KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Om vi går tillbaka till förvärvslagen är det möjligt att den var tydligare på papperet, men den fungerade inte. Den var verkningslös. Vi fick in en hel del oseriösa fastighetsägare trots denna förvärvslag, eftersom den var för lätt att kringgå genom indirekta förvärv och annat. Det var inte bra.
Förvärvslagen kritiserades också för att den var svår att tillämpa, och kommunernas tillämpning var minst sagt inte enhetlig. Det var väldigt olika hur den användes. Det är möjligt att någon kommun tyckte att det fungerade väl, men generellt sett var det inte så. Tillståndsprövningen var också byråkratisk och krånglig och kunde ibland ta flera år, vilket inte innebär en god fastighetsförvaltning.
Det gjorde också att det tog väldigt lång tid att få saker hanterade. I dag kan vi säga att vad vi gjorde var att i stället se till hyresgästernas väl och ve. Det måste gå att ingripa snabbare, tydligare och tuffare rent praktiskt när någon missköter en fastighet. Det gjorde vi genom de regler som finns i bostadsförvaltningslagen och som jag tycker är riktigare.
Man kan ingripa snabbare och tydligare, och det krävs inte lika dåligt skötta fastigheter för att man ska kunna göra det. Kommunerna som tillsynsmyndigheter har också möjlighet att agera mycket mer skyndsamt än vad de ofta gör.
Exempelvis kan miljöförvaltningen i en kommun agera mycket snabbare än vad vi kan se på en del håll, därför att man bland annat kan använda miljöbalkens regler om hälsoskydd för att meddela föreskrifter eller förbud vid olägenheter. Det borde kanske göras oftare i en del extremexempel. En enskild hyresgäst kan också begära att hyresnämnden ålägger fastighetsägaren att avhjälpa brister i lägenheten och så vidare.
Det finns alltså flera sätt att se till att man i praktiken gör något åt brister i fastighetsförvaltningen. Det var viktigt, och det är viktigt för människor rent konkret. Tyvärr hade inte förvärvslagen den funktionen. Det var snarast ett sätt att försöka stoppa vissa saker.
Det kanske var väldigt bra ur ett kommunalt perspektiv, men vi har valt att se det utifrån medborgarnas och hyresgästernas synvinkel, nämligen att det är ett elände att bo i en lägenhet där fastighetsägaren inte tar ansvar. Då kan man vända sig till kommunen. Man kan se till att hyresnämnden agerar, och nu finns också den här lagen som gör det möjligt att ingripa mycket snabbare.
Jag tycker att det är rätt politik, för då kan man i praktiken se till att åtgärda brister i stället för att ha en lag där vi efter många år kunde se inte gav de effekter vi ville ha. Flertalet av de oseriösa fastighetsägare vi har i dag fick ju möjlighet att köpa fastigheterna redan när den gamla lagen fanns, och det visar väl att den inte var särskilt duglig.
Beatrice Ask (M):
Jag vill faktiskt göra en saklig rättelse. Det krävs inte långvarig försummelse för att man ska kunna agera i enlighet med bostadsförvaltningslagen. Vi skärpte den lagen den 1 mars 2010. Det innebär att man nu kan ingripa snabbare och tidigare än man kunde tidigare, och att ribban för åtgärder inte heller är så hög som den kunde vara tidigare är ju viktigt.
Det har inte blivit enklare för oseriösa fastighetsägare att förvalta fastigheter. Tvärtom finns nu de instrument som krävs för att sätta hårt mot hårt, om man vill kalla det för det. Däremot är det så att förvärvslagen, som kunde kringgås och som inte fungerade särskilt väl, inte finns kvar. Man kan möjligen säga att det går att köpa en fastighet, men det är som sagt inte lätt att behålla den fastigheten eller att klara av det hela.
När det gäller exemplen från Malmö kan jag säga att jag själv har besökt några fastigheter och sett det elände som finns där. Det är väldigt olika. I ett och samma bostadsområde skiljer sig kvaliteten på bostäderna mycket åt därför att det ena bostadsbolaget har gjort hemläxan, rustat och agerat, medan det andra inte har gjort det. Det man frågar sig är: Vad har miljö- och hälsoskyddsnämnden gjort? Det var min första tanke när jag klev in i en av trappuppgångarna. Vad gör kommunen?
Det är, precis som jag påpekade, kommunen som är tillsynsmyndighet. Det finns goda möjligheter att använda bland annat miljöbalken för att ingripa och kräva åtgärder. Med den lag som vi har skärpt finns det väldigt goda möjligheter att agera också från kommunens sida. Jag delar uppfattningen att boendet är en stor sak. Det påverkar hela ens liv.
Där tycker jag möjligen att också kommunerna har ett stort ansvar att ta itu med de brister som man ser på vissa håll. Vi har olika ideologi. Det är helt sant. Men i den här frågan, när det gäller oseriös skötsel av fastigheter, som också är ett samhällsproblem, måste jag säga att det inte är den ideologiska skillnaden som är uppenbar utan det skillnaden handlar om är om man vill se praktiska resultat eller inte.
Det alliansregeringen har gjort är att se till att vi lite snabbare kommer åt dem som inte sköter fastigheter, att man kan ställa krav och att det finns verktyg från flera olika håll, medan Socialdemokraterna och en del andra menar att politiker på förhand ska lista ut vilka som skulle kunna bli oseriösa fastighetsägare och förhindra att de hanterar fastigheter. Så bygger man upp en byråkrati.
Det där fungerade inget bra. Vi vill se att det händer något i praktiken. Det är viktigt för att säkerställa hög kvalitet i boendet. Det finns väldigt mycket att göra på det här området. Min uppmaning till kommuner och andra är att använda de verktyg som nu finns och ta itu med en del brister som boende faktiskt har bekymmer med.
Beatrice Ask (M):
Jag måste ändå ställa frågan: Om det nu fanns så otroligt mycket historik om oseriösa fastighetsägare, varför stoppade man inte dem från att köpa fastigheter när förvärvslagen fanns? Vi måste vara helt överens om att de flesta kom in i verksamheten under den tid den lagstiftning fanns som nu omhuldas så mycket av Katarina Köhler. Sanningen är ju att den fungerade dåligt.
Det är dessutom så att man kan tänka sig att det finns de som köper fastigheter som inte fångas upp av förvärvslagstiftningen som den såg ut tidigare men som sedan började missköta fastigheter. Ska man då inte göra något åt dem?
Det vi valde i stället, utifrån ett seriöst beredningsunderlag, var att skärpa reglerna oavsett vem det är fråga om för att stoppa oseriösa fastighetsförvaltare och se till att man tar itu med de verkliga problemen.
Vi har pekat på att man nu snabbare och med mindre omfattande problem kan ingripa och kräva åtgärder. Jag tycker att det är bra, därför att då kan man ta itu med de faktiska problem som finns, inte skylla på att de inte fångades upp tidigare. Faktum kvarstår, om det fanns så mycket historik, varför stoppades de inte redan innan?
Jag tycker att det är otroligt viktigt att vi får ordning på detta när vi ser en del av de bostadsmiljöer som finns hanterade av oseriösa fastighetsägare. Där är det också viktigt att man använder sig av miljönämnder, hyresnämnder och andra. Det är viktigt att vi följer upp de frågorna.
Men förändringarna när det gäller den lagstiftning som så småningom blev bostadsförvaltningslagen tycker jag är riktiga. De kommer att visa att vi faktiskt kan ta itu med mer än vi gjorde tidigare. Det är rätt steg.
Beatrice Ask (M):
Elin Lundgren har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att förbättra effektiviteten inom polisen. Frågan ställs med hänvisning till en artikel i Dagens Nyheter som pekar på bristande effektivitet i polisens arbete. Regeringens mål om 20 000 poliser har syftat till att öka den polisiära närvaron, öka utredningskapaciteten och förebygga brott.
Brottsbekämpning förutsätter att det finns poliser där brott begås och på tider när brott begås. Medborgarna behöver se poliser i aktiv, yttre tjänst för att få förtroende för verksamheten. Här har polisen också lyckats. Medborgarnas förtroende för polisen har ökat. Polisen är den av rättsväsendets myndigheter som allmänheten känner störst förtroende för.
Antalet anmälningar om misshandel utomhus har minskat till det lägsta antalet sedan 2006 och allt fler människor känner sig trygga när de går ut på kvällarna. Det är glädjande. Regeringen förutsätter att ökade resurser ger bättre resultat.
Det finns utrymme för förbättringar och därför har regeringen tagit initiativ till flera åtgärder som syftar till att förbättra effektiviteten inom såväl polisen som andra myndigheter i rättskedjan. Rikspolisstyrelsen arbetar på regeringens uppdrag just nu med att effektivisera polisverksamheten.
Uppdraget innebär för det första att Rikspolisstyrelsen ska se över polismyndigheternas organisationer och ledningsstrukturer och verka för att de är ändamålsenliga. För det andra har regeringen ålagt Rikspolisstyrelsen att arbeta mer med utvärderingar och att också säkerställa att resultatet tas om hand i organisationen. Polisens verksamhet måste bygga på kunskap om vilka åtgärder som har visat sig vara verkningsfulla och kostnadseffektiva.
För det tredje syftar uppdraget till att Rikspolisstyrelsen ska utveckla sin tillsyn av polismyndigheterna. Tillsynen behöver bli mer systematisk och strategisk för att utgöra ett effektivt styrmedel. Polisorganisationskommittén utreder vilken betydelse polisens indelning i 21 länspolismyndigheter har för effektiviteten i verksamheten.
En annan utredning ser över om hanteringen av ekonomisk brottslighet kan bli mer ändamålsenlig genom att Ekobrottsmyndigheten får ett utökat ansvar. Rikspolisstyrelsen, Åklagarmyndigheten och Domstolsverket fick i maj 2009 i uppdrag att förbättra samverkan och öka effektiviteten i handläggningen av mängdbrott. Detta arbete fortgår.
Sedan mars 2009 pågår också ett intensifierat arbete med att förbättra och modernisera informationshanteringen mellan rättsväsendets myndigheter, vilket kommer att leda till betydande effektivitetsvinster. Det pågår således mycket arbete för att se över och förbättra polisens effektivitet. Polisorganisationen måste nu ges tid och möjlighet att hantera det förändringsarbete som redan har startat.
Jag är övertygad om att polisen har kapacitet att förbättra verksamheten ytterligare.
Beatrice Ask (M):
Först och främst när det gäller effektiviteten inom polisen menar jag att det är väldigt höga krav på gång för att driva igenom förändringar i former och arbetssätt som kommer att ge bättre resultat. Nu ville interpellanten helt plötsligt att vi ska se över hela rättsväsendet, och det gör jag så gärna.
De resursförstärkningar som vi har genomfört de senaste åren innebär att polisen har fått en resursförstärkning med 15 procent, medan åklagarna fått en resursförstärkning med 24 procent och Domstolsverket 12 procent. Det är inte så att det är stora resursbrister i någon av de här delarna och inte heller inom kriminalvården, så jag är inte bekymrad över det. Däremot är jag bekymrad över handläggningstiderna.
Därför har vi lagt ett antal riktade åtgärder för att få ned handläggningstiderna, bland annat ett gemensamt uppdrag till polis, åklagare och domstolar att se vad man kan göra för att korta handläggningstiderna när det gäller till exempel ungdomsärenden, för det tar på tok för lång tid som det ser ut i dag. Det är en väldigt viktig åtgärd.
Däremot är det inte så att domstolar eller åklagare kan avstå från att hantera ärenden därför att man har så långa köer. Så går det inte till. Det finns andra kriterier för det, och det är väl tur det. Vi kan inte ha de här långa handläggningstiderna, därför att det försämrar rättstryggheten för medborgarna.
Inte minst innebär det ökade svårigheter att förebygga återfall i brott bland ungdomar och att snabbt få svar på vem som är skyldig till ett brott och inte, vilket ställer till det väldigt mycket för många medborgare. Men, som sagt, det är inte resursproblem i de andra delarna som är bekymret. Däremot tror jag att effektiviteten inom polisen och på andra håll skulle kunna innebära att man fick mer gjort.
Det är också så att effektiv polis gör att arbetsbelastningen på åklagare och andra blir mindre.
Beatrice Ask (M):
Frågan om obligatoriska utbildningar är spännande. Rent teoretiskt är det givetvis fullt möjligt att ha det. Problemet med domstolarna är den mängd olika typer av ärenden som domare hanterar.
En tingsrätt kan ha 300 olika ärendetyper, och vi kräver från riksdag och regering att man ska ha hög kvalitet i dömandet i alla typer av ärenden. Frågan blir då hur man ska se på utbildnings- och kompetensbehov.
Detta är bakgrunden till att man snarare har erbjudit olika typer av kompetenshöjande utbildningar för personal i domstolarna, och jag vågar säga att det inte har varit dålig tillströmning från domstolarna. Uppenbarligen känner många att man vill förkovra sig mer vad gäller bemötandefrågor generellt men också vad gäller hantering av ärenden där barn är inblandade.
Jag tror därför inte att man behöver ha obligatoriska utbildningar. Det skulle också bli knepigt att göra avstämningar. Givetvis är ärenden med barn oerhört centrala, men det finns också andra ärendekategorier där det är nog så viktigt med hög och uppdaterad kompetens för dem som arbetar med frågorna.
Det är inte bara i bemötandet man behöver ha barnperspektiv och barnkompetens utan också i de metoder man använder vid förhör och bedömning av barns utlåtanden. Det är inte alltid helt enkelt att tolka barn, och det är också lite vanskligt mellan varven. Med bra metoder kan man dock lyckas bättre med detta.
Jag tror också att den verksamhet vi har vid barnahus runt om i landet innebär att professionella från olika delar av rättskedjan får ökad kunskap om att arbeta med de offer och målsägare som det handlar om när det gäller barn.
I projektet i Göteborg genomförde man 2009 tillsyn vid ett antal åklagarkammare vad gällde handläggningen av ärenden av detta slag. Ett problem man såg gällde handläggningstiderna. Det tar väldigt lång tid. När det gäller övergrepp mot barn vill jag understryka att tid är mycket centralt för barn.
Här finns det stora behov av att agera mer skyndsamt och komma till slut, för annars får vi bekymmer. Det finns alltså flera delar i detta som är viktigt, och det är bra att vi synar det. Vi gjorde dock förbättringar i och med reformen 2005.
Vi följer upp det och försöker sakta men säkert förfina vår förmåga att bättre än i dag möta barn på ett rättssäkert sätt när de har blivit utsatta för övergrepp.
Beatrice Ask (M):
Genom de utbildningar som erbjuds får vi en del domare som är särskilt duktiga på detta. Jag utgår från att domstolarna tar vara på denna kompetens. Däremot skulle jag bli lite bekymrad om vi hade särskilda domare i barnfall. Dels krävs det en kritisk massa för att det ska bära sig, vilket skulle kunna leda till centraliseringar.
Dels är det viktigt att rättssäkerheten för barn inte bli annorlunda eller att vi har andra regler. Detta är hela tiden en avvägning. Jag erinrar mig en idé som diskuterades under förra mandatperioden och som jag på ett tidigt stadium avfärdade. Det handlade om särskilda vittnespsykologer som skulle vara legitimerade just i barnärenden för att det är så svårt att tolka barn.
Det finns exempel där man har använt sådana "specialister" där det lett alldeles fel. Eftersom det är ett sådant svårt område är det besvärligt. Jag är därför lite rädd för denna typ av kategorisering. Utvecklingsprojektet i Göteborg och det kontinuerliga utvecklingsarbete som bedrivs måste rikta in sig på att hämta in saker som förbättrar.
Här tror jag att handläggningstiderna är viktiga men också utbildningar i bemötande och förståelse av barns särskilda behov. Det är riktigt att jag inte kan kommentera enskilda ärenden, men kopplerimålet och annat är det inte bara Lena Olsson och jag som följer och studerar.
Det är oerhört viktigt att analysera hur lagstiftning fungerar och hur det ser ut. Det är inte så enkelt att ha en snabb uppfattning i alla fall. Man kan lära sig mycket av hur ärendena ser ut när det gäller vad som kan göras bättre. Jag tror att de första åtgärderna och det bemötande som barnen får tidigt är väldigt centralt för att man ska få fram så mycket som möjligt.
Vi tittar på brottmålsprocessen och vilket stöd man behöver under processen. Ett barn behöver känna sig tryggt under den resa som varje utredning och förrättning är. Det är en stor sak och ganska svårt.
Det finns anledning att fundera över vad man kan göra för att förbättra stödet och se till att det fungerar väl. Jag tror att det är väldigt ojämnt vilken hjälp barn som har utsatts för detta får. Eftersom många av övergreppen sker av närstående blir situationen väldigt bekymmersam rent socialt. Det krävs därför att man tänker till.
Jag tror att vi har mer att göra för att säkerställa att dessa barn mår bra och får sin rätt tryggad på rätt sätt och att det långsiktigt blir en bekräftelse på att det har skett ett övergrepp och ett erkännande av vad som är rätt och fel. Jag tror att det är oerhört viktigt för barn att veta på vilken sida samhället står och att det inte var deras fel.
Många barn lägger tyvärr skulden på sig själva, trots att de nästan aldrig kan ha bidragit till det. Det är alltid de vuxnas ansvar. Barn far väldigt illa i de här ärendena. Jag tror inte att det i första hand är i rättsprocessen. Man måste se helheten och den situation de befinner sig i. Vi tittar mycket på det. Jag tror att vi har all anledning att följa upp en del.
Beatrice Ask (M):
Jag är övertygad om att också fru talmannen tycker att det är trevligt när vi har ett intellektuellt utbyte och ett utbyte som leder framåt. Det är nog ganska många frågor, inte minst när det gäller övergrepp mot barn, där vi är överens om vad som måste åstadkommas och vilka problem som finns. Det är inte helt enkelt att hitta lösningar. Ibland måste man ges tillfälle att diskutera frågan. Jag tror också att det är viktigt med ett upplysningsarbete.
I utvecklingsarbetet krävs ökad kunskap, inte bara hos personal inom polis, åklagare och rättsväsen utan också mer allmänt. Det finns en schablonbild av vilka typer det är som ger sig på barn - något slags bild av hur förövaren ser ut. Erfarenhet och forskning slår hål på det som en myt.
Förövaren är inte alls så typisk att det går att kategorisera. Som jag har nämnt är det ofta i familjen eller närståendekretsen som förövaren finns när det gäller övergrepp på barn. Det är en hemsk insikt, men det är viktigt att göra det tydligt.
Det komplicerar hur man ska arbeta för att ge barn rätt stöd. Barn är beredda att försvara sina föräldrar nästan hur tokigt det än är. Barn lägger på sig skulden. Om man dömer en mamma eller pappa kan barnet känna att det är dess fel.
Det är viktigt med upplysningsarbete om komplexiteten i detta och det är viktigt att barn får adekvat information och förstår vad processen går ut på. Jag tror att vi kan göra en hel del för att göra begripligt vad samhället gör och varför.
Beatrice Ask (M):
Nu får vi väl ändå se att det inte är så mycket ideologi som erfarenhet av föreningsliv i vid mening. Det finns många goda skäl till att man ibland kan tvingas ha en extrastämma. Det är väl ingenting som är konstigt vare sig i politiken, i bolag eller i någonting annat. Det kan inträffa någonting som ändrar förutsättningarna. Då ska det finnas en möjlighet att ha ett nytt möte.
Svårare än så tycker inte jag att det är när det gäller köpstämma heller. Någonting kan ha förändrats. Vi kan säga att vi har en förening tillsammans. Vi bestämmer att nu ska vi köpa det här huset och så rasar taket ihop eller det visar sig att någonting var helt vrickat i det underlag vi hade. Det är väl väldigt bra om vi snabbt kan riva upp beslutet eller ändra på det. Det är rimligt i en demokrati att man kan ändra och rätta till beslut som har blivit fel.
Jag återkommer då till det problem som Börje Vestlund tar upp, nämligen att det finns de som kan försöka tricksa och utnyttja det här. Då är det väldigt viktigt att ha klart för sig vad som gäller för medlemskap i en bostadsrättsförening. Man måste vara med i bostadsrättsföreningen för att kunna ha en bostadsrätt. Man har som hyresgäst alltid rätt till medlemskap i bostadsrättsföreningen.
Det är en förutsättning för att man ska räknas in i de två tredjedelar som krävs för att föreningen ska kunna besluta om ett förvärv. Medlemskap innebär inget tvång att köpa någonting. Det innebär inte att man måste köpa ens om man har röstat för en ombildning. Den som inte har en bostadsrätt har när som helst rätt att gå ur föreningen.
Som hyresgäst är man alltid tillförsäkrad att ha sin hyresrätt kvar och leva enligt de villkor som gäller i hyresrättslagstiftningen. Jag tycker att reglerna är ganska entydiga och tydliga. De säkrar väldigt mycket. Däremot är det så att vare sig regler eller stadgar utesluter att en del människor beter sig illa eller begår brott. Då finns det andra sätt att verka på än att kräva andra regler.
Beatrice Ask (M):
Jag har två synpunkter slutligen. Först och främst beträffande kopplingen mellan påföljd och grov, organiserad brottslighet: Jag tycker framför allt att vi ska göra det mindre attraktivt att vara med i en kriminell organisation över huvud taget. Det handlar om att kapa vinster och att ge unga människor andra framtidsmöjligheter. Det tror jag är otroligt viktigt.
När det gäller vapenamnestin delar jag helt Leif Jakobssons uppfattning att det är viktigt att göra reklam för varan också. Det är faktiskt så att de vapenamnestier som har genomförts har överraskat myndigheterna. Det visar sig att det är många vänner, bekanta, släktingar och även en och annan ångerfull människa som känner "Det här vapnet vill jag inte ha i min närhet" och har använt sig av denna möjlighet.
Jag tror det är helt riktigt att man kan nå längre om man gör ordentlig information kring amnestin. Det är ett av skälen till att man behöver fundera lite grann på vilken tidsaspekt man behöver ha för att kunna arbeta brett med information och annat och också göra det lätt för människor att lämna in vapen. Sedan finns naturligtvis också aspekten att om man har vapenamnestier alltför tätt riskerar man att undergräva respekten för de lagar som vi har.
Det är alltså en balansgång. Men jag lovar att ta till mig och fundera mycket över hur vi kan göra för att faktiskt öka beredvilligheten att lämna in vapen som far omkring i samhället alldeles i onödan. Jag lovar dessutom att vi kommer att fortsätta att arbeta med kraft mot den organiserade brottsligheten.
Beatrice Ask (M):
Jonas Gunnarsson har frågat mig om jag avser att ta initiativ till ett förslag till riksdagen som säkerställer att Sverige får en lagstiftning som ger barn födda av en kvinna som lever i ett samkönat förhållande rätt till sina två föräldrar. Jag svarade på en fråga i samma ämne tidigare i år .
Sedan den 1 juli 2005 får assisterad befruktning med donerade spermier utföras i svensk sjukvård beträffande en kvinna som är registrerad partner eller sambo med en annan kvinna. Numera gäller detta även om kvinnorna är gifta. Makan, partnern eller sambon anses som förälder till det barn som föds, förutsatt att hon har samtyckt till behandlingen och att det är sannolikt att barnet har avlats genom den.
Föräldraskapet fastställs genom bekräftelse eller dom. De nu gällande bestämmelserna är således relativt nya. De innebar ett viktigt steg framåt när det gäller föräldraskap vid assisterad befruktning. Betänkandet Föräldraskap vid assisterad befruktning innehåller förslag till ytterligare utveckling av lagstiftningen.
Det föreslås att bestämmelserna om föräldraskap för en kvinna i ett samkönat par ska utvidgas till att gälla även vid assisterad befruktning utanför svensk sjukvård så att något faderskap inte heller i dessa fall ska fastställas. Om modern är gift eller partner med en kvinna föreslås också att den kvinnan automatiskt ska anses vara barnets förälder, på samma sätt som en man presumeras vara barnets far när modern är gift med en man. Frågor om föräldraskap är av stor betydelse.
Liksom när det gäller andra frågor som berör barn är det viktigt att det finns ett tydligt barnperspektiv. Regelsystemet måste utformas så att barnets intressen tillgodoses på bästa sätt. Betänkandet innehåller en rad svåra frågor som kräver noggranna överväganden. Jag kan i dagsläget inte ange någon närmare tidsplan för arbetet med frågorna.