KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hanif Bali (M):
Ordet "faktaresistent" har blivit aktuellt i de senaste diskussionerna. Vi såg ett klockrent exempel på faktaresistens nyss. Att svarta jobb blir vita av RUT-avdraget är det väl få som ifrågasätter. Ännu mindre ifrågasätter man detta med ett anekdotiskt exempel, som Eva-Lena Jansson.
När Socialdemokraterna själva införde ROT-avdraget en gång i tiden gjorde man det med motiveringen att det skulle göra svarta jobb vita, men denna logik gäller tydligen inte när det gäller RUT. Det är en häpnadsväckande faktaresistens! Det är dock intressant att se på vilka effekter begränsningen och taket får.
Jag själv, som inte är storkonsument av detta, kan väl tycka att det inte låter så dumt att man gör en begränsning, och det är bara de rika som kläms åt. Det gör ju inget.
Men om man gräver lite djupare och tittar längre än bara på den politiska retoriken och fluffet ser man att en viktig anledning till att RUT-avdraget inte är så kostsamt är att det leder till att många får heltidssysselsättning och därför betalar skatt. En stor andel av dem får jobb på grund av dem som är storkonsumenter av RUT-avdraget.
Tar man bort storkonsumenterna minskar också självfinansieringsandelen. Med andra ord gör man RUT-avdraget dyrare genom att sänka taket. Jag misstänker att detta senare av Socialdemokraterna kommer att användas som argument för att avskaffa avdraget helt och hållet. Det är där den stora faran ligger.
Storkonsumenter av RUT-tjänster har två tydliga effekter. Det handlar inte bara om den anställda utan också om att den som konsumerar RUT-tjänster själv arbetar mer. Det ser man särskilt hos kvinnor. För varje timme köpt RUT-tjänst arbetar kvinnor en timme mer. Det är den positiva effekten av RUT-avdraget.
Kvinnor med högt kvalificerade arbeten, höga utbildningar och så vidare blir inte fast i hushållsarbete. Sedan kan vi diskutera orättvisan i att kvinnor gör en stor del av hushållsarbetet.
Men de facto blir förslaget att dessa kvinnor antingen måste gå ned i arbetstid eller anstränga sig ytterligare i stress och press för att få livspusslet att gå ihop. Taket leder till att färre blir självförsörjande.
Det blir mer negativt för ekonomin i och med att storkonsumenterna då inte lägger den där extra timmen på att gå till sitt högkvalificerade arbete, där de betalar ganska saftiga skattesatser, som ni nu till och med har höjt. Med den logiken går er argumentation helt enkelt inte ihop!
Regeringen får inte in så mycket pengar som förut, och det sker på bekostnad av ett lägre sysselsättningsdeltagande bland kvinnor än om vi inte hade sänkt taket för RUT-avdraget. Detta är faran med att begränsa RUT-avdraget. Jag har ingen förkärlek för särskilda avdrag för vissa sektorer, absolut inte.
Men hur mycket jag än vill ogilla RUT-avdraget kan jag inte bestrida detta faktum. Om jag hade gjort det hade jag varit faktaresistent.
Hanif Bali (M):
När det gäller frågan om RUT-avdragets vara eller inte vara handlar min farhåga just om den oro som sätter sig i företagen. Man försöker bildsätta det som att det är oppositionen som driver denna oro hos företagen. Riktigt så är det inte, i och med att regeringen retoriskt och också i handling har visat skepsis mot avdraget.
Eva-Lena Jansson gör det. Vi har också begränsningen av RUT-avdraget och ROT-avdraget. Därtill har man den viktigaste budgetpartnern, Vänsterpartiet, som definitivt vill ta bort RUT-avdraget.
När det gäller den oro som finns bland företag och som gör att de inte är lika villiga att satsa etcetera försöker regeringen skylla på oppositionen. Det är häpnadsväckande. Riktigt så är det ju inte.
Vi vet att den oro som finns delvis grundar sig på att regeringen har bestämt sig för att halvera RUT-avdragets tak och också se till att RUT-avdraget är under kraftig beskjutning från socialdemokratiska retoriker. Därtill beskriver man på något sätt de här jobben som icke önskvärda.
Då blir man inte så förvånad över att svenska företag inom den här branschen blir oroliga. Därtill har vi Eva-Lena Janssons retorik. Hon avskriver helt möjligheten att det här har bidragit till att färre kommer att använda de här tjänsterna vitt.
Det stämmer inte heller enligt de siffror som Christian Holm nyss presenterade.
Hanif Bali (M):
När regeringen redogör för varför man har valt att beskriva läget på det här sättet kokar det ned till förhoppningar. Ministern säger själv att det är för tidigt att utvärdera de reformer som man har sjösatt. Det har inte varit jättemycket i riksdagen, helt enkelt. Det har inte varit så mycket lagförslag i arbetsmarknadsutskottet.
Däremot har regeringen i regleringsbrev - som verkar ha nästan magiska effekter - och så vidare fina ambitioner, mål och förhoppningar om att det här ska ge utfall. Fast riktigt så blir det inte när Socialdemokraterna kommunicerar vad de har genomfört. Ni säger att arbetslösheten bland ungdomar och andra minskar på grund av er politik.
Men på sin höjd kan ni säga att det är er förhoppning att den ska minska på grund av er politik, speciellt med tanke på att er budget bara gällt i 60 dagar. Som ministern själv säger är det för tidigt att utvärdera vad för effekter det här har gett.
Ministern står här och säger att det är för tidigt att utvärdera, att effekterna är svårtutvärderade och så vidare. Trots det framställer man det i medierna, på hemsidor och hos regeringen som att det är reformerna som är orsaken till att arbetslösheten sjunker. Då blir Christian Holm Barenfelds fråga väldigt relevant.
Om ni är så himla säkra på att den utveckling vi ser är effekten av er politik borde ni kunna bevisa det på något sätt. När det gäller den kritik som ministern hade mot oss tidigare om att det är för tidigt att utvärdera och vi inte kan döma ut hennes reformer än finns det några olika sätt att få kunskap.
Ett är att titta på utfallet och ett annat är att göra en logisk slutsats, alltså att rationellt se på vad resultatet blir om jag påverkar A. Blir B bättre om jag påverkar A? Det här är grundläggande gymnasiefilosofi.
Här blir det ganska tydligt att effekterna av regeringens föreslagna reformer som man har hittat i den evidens som finns är ytterst begränsade. Om reformerna har effekter har de det på sin höjd på lång sikt.
Därför blir det nästan bisarrt att regeringens budget har gällt i 60 dagar och ministern och Socialdemokraterna säger: Det är en följd av vår politik. Det går helt enkelt inte ihop.
Det är inte en hederlig argumentation, och därför är det rimligt att påpeka att om Socialdemokraterna har evidens för att det är deras politik som har sänkt arbetslösheten skulle vi gärna vilja ta del av den. Det vore väl inte alltför mycket begärt.
Hanif Bali (M):
Nyindustrialiseringsstrategi, exportstrategier och så vidare i all ära, men inte tror Ylva Johansson på allvar att det har hunnit ge effekt ännu?
Även om det skulle vara briljanta strategier och tidigare helt oupptäckta, geniala lösningar kan inte Ylva Johansson seriöst stå i riksdagens kammare och säga att de redan har gett effekt - och också gett så stor substantiell effekt att det påverkar sysselsättningen och arbetslösheten i Sverige. Det går inte ihop. Det måste vara något otroligt.
Återigen: Om Ylva Johansson hade en enda millimeter av evidens för att det här gav effekt skulle det vara skäl till ett Nobelpris i ekonomi. Det här tror jag är det tredje kriteriet för ett Nobelpris till den här regeringen. Det är såklart inte så. De reformer som regeringen aviserat kommer att ha ytterst begränsad effekt.
Den positiva ökning av sysselsättning och så vidare som vi ser nu är av temporär karaktär och sker i form av en konjunktursvängning.
Den drivs främst av en extremt stor offentlig konsumtion som i hög grad är lånefinansierad samt också i stor utsträckning av den svenska kronan och Riksbankens penningpolitik.
Detta kan knappast regeringen med någon form av rationellt sinne reducera till att vara något som regeringen själv är orsak till. Självklart är det inte så. Det vore också klädsamt om regeringen använde samma retorik och logik som man använde i kammaren nyss.
Hanif Bali (M):
Eva-Lena Jansson körde något slags fråga om vi vill ha det som i USA. Jag tänkte inte bemöta frågan, men okej, fine, jag gör det. 15 procent av befolkningen i USA lever på matkuponger. Om vi tittar på det exempel som Eva-Lena Jansson tog upp, det socialdemokratiska skyltfönstret Malmö, kan vi se en lika hög andel som lever på den svenska motsvarigheten till matkuponger, nämligen socialbidraget.
15 procent av Malmös befolkning har efter hyra lägre inkomst än 3 000 kronor att leva på. Det är matkuponger. De får pengar och mat för att klara dagen. Det är det samhälle Eva-Lena Janssons svenska modell har skapat. Nej, jag vill inte ha det som i USA. Där finns en så stor andel som lever på matkuponger. Det är därför vi ska ha en rimlig trappa in.
Jag säger inte att vi ska sänka den totala lönenivån. Självklart borde man få göra en lönekarriär, men det kan inte vara som i dag där man antingen är hundraprocentigt produktiv och perfekt för arbetsgivaren eller inte får tillträde alls och endast har alternativet att gå till Malmös socialförvaltning och få matkuponger. Det är det samhället som har skapats nu. Det är ovärdigt.
Det är bra av arbetsmarknadsministern att påpeka att utbildning är en förklarande faktor. Det tar bort den tidigare retoriken om den svarthåriga eller det passiva offret som inte kan ändra sin situation. Om man utbildar sig i det här landet och tar del av de möjligheter som finns här går det ganska bra. Frågan är varför inte så många gör det i tillräckligt hög utsträckning.
Det är där regeringen måste komma med förslag så att fler väljer att utbilda sig och även sänka trösklarna så att fler kan göra den lönekarriär som krävs för att kunna leva ett aktivt liv.
Hanif Bali (M):
Traineejobben blev kända i valrörelsen. Då hade arbetsmarknadsministern inga problem över huvud taget att sätta siffror på dem. Just i valrörelser går det väldigt fint att sätta siffror på sina ambitioner.
Trots det lyckas arbetsmarknadsministern inte ange en siffra som svar på min enkla fråga: Hur många traineejobb för nyanlända planerar regeringen? Inte någonstans i svaret ges det en enda siffra på hur många man planerar. Man konstaterar att det bara finns ett hundratal nu.
Det är väl en någorlunda nedskrivning av de tusentals traineejobb som utlovades av regeringen. Man får väl ändå tacka för svaret. Och då får man prova exemplet en gång till.
Vi ger den socialdemokratiska arbetsmarknadsministern en chans till att sätta en siffra på hur många nyanlända som kommer att omfattas av traineejobben.
Hanif Bali (M):
Tack för denna sifferlösa exercis igen! Min fråga var ju hur många traineejobb som regeringen planerade. Men inte ens mellan tummen och pekfingret lyckas arbetsmarknadsministern framföra en enda siffra. Däremot lyckas hon dra upp en massa andra intressanta exempel.
Jag ifrågasätter inte om de är intressanta eller inte, men nu ställde jag den här interpellationen i Sveriges riksdag just för att få svar på en viss fråga - som jag inte lyckas få svar på. Regeringen har däremot som princip inte något problem med att utlova ett visst antal när det gäller arbetsmarknadsinsatser. Den socialdemokratiska partiledaren Stefan Löfven utlovade första maj 5 000 beredskapsjobb.
Där hade man inga problem med att sätta siffror på arbetsmarknadspolitiska insatser. Men när jag ställer en rak fråga om hur många nyanlända som ska omfattas av traineejobben får jag inget svar. Då går arbetsmarknadsministerns förklaring inte ihop.
Man påstår sig inte vilja jobba efter siffror över antal när det gäller arbetsmarknadsinsatser, men samtidigt har statsministern själv inga problem med att stå på första maj och utlova tusen hit och tusen dit. Någonstans får regeringen bestämma sig - sätter man siffror eller inte på sina insatser? Och varför gör man det i vissa fall men inte i andra? Här blir traineejobben väldigt intressanta.
Det utlovades ju tiotusentals traineejobb, och det blev några hundra. Kan vi förvänta oss liknande resultat med beredskapsjobb och traineejobb för nyanlända också, nämligen att de tusentals jobb som utlovas blir ett hundratal i slutändan?
Då kan man fråga sig vilken effekt det får på svensk arbetsmarknad om några hundra ska ges insatser, när vi har ett problem där ungefär 50 000 av de arbetslösa endast har grundskoleutbildning eller lägre. Då kan man fråga sig hur stor effekt det ger. De hundra som får den insatsen unnar jag verkligen detta.
Men någonstans måste vi väl få lida med de tiotusentals som inte får det.
Hanif Bali (M):
Det blir lite märkligt när arbetsmarknadsministern står här och säger att man styr mot mål och inte mot hur många som ska vara i vissa insatser. Det kan låta sympatiskt. Det blir då lite märkligt att statsministern går ut och utlovar 5 000 beredskapsjobb. Varför gör han det?
Om Socialdemokraterna är emot principen att ange siffror för det antal personer som de vill ha i åtgärder, varför anger de då i sin kommunikation med väljare och sin egen rörelse siffror?
Varför använder Socialdemokraterna i valrörelsen just siffror - 32 000 traineejobb - om de redan från dag ett planerade att avveckla eller avreglera, som de kallar det, Arbetsförmedlingens styrning och inte ha siffersatta mål? Detta går inte ihop.
Antingen ljuger Stefan Löfven när han talar om 5 000 beredskapsjobb eller också stämmer inte det som Ylva Johansson säger om att man inte jobbar med siffersatta mål. Någonstans får regeringen bestämma sig. Om man har siffersatta mål, vad är de siffersatta målen för traineejobben för nyanlända? Det är min enkla fråga.
Ylva Johansson åberopar principer om att man inte jobbar med siffersatta mål, trots att man anger det i sin kommunikation utåt. Detta går helt enkelt inte ihop. Sedan kan vi tala om alla andra frågor. Men den fråga som jag har ställt här är enkel, nämligen: Finns det en sådan siffra, eller finns det inte en sådan siffra? Ni kan då svara genom att ange en siffra eller genom att säga nej. Ni kan säga: Det finns ingen sådan siffra.
I just detta fall väljer vi att inte ha en siffra, trots att vi har det för beredskapsjobb och annat.
Hanif Bali (M):
Man brukar säga: När fan blir gammal blir han religiös. Det verkar som att när regeringen vacklar blir också regeringen religiös. Definitionen av vad man tror på, att målet ska gå att nå, har nästan något religiöst mått av tro över sig. Jag tror inte att det är just den form av tro som Christian Holm Barenfeld åsyftar.
Om jag får utveckla hans fråga, på vilken empirisk grund baserar regeringen sin uppfattning att det går att nå EU:s lägsta arbetslöshet år 2020? Jag skulle gärna vilja veta vilken empirisk grund man baserar detta på. Enligt bedömare behöver det komma till 400 000 jobb.
Enligt samma bedömare finns det inte ens en tillstymmelse till sannolikhet att det kommer att uppfyllas. Jag har inte tagit del av sådana data, men det vore väldigt intressant att få veta: På vilken empirisk grund baseras regeringens uppfattning att det går att nå EU:s lägsta arbetslöshetsmål 2020?
Hanif Bali (M):
Det blir nästan filosofiskt. Om man inte tror på mål som praktiskt inte är genomförbara, i alla fall inte med den form av politik som bedrivs nu, ska man då inte syssla med politik? Ja, vi kan ju ha som ambition att vi ska sätta en person på Venus nästa månad.
Men det betyder inte att det är realistiskt att det blir av, för det finns ganska många empiriska fakta som motsäger att en sådan sak vore möjlig. Regeringen hade kunnat ha ett mer långsiktigt mål, till exempel att nå Europas lägsta arbetslöshet lagom till 2030.
Jag har ingen empirisk grund för att säga att det går att nå målet ens då. Men detta går såklart att utreda. Man undrar då vad det finns för empirisk substans i att tro att det går att nå målet just till år 2020. Jag tror inte att det är politiskt omöjligt att få Europas lägsta arbetslöshet. Jag tror att vi båda vill ha inte bara Europas utan världens lägsta arbetslöshet.
Det är nog ingenting som någon av oss motsätter sig. Men oavsett politisk härkomst och ideologi kan man gå igenom fakta för att försöka se om det är möjligt att nå målet till år 2020. Här blir det märkligt. Regeringen och arbetsmarknadsministern säger att det absolut är möjligt att nå målet och att de tror att de kommer att göra det.
På vilken empirisk grund baserar man då sin tro på att man kommer att nå målet till det året? Jobbtillväxten är förvisso stark just nu, men det finns inget som pekar på att den kommer att hålla i sig ända dit och vara så pass stark att vi kommer att ha Europas lägsta arbetslöshet.
Hanif Bali (M):
Arbetsmarknadsutbildning är ett ämne för sig. Enligt IFAU, regeringens expertmyndighet i arbetsmarknadsfrågor, uppvisar de flesta arbetsmarknadsutbildningar just nu på en aggregerad nivå till och med en negativ effekt.
Det är nämligen så pass få som hamnar i jobb efter utbildningarna i och med att de är så dåligt konstruerade - ofta orsakat av upphandlingar - att de håller människor ifrån arbete. Man går alltså sämre rustad ur en arbetsmarknadsutbildning än man hade varit om man inte hade gått den alls. Det är katastrofalt; den synen tror jag att arbetsmarknadsministern delar.
Vi investerar massor av miljarder av skattebetalarnas pengar men också av de arbetssökandes tid och energi i de här utbildningarna, som i sin tur leder till högre arbetslöshet. Så kan man självklart inte ha det.
Riksrevisionens granskning, som arbetsmarknadsministern nämnde, gav en ganska tydlig bild: Där utbildningarna behövs erbjuds de inte, och där de inte behövs erbjuds de. Där det råder brist på arbetskraft saknas utbildningarna över huvud taget.
Detta leder självklart till frågan om huruvida Arbetsförmedlingen ens är kapabel att göra detta i dagsläget. Om vi ska nå Europas lägsta arbetslöshet till 2020 måste folk utbildas. Arbetsmarknadsministern har i den här talarstolen stått och sagt: Utbildning, utbildning, utbildning!
Det handlade då om vad som är nyckeln till att få nyanlända, ungdomar och dem som har blivit av med jobbet att göra en omställning i livet och kunna ta jobb. Man måste ställa sig frågan: Är det välinvesterade pengar när man ger dem till Arbetsförmedlingen?
Hade inte pengarna kanske gjort mer nytta om de hade investerats i ett utbildningsväsen någon annanstans, till exempel inom reguljära utbildningar i kommunerna, till exempel yrkesvuxutbildningar? Det skulle jag gärna vilja ha ett svar från ministern på.
Tror hon att Arbetsförmedlingen kommer att vara kapabel att få styr på upphandlingarna och utbildningarna i så god tid att man hinner få ut den stora andel nyanlända som är på väg in på arbetsmarknaden till 2020? Det handlar också om den avmattning i konjunkturen som börjar närma sig. Hinner Arbetsförmedlingen med detta så att vi kan nå Europas lägsta arbetslöshet till 2020?
Jag vågar påstå att detta är avgörande. Att låsa resurser i en icke fungerande verksamhet som ger oss högre arbetslöshet är en förlust inte bara för den politiska trovärdigheten i arbetsmarknadspolitiken utan också för de individer för vilka dessa resurser hade kunnat innebära en avgörande skillnad.
Det handlar om att motverka fattigdom, utslagning, segregation och utanförskap.
Hanif Bali (M):
Tack för svaret, arbetsmarknadsministern!
Det var lite förvånansvärt när regeringen lade sin budget inte bara att den slutade redovisa sysselsättningseffekterna på de enskilda förslagen - en tradition som vi har haft ganska länge i Sverige - utan också att den inte visade de finansiella effekterna av budgeten på hushållsnivå.
Det som jag tror gör oss båda oroliga med tanke på den kris som vi står inför är det korta perspektivet, när staten lånar mycket pengar och spenderar dem. Då säger många helt korrekt att arbetslösheten delvis kommer att tryckas ned. Vi ser redan nu att arbetslösheten är på väg ned.
Men det skapar tyvärr också en segregerad arbetsmarknad, och regeringens förslag för att komma åt detta är tyvärr inte tillräckliga. De reformer som regeringen har utlovat ser vi är omöjliga för den att sjösätta. De här traineejobben blir inte så många - det var väl ett traineejobb som tillsattes.
Men det stora problemet vi löper risk att få är att konjunkturläget blir bättre och bättre och att tillgången till jobb ökar - det kan faktiskt bli så att tillgången till jobb ökar - men att detta kommer en väldigt liten del av befolkningen till del.
Det är ett kritiskt läge vi är i. Det var en stor utmaning för alla regeringar före denna regering att få integrationen att funka, en väldigt stor utmaning, och ingen lyckades. Det är någonting vi kan erkänna: Det var ingen som lyckades. Samtidigt kom människor hit under långt mer ordnade former då än de gör med dagens system.
Då gäller det att de reformer regeringen gör har empiriskt, via vetenskapliga metoder och med realistiska modeller bevisats ge god effekt. Det blir svårt för riksdagen att till exempel följa upp regeringens effekter när regeringen inte säger vad de olika förslagen har för sysselsättningseffekter. Då får man gå på andrahandskällor som Svenskt Näringsliv, Konjunkturinstitutet och så vidare.
Jag undrar vad regeringen är rädd för. Varför vågar den inte säga vilka sysselsättningseffekter de enskilda förslagen i budgeten har?
Hanif Bali (M):
Det här är ganska spännande. Den senaste mandatperioden kom det ju hård och kraftig kritik från Socialdemokraterna när vi poängterade just det faktum att det kanske inte är den bästa idén att erbjuda arbetsmarknadsinsatser till ungdomar som generellt sett har väldigt korta arbetslöshetsperioder. Det är ju främst ungdomar som har till exempel gymnasieutbildning.
Det kom väldigt hård kritik från Socialdemokraterna när det gällde detta, men det är glädjande att man nu de facto backar från det. När det gäller traineejobb vill jag bara lämna över några goda råd, inte bara om traineejobb utan även om andra insatser. Det är korrekt som arbetsmarknadsministern beskriver att ungdomsarbetslösheten är på väg ned.
Det har den varit ganska länge nu. Men vi ser också att det kommer en viss grupp till del. En viss annan grupp kommer det inte till del, och det är den allra svagaste gruppen med låg utbildningsbakgrund. Det är också den främsta anledningen till att nyanlända har väldigt svårt att komma in på arbetsmarknaden - deras utbildningsbakgrund är generellt sett mycket lägre än den inrikes befolkningens.
Därför vill jag lämna några goda råd till ministern. Vi har försökt med reformer som kräver byråkratisk handpåläggning, avtal med andra, reformer som inte är automatiska, till exempel instegsjobben. Man kan jämföra nystartsjobben med instegsjobben. Instegsjobben var en reform som krävde byråkratisk handpåläggning.
Det var en mycket mer generös form men användes i väldigt liten utsträckning jämfört med nystartsjobben, som var automatiska och gav goda resultat. Vi är i ett läge där svenska myndigheter är enormt pressade. Arbetsförmedlingens generaldirektör säger att de har svårt att få till möten med kommuner för att de är så upptagna med flyktingkrisen.
Att i ett sådant läge lansera reformer som kräver mycket byråkratisk handpåläggning är såklart kontraproduktivt. Här vore det lämpligt att regeringen lämnade sina åtgärdsbaserade idéer och reformer och i stället gick in på reformer av mer automatisk modell.
Självfallet är skattesänkningar en sådan, men om man har en ideologisk låsning och vägrar att införa skattesänkningar borde man i stället hitta andra modeller som inte bygger på prövning i olika instanser, handläggare och Arbetsförmedlingen.
Min rädsla är lite grann att när regeringen inte helt och hållet redovisar sina siffror tar man inte i beaktande att den press som finns på myndigheterna inte är en variabel. Man riskerar att skjuta tomma skott mot arbetslösheten när vi som mest behöver skarpa skott.
Vi riskerar att få ett utpräglat A- och B-lag, en tydlig uppdelning på svensk arbetsmarknad mellan dem som har en fullgod utbildning och har haft föräldrar som kunnat lotsa dem igenom ett trasigt skolsystem och dem som inte har haft det eller inte har haft begåvningen och klarat det på egen hand.
Då riskerar vi att få ett samhälle som Socialdemokraterna länge varnat för, ett samhälle som slits sönder av klyftor, ett samhälle där människor känner hopplöshet. Den hopplösheten visar sig i att människor som kanske liknar mig, har en annan etnisk bakgrund och så vidare, får en aversion mot majoritetssamhället. Då får vi en farlig situation.