själv utöva kultur, känna att man kan klara av att göra saker som man kanske inte ens trodde. Det kan handla om att spela ett instrument, uppträda med en teaterpjäs, försöka måla, kanske spela i ett band - allt det där kulturutövandet som gör att man växer och känner att man kan göra något annat än man kanske vanligtvis håller på med.
Samtidigt har säkert de flesta av oss varit med om kulturupplevelser av professionellt utövad kultur där vi känner att vi har fått så oändligt mycket tillbaka. Det kan vara en konsert, en bok vi har läst, en teaterpjäs eller ett konstverk. Alla typer av kultur har förmågan att berika våra liv.
Det främsta ledordet för kulturpolitiken bör vara tillgänglighet, detta i två bemärkelser. Dels ska alla ha tillgång till den professionellt utövade kultur som man är intresserad av och som man vill ta del av, dels ska alla ha möjligheten att själva utöva kultur.
Värdet av kultur i våra liv och synen på kultur grundläggs ofta i barn- och ungdomen. Det är det som det här betänkandet handlar om, det vill säga kultur och fritid för barn och unga. Vem är emot det här?
Som jag sade är det ingen här som är det. Det är fullt av välvilja i den här salen för allas rätt till kultur. I teorin är verkligen ingen emot. I praktiken är det däremot lite si och så med det, därför att när de fina orden ska omvandlas till verklighet krävs det pengar.
Då kan ibland resurserna komma i konflikt med andra ambitioner. Även om alla här tycker att det är viktigt med kultur finns det en del som tycker att det är viktigare att sänka skatten. Det finns en del som tycker att sänkningen av förmögenhetsskatten var väsentligt viktigare än att se till att kulturskolan finns i alla kommuner.
När vi skrapar lite på ytan kanske de här vackra orden om betydelsen av kultur inte alltid följs av handling. Det är det som är det sorgliga. Det blir en sorts välviljans tyranni kring kulturpolitiken. Alla är för, ingen är emot, men det händer rätt lite när det kostar pengar. Där finns det saker att göra.
Kulturskolan, tidigare den kommunala musikskolan, är en fantastisk verksamhet som har legat till grund för mängder av barns och ungdomars möjligheter att själva pröva på att spela ett instrument, utöva teater eller kanske prova på bildkonst.
Här i Stockholm har det tidigare, innan den borgerliga majoriteten beslutade att lägga ned det, funnits kulturskoleverksamhet med graffiti, hiphop och breakdance - massor av kulturformer som barn och ungdomar har haft möjlighet att själva utöva. Det är bra för hela samhället. Det är bra för varje individ, men det är också bra för oss alla.
Ett samhälle där fler får möjlighet att pröva på och utöva olika former av kultur är ett bra samhälle. Det är ett kultiverat samhälle. Det är ett civiliserat samhälle. Kulturskolan finns över nästan hela landet. I elva kommuner finns det ingen kulturskoleverksamhet.
Men även i kommuner som har kulturskola är det inte alltid så att alla ungdomar får möjlighet att ta del av den. Om det kostar 1 700 kronor per barn och termin att gå i kulturskolan har man redan från början sållat bort massor av barn och ungdomar vars föräldrar inte har råd. Det kostar för mycket.
Därför är kommuner som Lidingö och Täby värda att stå vid skampålen, för de har just denna höga avgift, 1 700 kronor per termin och barn, för att få ta del av kulturskolans verksamhet. Hyllas bör däremot Karlstad, Luleå och Sundsvall som har en avgiftsfri kulturskola. Så ska det vara. Det ska inte finnas några hinder.
Tillgängligheten ska gälla alla. Möjligheterna att utöva kultur i kulturskolans verksamhet ska alla ha rätt till. När vi föreslår detta säger majoriteten, alla dessa kulturälskande borgerliga politiker på den främre raden, att detta är en kommunal angelägenhet. Om man tycker det har man också accepterat att vissa kommuner inte kommer att ha kulturskoleverksamhet.
Då har man också accepterat att Lidingö och Täby kommer att fortsätta ta ut 1 700 kronor eller mer per barn och termin för en verksamhet som vi tycker ska vara tillgänglig för alla. Samtidigt säger majoriteten i det här utskottsbetänkandet att man gärna ser en nationell uppföljning av kulturskolans verksamhet. Det är alltså en kommunal angelägenhet, men man vill gärna veta hur den fungerar.
Och när man har väl har fått veta hur den fungerar tänker man inte göra någonting, för det är ju en kommunal angelägenhet. Det här är ett dåligt resonemang, ett ansvarslöst resonemang om man menar allvar med att kulturskolan bör stärkas.
Därför, herr talman, yrkar jag bifall till reservationerna 3 och 4, som dels talar om kommunernas skyldighet att tillhandahålla kulturskoleverksamhet, dels om vikten av att hålla nere avgifterna så att tillgängligheten inte bara blir ord på ett papper.
När det gäller den andra delen, alltså fritidsverksamheten - betänkandet heter ju Kultur och fritid för barn och unga - är det mycket som liknar den diskussion som har förts om kulturen och kulturskolan. Det finns politiker på kommunal nivå som tänker kortsiktigt och lägger ned fritidsgårdar.
Jag träffade en polis på Södermalm i Stockholm som sade: Det är väldigt lätt att få bort en kostnad ur den kommunala budgeten genom att lägga ned en fritidsgård. Men kostnaderna kommer att uppstå i mycket högre grad någon annanstans lite senare.
Vänsterpartiet har här en reservation, nr 7, som jag också vill yrka bifall till, om skyldigheten för kommuner att bedriva fritidsgårdsverksamhet. Även här handlar det om en konflikt mellan det nationella ansvaret och kommunernas ansvar.
Jag menar att det inte är rimligt att vi stillatigande ska acceptera att kommuner inte tillhandahåller fritidsgårdsverksamhet. Det bör vara en skyldighet för kommunerna. Den fritidsgårdsverksamheten bör utgå från att vi byter perspektiv, inte det där gamla sociala perspektivet som innebär att vi ska ta hand om de barn och ungdomar som har särskilda behov.
Det ska vi också göra, men vi måste tillföra ett nytt perspektiv som handlar om att även ungdomar är medborgare. Även ungdomar ska ingå i samhällsgemenskapen. Även ungdomar ska stärkas och tillåtas att driva sina egna frågor. Det är en av fritidsgårdarnas allra viktigaste uppgifter. Båda de här perspektiven behövs.
Jag har inga illusioner om att den här riksdagen senare i dag kommer att bifalla de reservationer som jag har yrkat bifall till från talarstolen. Här är man fastlåst. Man har en gång för alla bestämt sig för att avslå alla motioner och alla yrkanden. Det kan man ju göra.
Men det jag hoppas och önskar är att vi får en ordentlig debatt om varför man å ena sidan säger en sak, att det är viktigt med kulturskolan, att det är viktigt med fritidsgårdar, men å andra sidan inte är beredd att bifalla ett enda av de förslag som faktiskt skulle göra skillnad i verkligheten.