Lars Gustafsson (KD):
Ibland blir debatten något perifer. Vi har haft en finansdebatt och har nu en skattedebatt. Det har handlat om allt från små teknikaliteter till övergripande påståenden som egentligen inte är verifierade i faktisk vetenskap. Det kan bli lite besvärligt när man lyssnar. Jag ska därför koncentrera mig på det som jag bestämt mig för att tala om. Den ekonomiska krisen är över, i alla fall för tillfället, i vårt land.
Vi har en rekordhög tillväxt, sjunkande arbetslöshet och urstarka statsfinanser. Vi kan se att regeringens politik för att värna statsfinanserna har gett resultat. I stället för att som exempelvis Grekland och Irland tala om massiva nedskärningar i de sociala trygghetssystemen talar vi om de satsningar på välfärden som vi ska göra framöver.
I stället för att tala om skattehöjningar kan vi tala om framtida skattesänkningar för pensionärer, låginkomsttagare och företag. Det kan vara värt att påpeka, vilket en tidigare talare också gjorde, att skatten på pensioner nästa år minskar med 7 1⁄2 miljarder 2011. Sammantaget har skatten för pensionärer sänkts med 13 miljarder under en treårsperiod om vi inkluderar nästa års skattesänkning, vilket är historiskt.
Då kan man tala om att värna de grupper som har det sämst ställt i samhället. Det är en betydligt ljusare bild av framtiden än vad många andra länder kan visa upp. Herr talman! Oppositionens gemensamma skattepolitik är i praktiken numera ett minne blott. Den budgetmotion som De rödgröna lämnade till riksdagen är därför inte längre aktuell.
Mot denna bakgrund tänker jag fokusera mitt anförande på ett par områden som ligger mig och Kristdemokraterna varmt om hjärtat. Det första handlar om att kunna leva på sin egen lön och vem som faktiskt har rätt till sin inkomst. Det kan låta paradoxalt, men faktum är att det ofta framförs förslag som innehåller en grundsyn där medborgarnas inkomster är något som staten har rätt att godtyckligt disponera. Den synen delar inte jag. Staten äger inte medborgarnas löner.
Varje skatteuttag som görs ska vara väl motiverat och visa på respekt för medborgarnas pengar, antingen det gäller inkomst från lön eller inkomst från kapital. En annan grundläggande inställning är att skatt ska betalas efter bärkraft. Vi ska gemensamt och solidariskt bära den börda som vår gemensamma välfärd kräver. Men alla ska inte betala lika mycket. Högavlönade ska betala mer än lågavlönade, vilket de också gör. Det brukar kallas för skatt efter bärkraft.
Därför är jag glad att Alliansen genomdrev jobbskatteavdraget med den profil det fick, ett avdrag först och främst inriktat på låg- och medelinkomsttagare. Varje månad får nu dessa inkomstgrupper ett extra tillskott i plånboken av de pengar som de slitit hårt för och som rättmätigt tillhör dem själva. Detta ökar också konsumtionsutrymmet. Alltför höga skattenivåer inkräktar på den enskilda människans och familjens rätt och ansvar att förverkliga grundläggande värden och livsmål.
Att höja skatten betyder inte nödvändigtvis att mer pengar flödar in i statskassan. Det har vi kunnat se de senaste åren då vi haft höga inkomster och kommunsektorn efter många årtionden kommit i balans och till och med fått ett överskott. Höga skattenivåer innebär dessutom effektivitetsförluster i ekonomin. Detta är oerhört allvarligt med tanke på det konjunkturläge som råder. Det sista företagen nu behöver är ytterligare pålagor som gör det svårare att överleva.
För den enskilda individen och för familjen skulle det naturligtvis medföra en välfärdsförlust, särskilt för dem som lever på marginalen. Herr talman! Genom att hushålla med statens medel, upprätthålla budgetdisciplin och värna överskottsmålet under de goda åren står vi nu väl rustade att möta den globala långkonjunktur som drabbat världen och som också träffat Sverige - men, och jag vill betona men, utan att behöva chockhöja skatterna.
Detta står i stark kontrast till oppositionens iver att spendera varje krona staten har sparat och se medborgarna som en obegränsad skattkammare. Historien har visat att Alliansens politik på skatteområdet varit rätt sätt att få en uthållig och stabil ekonomi.
Vi kristdemokrater vill ytterligare förbättra villkoren för grupper som vill finnas kvar längre tid på arbetsmarknaden, exempelvis genom att utöka jobbskatteavdraget till att även omfatta de pensionärer som haft inkomster under det år de fyller 65. Här finns, som ni kanske känner till, ett litet glapp. Låt mig nu gå över till förutsättningarna för den ideella sektorn. Ett vitalt samhälle är av största vikt för en levande demokrati och ett mänskligt samhälle.
Därför måste stat och kommun främja det engagemang som finns i olika medborgarsammanslutningar. Det civila samhället utgörs av naturliga gemenskaper som familjer, släkt, grannskap, intresseföreningar, idrottsföreningar, fackföreningar, hjälporganisationer och trossamfund. För att stärka den ideella sektorn och främja människors ansvarstagande för varandra anser vi kristdemokrater att Sverige i likhet med alla andra industrialiserade länder ska införa skatteavdrag för gåvor till ideella organisationer. Jag vet att detta diskuteras.
Det är nu hög tid att regeringen agerar och lever upp till sitt vallöfte att förbättra villkoren för den ideella sektorn och stärka det civila samhället. Att införa ett avdrag för gåvor till ideella organisationer skulle vara ett viktigt steg i en sådan ambition. Sverige står dessutom nästan helt ensamt om att inte ha ett avdrag, vilket ju gör frågan än mer angelägen. Detta krävs för att vi ska bygga ett varmt och omtänksamt samhälle.
Om Sverige ska få en växande ideell sektor måste det skapas möjligheter till ett ökat engagemang och ökat givande. Nu är detta inte något perifert tal. Vi vet ju att det i omsorgssektorn är ungefär 70-80 procent av arbetet som utförs av enskilda, inte av det offentliga. Vi glömmer ofta bort det. Ibland kan ett litet stöd i en kommun, till anhöriga och så vidare, vara en mycket stor hjälp och en viktig faktor när man räknar budgetar.
Hur ett svenskt system för avdragsrätt ska se ut håller delvis på att utredas, och jag hoppas att man snart kommer fram med ett förslag. Det finns ju gott om exempel i omvärlden som man kan hämta inspiration från. I exempelvis Danmark har man ett system som tillåter att man gör avdrag för gåvor till olika typer av ideella föreningar och kyrkor, och i Norge ges möjlighet för enskilda personer att göra avdrag för gåvor till frivilligorganisationer.
I Sverige har Frivilligorganisationernas insamlingsråd föreslagit att ideella gåvor och bidrag till deras konton görs avdragsgilla i privatpersoners och företags självdeklarationer. Givetvis finns det begränsningar för hur mycket detta kan vara. Vi menar att staten inte ska detaljstyra föreningslivet. Den ska inte detaljstyra hjälporganisationer, fackföreningar, kyrkor och samfund lika lite som enskilda människors liv, trots vad vi har hört här i debatten. Staten ska nöja sig med att sätta upp spelregler och ramar som gynnar sektorns utveckling.
Tyvärr är Sverige ett av de länder i Europeiska unionen där det inte finns något skatteavdrag för detta. Vi tycker inte att Sverige ska eftersträva att för framtiden utmärka sig på denna punkt. Det ska inte vara en merit för Sverige att vara annorlunda på just den punkten. Herr talman! Jobb, jobb, jobb! Nya jobb kan inte kommenderas fram av politiker i kommunfullmäktige, riksdagen eller regeringen.
De skapas när enskilda människor finner det mödan värt att starta eller utveckla ett företag, förverkliga en idé eller riskera ett sparkapital. De arbetstillfällen som privat sektor kan skapa utgör basen för finansiering av de offentliga välfärdstjänsterna. Detta glöms ofta bort.
För att skapa arbetstillfällen, stärka skattebasen och undvika behovet av drastiska skattehöjningar i takt med de ökande kostnaderna för den demografiska utvecklingen och en åldrande befolkning måste den privata sektorns andel av den totala produktionen bli större. Företag är i sig sociala skapelser, där människor genom ekonomiska och sociala utbyten skapar mervärde för sig själva och därmed för samhällsekonomin i stort, också genom att skapa nya arbetstillfällen.
Genom ett livskraftigt företagande ökar människors ekonomiska frihet samtidigt som fler bereds möjlighet att skapa en trygghet som är större än den staten kan bidra med. Vi tror att statens huvuduppgift är att stödja människor att bli starka själva, men vi ska ha ett socialt nätverk som ska finnas där för dem som verkligen behöver det.
Vi vill att fler ska finna det mödan värt att bli företagare, starta verksamheter och skapa arbete för sig själva, sina närmaste och för samhället de verkar i, alltså även för omgivningen. Vi anser därför att de små och medelstora företagen, som ofta är familjeföretag, ska stå i centrum för utformningen av näringslivets framtida skattepolitik. Den 1 januari 2009 sänkte alliansregeringen arbetsgivaravgifterna med 1 procentenhet. För inkomståret 2010 omfattar arbetsgivaravgiften 31,42 procent för de flesta anställda.
Vid sidan av detta har regeringen även halverat arbetsgivaravgiften för unga upp till 26 år och genom nystartsjobben helt tagit bort arbetsgivaravgifterna för dem som anställer unga, långtidsarbetslösa, sjukskrivna samt nyanlända invandrare. För egenföretagare har även en nedsättning av arbetsgivaravgiften på 10 procent och maximalt 10 000 kronor föreslagits. Låt mig ta upp den här tråden eftersom detta har diskuterats tidigare. Det talas hela tiden om vad ett arbete kostar.
I en utvärdering i Norge om hur mycket den kontinuerliga driften och underhållet av ett vindkraftverk skulle vara kom man fram till att varje arbetstillfälle kostade 19,2 miljoner. Det är ganska dyrt jämfört med 900 000. Jag tror också att vi glömmer bort att tala om hur många ungdomar som har fått behålla jobbet för att vi har kvar den ersättningen i den svåra tiden. Det talar vi inte om.
Jag tycker inte att det är någon nackdel att det finns företag som gynnas av detta - McDonalds och andra - för det arbete man får där är sedan en plattform för att gå vidare i livet till en ny anställning. Man glömmer bort detta, och därför är detta mer en social insats för att hjälpa grupper som i dag har det lite svårare. Det får vi också vara beredda att göra avsteg för i den skattetekniska politiken som inte alla ekonomiprofessorer gillar. Vi är beredda att göra det.
Detta är givetvis mycket bra, men arbetsgivaravgifterna är trots detta höga ur ett internationellt perspektiv. Som jämförelse kan man framhålla att den lagstadgade avgiften i Finland är ca 24 procent av lönen och 14 procent i Norge. I Danmark betalar löntagarna den största delen av de sociala avgifterna själva, vilka uppgår till 8 procent. Det är ett lite annorlunda system.
Jag anser att fokus i debatten om skattesänkningar ibland alltför mycket har varit på utbudet av arbetskraft och för lite på efterfrågesidan. Det är trots allt företag som ska anställa och jobb som ska finnas. Då måste vi vara ödmjuka och lyssna på de önskemål som de olika organisationerna har, allt med respekt för den ekonomiska situationen. Organisationen Företagarna presenterade nyligen en undersökning bland sina medlemsföretag där ett av de två viktigaste reformbehoven var sänkta arbetsgivaravgifter.
Kristdemokraterna vill därför att arbetsgivaravgifterna successivt ska sänkas med upp till 10 procent till en lönesumma om högst 300 00 kronor per årsanställd, eller högst 3 miljoner för ett företag med fler än tio anställda. Givetvis måste detta genomföras på ett ekonomiskt ansvarsfullt sätt. Det är viktigt att fortsätta reformeringen av skatter som motverkar ökat företagande och arbete.
Min och Kristdemokraternas inriktning har varit och kommer också fortsättningsvis att vara en skattepolitik som ger fler människor möjlighet att omsätta sina förhoppningar om att kunna försörja sig på arbete och företagande samtidigt som detta är den enda och bästa grunden för välfärd.