KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mats Einarsson (V):
Den formulering vi använder i reservationen är denna: "Vi uppmanar därför regeringen att i EU ta initiativ till en diskussion om hur ett alleuropeiskt samarbete på en helt annan grund än dagens EU skulle kunna se ut." Det bygger naturligtvis på det antagandet att det tar en viss tid innan Sverige har lämnat EU.
Jag menar att den här frågan, och det är Vänsterpartiets ståndpunkt, inte i första hand handlar om det svenska medlemskapet eller icke-medlemskapet, utan den handlar om det europeiska samarbetet. Där vill vi se ett annat samarbete, en helt annan typ av samarbete, än det som EU utgör. I den processen, i kampen om ett annat alleuropeiskt samarbete, kan också ett svenskt utträde vara en del.
Men det är inte det som är det prioriterade för Vänsterpartiet. Det är inte så att bara vi slipper vara med i EU får de andra göra vad de vill. Vi ser detta i ett europeiskt perspektiv. Vi tror att till exempel en folkomröstning om ett utträde skulle kunna vara ett led i en sådan demokratiseringsprocess av det europeiska samarbetet.
Mats Einarsson (V):
Det är lite olika saker som vi pratar om. Vi har det som kan göras inom ramen för det nuvarande medlemskapet och det nuvarande fördraget. Där är Vänsterpartiet mycket aktivt i EU-parlamentet och på andra håll för att göra vad som går att göra inom denna ram och se till att de beslut som nu fattas inom EU blir så bra som möjligt. Det andra är diskussionen om hur EU-systemet kan förändras.
Där har vi - det är helt riktigt - krav på förändringar som är så långtgående att om de realiserades kan man inte längre prata om att det är ett EU eller att det är en förändring inom EU-systemets ram. Jag menar att det finns en principiell skillnad mellan ett alleuropeiskt samarbete baserat på suveräna länder och det överstatliga EU-systemet.
Om vi lyckas, och en mycket kraftfull svensk regering tillsammans med andra regeringar som har kommit på bättre tankar genomför den här förändringen, innebär detta i praktiken att EU upphör att finnas i den mening som vi nu menar med EU. Därmed faller naturligtvis också frågan om ett svenskt utträde, eftersom EU har upphört att finnas.
Mats Einarsson (V):
På två minuters repliktid klarar man inte allt. Jag får hänvisa till den motion som här finns behandlad där vi har försökt utveckla detta lite grann. Men jag ska säga något i alla fall. Vad det gäller en helt annan typ av arbete tror jag att den grundläggande skillnaden i vår syn på samarbetet handlar om den nationella självständigheten, alltså möjligheten för det nationella parlamentet, i vårt fall riksdagen, att fatta de slutliga besluten.
Jag förnekar inte att det finns behov av harmonisering av lagstiftning på europeisk nivå, ibland på vidare nivå än så. Det måste naturligtvis finnas, och det finns också processer för hur man utarbetar en sådan harmoniserad lagstiftning. Men jag menar att det sista beslutet ändå måste kunna fattas i de enskilda parlamenten. Jag är alltså motståndare till att man överlämnar överstatlig makt till en nivå som inte kan vara demokratisk.
Då kommer det federalistiska argumentet: Låt oss göra ett riktigt europeiskt parlament som är folkvalt och som utser en europeisk regering! Det är naturligtvis alldeles utmärkt på papperet. Jag har inga som helst svårigheter ur principiella utgångspunkter med en sådan modell, men problemet med den är att det är en pappersmodell. Europa ser inte ut så att detta skulle fungera. Det är, menar jag, en utopi.
När man ändå försöker att gå i den riktningen går man de facto inte i riktning mot mer demokrati utan bara i riktning mot mer av överstatlighet utan att demokratin följer med. Det är vår grundläggande principiella kritik av EU-systemet i dag.
Mats Einarsson (V):
Jag trodde inte att det var kontroversiellt att påpeka att det finns ett så kallat demokratiskt underskott inom EU-systemet. Det brukar vara allmänt erkänt även av dem som försvarar den hybrid - som Ingvar Svensson uttrycker det - som EU förvisso är. Internationellt samarbete utan överstatlighet finns det gott om exempel på, till exempel inom Europarådet. Hur långt kan det utvecklas och på vilka områden?
Det kan naturligtvis diskuteras, men där finns fortfarande möjligheten kvar för det nationella parlamentet att ratificera eller inte ratificera, att gå in i ett samarbete eller att inte gå in i ett samarbete på de olika politiska områdena. Jag ser inga konstigheter med det. Jämförelsen med Vänsterpartiets samarbete med regeringen och Miljöpartiet är något märklig.
Denna morgon har Vänsterpartiets partistyrelse med röstsiffrorna tolv-tre beslutat att godkänna den framförhandlade vårproposition som nu föreläggs riksdagen i vår. Det beslutet fattades fullständigt självständigt av vår partistyrelse. Om vi ska jämföra med EU-systemet skulle väl det innebära att Socialdemokraternas partistyrelse och Miljöpartiets partistyrelse skulle kunna besluta för Vänsterpartiets räkning att vi ska stå bakom denna budget.
Det är väl snarast så EU-systemet fungerar.
Mats Einarsson (V):
Billy Gustafsson började med att slunga pragmatikerns universalargument tillbaka mot oss EU-kritiker: Det ni säger låter fint, men det är inte möjligt. Med anledning av detta skulle jag vilja citera Vänsterpartiets partiprogram. Jag vet inte vilken auktoritet det har i den här kammaren, men det är i alla fall tänkvärt.
"Politik är det möjligas konst men vänstern får aldrig kapitulera inför de existerande maktstrukturerna. - - - I sin kamp kan rörelser och partier förflytta samhällets ideologiska balanspunkt. Därmed flyttas gränsen mellan 'omöjligt' och 'möjligt'. - - - Varje viktigt steg framåt i historien har tagits av människor som vägrat acceptera den dominerande uppfattningen om vad som är möjligt och tillåtet."
Jag tänkte använda min replik till att exercera lite formallogik enligt denna modell: Om A och B, så C. Jag påstår att A och B är förhanden, och alltså C, enligt denna modell. För att ett nytt konstitutionellt fördrag för EU ska bli giltigt krävs det att samtliga medlemsländer ratificerar det. Det är den första premissen. Den andra premissen: Två av medlemsländerna, Frankrike och Nederländerna, har efter folkomröstning valt att inte ratificera.
Slutsats: Förslaget till nytt konstitutionellt fördrag har fallit. Är, Billy Gustafsson, någon av premisserna felaktig? Eller är slutsatsen i någon mening logiskt ogiltig?
Mats Einarsson (V):
Det är i någon mening riktigt att det var EU själv som hade bestämt att det krävdes ratificering av samtliga medlemsländer. Men det grundar sig i sin tur på internationell fördragsrätt och folkrätt, så jag tror inte att det ens teoretiskt hade varit möjligt att ha någon annan ordning där.
Om jag tolkar Billy Gustafsson rätt innebär det i princip att man vid lämplig tidpunkt ska fortsätta att fråga Frankrikes och Nederländernas befolkning: Var ni inte egentligen för detta? Man håller sedan på så tills man får ett ja. Då klappar man till och genomför detta. Vilken demokratisyn speglar det?
Om man tänker sig möjligheten att göra på det sättet, varför inte göra på motsvarande sätt i de länder där man sade ja till det konstitutionella fördraget som Spanien, Luxemburg och en del andra? Nu känner vi att opinionen har svängt så nu kör vi en ny folkomröstning. Var det inte så att ni egentligen var emot detta? Då kanske det blir nej i Luxemburg till exempel. Så kan man ju inte hantera folkomröstningsinstrumentet. Vi fick tyvärr inte möjlighet att använda det i Sverige.
Det är inte respekt för demokratin att tänka sig att man fortsätter att ställa frågan tills man får "rätt" svar.
Mats Einarsson (V):
Det är säkert på det sättet att det är oerhört svårt att definiera personlig integritet i juridiska termer. Likväl tror jag att vi är överens om att ett juridiskt legalt skydd för den personliga integriteten är grundläggande i ett demokratiskt samhälle. Det är grundläggande men inte oinskränkbart.
Tyvärr måste vi ha möjligheten att använda tvångsmedel, integritetskränkningar, till exempel för att utreda och beivra brott. Men vi ålägger oss restriktioner. Vi säger att dessa inskränkningar i den personliga integriteten först och främst måste vara nödvändiga. De måste vara proportionerliga i förhållande till det syfte de har.
De måste vara förenade med rättssäkerhet. Givetvis är det en intresseavvägning, som Billy Gustafsson var inne på. Det är en intresseavvägning - och där håller jag med honom - som knappast kan göras en gång för alla i en generell integritetslagstiftning, utan den måste göras från fall till fall. Så är det säkert.
Men vad som är av särskilt intresse för oss här i konstitutionsutskottet och för riksdagen i dess helhet är ju de särskilda restriktioner som ligger i grundlagen och i Europakonventionen. Där finns gränser för vad vi kan göra. Där finns en uppmaning till oss som lagstiftare och för den delen till regeringen. Den uppmaningen lyder: Tänk efter!
När ni sedan har tänkt efter så tänker ni efter en gång till. Först då kanske ni kan tillåta er att ta ett steg som innebär en integritetsinskränkning.
Ibland är det dessutom så att vi här i riksdagen anser att den där tankepausen, det där eftertänkandet, kräver mer systematiska former. Därför har regeringen på riksdagens uppmaning tillsatt en särskild utredning, Integritetsskyddskommittén, med uppgift att kartlägga och analysera sådan lagstiftning som rör den personliga integriteten. Det är alldeles utmärkt att så har skett.
I det här betänkandet behandlas ett antal motioner som vi föreslår ska avslås just med hänvisning till att Integritetsskyddskommittén arbetar och så småningom kommer att lägga fram sitt förslag. Billy Gustafsson sade att vi inte ska ta förhastade beslut - rätt så.
Tyvärr - och det har redan konstaterats - har regeringen inte riktigt samma inställning utan har förelagt riksdagen ett antal förslag som är grovt, skulle jag vilja påstå, integritetsinskränkande, som är dåligt motiverade.
Man har inte velat avvakta den bedömning som Integritetsskyddskommittén så småningom kommer att göra. Jag menar att Billy Gustafssons ord är precis lika giltiga när det gäller de förslagen.
Vi bör inte ta förhastade beslut, och med den särskilda regel som finns i regeringsformen kommer de här förslagen förmodligen att bordläggas under tolv månader. Vi följer alltså uppmaningen, som Europakonventionen och den svenska regeringsformen ger till oss lagstiftare: Tänk efter! När vi sedan har gjort det ska vi tänka efter en gång till. Fru talman!
Jag yrkar bifall till utskottets förslag i detta betänkande.
Mats Einarsson (V):
Justitieministern säger ungefär så här: Det är ju bara integriteten för grova brottslingar, mördare och terrorister som kommer att inskränkas. Därigenom kan andra människors integritet utvecklas positivt. Det var just den typen av argumentation som vi inte kan lägga till grund för lagstiftning på det här området. Det är just därför vi har dessa restriktioner i grundlag och Europakonventionen, för att undvika att bygga vår lagstiftning på den typen av argumentation.
Med den typen av argument kan du nämligen motivera vad som helst. Det är så man motiverar dödsstraffet. Det är så man motiverar förslag om att tillåta tortyr i USA, exakt med den typen av argumentation. Justitieministern är självfallet inte för dödsstraff eller tortyr, men den typen av argumentation kan vi inte tillåta oss att bygga lagstiftning på.
Därför finns de restriktioner som tvingar oss, här i riksdagen och i regeringen, att göra avvägningarna mot de grundläggande fri- och rättigheterna, mot vikten av personlig integritet. Regeringen har inte gjort den avvägningen, påstår jag. Man har inte visat att de föreslagna medlen är effektiva, man har inte visat att det inte finns andra medel, man har inte visat att de är proportionerliga, och man har definitivt inte visat att de är nödvändiga.
De ska vara nödvändiga för att kunna införas. Slutligen har jag en annan anmärkning. Jag sitter i Grundlagsutredningen. Ett av våra uppdrag är att se över möjligheten eller behovet av en författningsdomstol, en konstitutionsdomstol. Socialdemokraterna och Vänsterpartiet har varit och är motståndare till en sådan modell med mycket goda skäl.
Men jag undrar hur lätt det kommer att vara för mig, Göran Magnusson, Marita Ulvskog och andra som har den uppfattningen i Grundlagsutredningen att vidhålla uppfattningen att vi inte behöver någon författningsdomstol om regeringen tar så lätt på de här frågorna.
Mats Einarsson (V):
Vänsterpartiet har precis som Miljöpartiet, Naturvårdsverket och Sika avstyrkt planerna på en så kallad Förbifart Stockholm. Jag skulle vilja lyfta fram en aspekt som också tas upp i Karin Svensson Smiths interpellation, nämligen att vägprojekt som Förbifart Stockholm medverkar till en utglesning av bebyggelse och arbetsplatser i storstadsområden.
Det leder till ökade transportbehov och försvårar en effektiv kollektivtrafik, vilket i sin tur leder till ytterligare behov av vägtransporter och krav på fler vägar. Utglesningen av storstadsområdena är oförenlig med en långsiktigt hållbar stadsplanering. Vi måste börja bygga tätare och transporteffektivare om vi ska klara klimatmålen.
Förbifart Stockholm inte bara bidrar till en ohållbar stadsutveckling. Den saboterar också direkt de försök som görs till en mer hållbar tätortsnära stadsplanering. Jag ska inte ägna mig åt någon bypolitik, men låt mig ta ett konkret exempel som illustration. I Botkyrka, där jag bor, bygger och planerar vi nu friluftsstaden Riksten, ett nytt bostadsområde på den gamla F 18-flygplatsen.
Det är hållbart och miljövänligt, och det finns goda förutsättningar för kollektivtrafik. Men för att projektet ska kunna fullföljas krävs dels en vägstump som kallas Förbifart Tullinge, av betydligt mindre omfattning än den förbifart som tas upp i interpellationen, dels en förlängning av den planerade spårvägen från Flemingsberg, den regionala kärna som nu växer fram kring Huddinge sjukhus och Södertörns högskola.
Båda dessa begränsade men helt nödvändiga infrastruktursatsningar ligger i de senaste Cederschiöldska planerna någonstans bortom 2019. Varför är det så? Jo, enkelt uttryckt: Förbifart Stockholm kostar minst 25 miljarder kronor.
Det finns inte utrymme för infrastruktursatsningar i Stockholmsområdet som skulle möjliggöra en långsiktigt hållbar stadsbyggnadsplanering. Min fråga till statsrådet blir naturligtvis: Vad tänker statsrådet göra för att samhällets infrastruktur och investeringar ska gynna och inte motverka en stadsutveckling som är förenlig med klimatmål och en långsiktigt hållbar utveckling?
Mats Einarsson (V):
Även om det inte är jag som är interpellanten ska även jag tacka för det svar som har givits. Det är möjligt att jag är lite ringrostig, men jag har lite svårt att följa statsrådets resonemang. Det är inte alltid så lätt att på volley svara på frågor som ställs i interpellationsdebatter. Men själva interpellationen har statsrådet haft tillgång till under ganska lång tid.
Det är synd att statsrådet har skrivit eller låtit skriva ett svar som förefaller ge bilden av att statsrådet inte har förstått de här problemen. Det finns mycket att säga om Förbifart Stockholm. Jag ska bara göra några noteringar. Först och främst är Förbifart Stockholm inte en förbifart. Utredningarna visar att det bara är en mycket liten del av trafiken som inte är regional.
Det allra mesta av trafiken ska in till Stockholms city. De samhällsekonomiska kalkylerna bygger som jag har förstått det på helt verklighetsfrämmande kalkyler om medelhastigheter på 97 kilometer i timmen i tunnlarna och sådana saker. Utredningar visar inte att förbifarten löser tillgänglighets- och framkomlighetsproblemen i Stockholmområdet.
Till detta kommer allt annat som kan sägas om hållbar utveckling och klimatmål. Jag kan bara hoppas att statsrådet tar med sig de synpunkter som har kommit fram här från Karin Svensson Smith och i viss utsträckning kanske möjligtvis från mig också in i regeringen och regeringsarbetet.
Det vore ett stort misstag att nu följa de planer som har skisserats om en satsning på Förbifart Stockholm. Det kommer att försvåra och kanske till och med omöjliggöra en transportinfrastruktur i Stockholmsområdet som är förenlig med en hållbar utveckling.
Liselott Hagberg (FP):
Karin Granbom har i sin interpellation väckt en mycket angelägen fråga. Särskilt angelägen är frågan i dagsläget eftersom arbetslösheten fortfarande är hög. Alltför många står utanför arbetsmarknaden trots att vi nu befinner oss mitt i en högkonjunktur. De utmaningar vi står inför i framtiden kräver fler i arbete, fler företag och ökad tillväxt. Då tycker jag att KY är ett riktigt bra alternativ när det gäller eftergymnasiala utbildningar.
I dag är det precis fyra veckor sedan som jag själv besökte en kvalificerad yrkesutbildning i min hemkommun Nyköping. Den utbildningen hade inriktning på visuell kommunikation, grafisk formgivning eller projektledning. Jag gavs då tillfälle att prata med både lärare och elever. Eleverna framhöll den positiva utbildningsformen, där en tredjedel av utbildningen är förlagd till arbetsplatser.
Detta med ett aktivt lärande i arbetet leder nämligen till goda relationer mellan arbetsplats och elever, och det i sin tur leder till goda möjligheter att få ett arbete, vilket också utvärderingar visat. Men det framkom också ett missnöje. Eleverna ansåg att informationen om KY-alternativet varit väldigt dålig.
De menade att studie- och yrkesvägledarna inte sprider kunskapen om KY som ett alternativ, trots att dessa elever kom från olika kommuner. Här har det enligt min uppfattning uppstått en obalans. Det finns uttalade mål när det gäller gymnasieelevers vidarestudier inom högskola, universitet och så vidare, men alternativen, såsom KY och andra alternativ, har fått låg status.
Det avspeglas också i elevers val till gymnasieskolan, där de yrkesinriktade programmen inte är lika attraktiva. Eleverna upplever att när de säger att de går i KY får de ständigt förklara vad KY handlar om, för KY-formen är tämligen okänd. Därför tycker jag att det är beklagligt att regeringen gör en tillfällig utökad satsning.
Det skickar nämligen ut en signal när man säger att den utökade satsningen är tillfällig. Jag skulle vilja ha lite kommentarer kring vad statsrådet anser om obalansen i statusen mellan olika former av eftergymnasiala utbildningar.
Vad kan vi göra för att höja statusen på kvalificerade yrkesutbildningar, öka kunskapen om kvalificerade yrkesutbildningar och öka yrkesvägledarnas information till eleverna om att det är ett verkligt bra utbildningsalternativ?
Liselott Hagberg (FP):
Pär Axel Sahlberg sade i inledningen av sitt anförande att vi måste bli bättre på att utvärdera de beslut vi fattar, och vi måste bli bättre på att dra slutsatser. Därför är det särskilt bra att konstitutionsutskottet har tagit initiativ till en utvärdering av den nationella minoritetspolitiken.
Men tanken med en omfattande utvärdering och att just dra slutsatser måste väl ändå vara att man ska peka ut något slags färdriktning inför framtiden. Det har ju visat sig i utskottets utvärdering att det brister på ett flertal områden, framför allt språkets område.
Det räcker ju inte att bara skydda en nationell minoritet - man måste ju också se till språkens överlevnad. Då handlar det dels om utbildningsfrågan, dels om informationsfrågan. När det gäller utbildning ser det väldigt olika ut om man jämför de olika minoriteterna. Samma rättigheter förekommer inte. Rätten till undervisning på minoritetsspråk är inte densamma för alla de fem olika grupperna.
Jag skulle vilja höra Pär Axel Sahlbergs syn på det, samt på information. Tycker verkligen Pär Axel Sahlberg att det är tillfredsställande att de nationella minoritetsspråken inte finns tillgängliga ens i riksdagens information? I utskottet bemöts det inte riktigt. Det talas mer om lagförslag som översätts och så. Men det här handlar om daglig tillgång för språks överlevnad.
Jag vill diskutera möjligheten för språkens överlevnad och Pär Axel Sahlbergs lösningar på den problematiken, som ju har blivit så tydlig i det här betänkandet.
Liselott Hagberg (FP):
Det är så att det går att e-prenumerera på fem olika språk men inget av de nationella minoritetsspråken, inte ens det största. Det är bekymmersamt att inte förutsättningarna för språkens överlevnad kan se likadana ut för de fem nationella minoriteterna, säger Pär Axel Sahlberg. Jag tycker också att det är bekymmersamt, och därför bör vi göra någonting åt det, framför allt när det gäller utbildningssituationen, speciellt för barn.
Jag ställde en fråga om det, men Pär Axel Sahlberg har inte svarat på den delen. Den handlade om att rättigheterna till språkundervisning ser olika ut mellan de fem nationella minoriteterna. Möjligheten för undervisning på jiddisch och på finska är inte lika god som när det gäller meänkieli, samiska och romani chib.
Jag ville ha svar på om Pär Axel Sahlberg verkligen menar att det är acceptabelt när det gäller till och med det största språket, som ju verkligen har tappat här, både när det gäller rätten till undervisning och tillgången till information på finska. Den har till och med gått ned, gått bakåt, sedan 30 år tillbaka. Är det acceptabelt, när vi nu har bestämt oss för att det är de här fem nationella minoriteterna och de fem nationella minoritetsspråken som ska skyddas?
Riksdagen har fattat beslut om det: fem nationella minoriteter - fem språk. Kan vi då anse att det är acceptabelt att situationen ser så olika ut för de nationella minoriteterna och att möjligheterna för barn se väldigt olika ut beroende på vilket språk man talar, trots att man klassas, om man får säga så, som tillhörande en nationell minoritet?
Liselott Hagberg (FP):
Vårt land är unikt på många vis. Med stolthet talar vi om vår tryck- och yttrandefrihet. Av tryckfrihetsförordningen framgår att varje svensk medborgare till främjande av ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning ska ha rätt att ta del av allmänna handlingar. Tryckfriheten får begränsas endast när det är påkallat med hänvisning till vissa intressen bland annat när det gäller personliga eller ekonomiska förhållanden.
Folkpartiet anser att tillgången till information om vilka beslut som fattas inom den offentliga sektorn är A och O i ett demokratiskt samhälle. Det betänkande som nu ska debatteras - det verkar för övrigt som att jag blir ensam - handlar om offentlighet, sekretess och integritetsfrågor. Utskottet har i ett flertal betänkanden tidigare under mandatperioden behandlat motioner inom det här området.
Under årens lopp har frågor av det här slaget utretts ett otal gånger. Utredningar pågår eller har nyligen avslutats, vilket också framgår av betänkandet. Ett exempel är Integritetsskyddskommittén vars arbete beräknas pågå till mars 2007. Kommitténs huvudsakliga uppgift är att kartlägga och analysera sådan lagstiftning som rör den personliga integriteten samt överväga om regeringsformens bestämmelse om skyddet för den personliga integriteten bör ändras.
Det är dock inte kommitténs uppgift att lämna förslag på varje enskilt område utan mer generellt. Det här KU-betänkandet är förhållandevis tunt i förhållande till rubriken. Det skulle nämligen vara möjligt att debattera en mängd olika områden under rubriken Offentlighet och sekretess samt integritetsfrågor. Betänkandet handlar dock om motioner från den allmänna motionstiden hösten 2005.
Det som tas upp är bland annat integritetskonsekvensbeskrivningar, missbruk av offentlighetsprincipen, förändring av sekretesslagen och arkivfrågor. Det skulle, som jag sade tidigare, vara möjligt att föra en lång debatt om vart och ett av de tre områden som behandlas, men jag tänkte bara helt kort nämna reservation 2, som jag för övrigt yrkar bifall till.
Den handlar om teknikoberoende integritetslagstiftning med koppling till lagen om elektronisk kommunikation, vilken i och för sig har tagit viktiga steg framåt, men den går inte riktigt ända fram när det gäller målet om teknikneutralitet. Den tekniska utvecklingen ökar steg för steg möjligheterna att blicka in i medborgarnas privatliv, vilket innebär ett växande hot mot den enskildes integritet.
Vi anser därför att det föreligger ett behov av en analys av grunderna för integritetsskyddets framtida utformning inom det här området. Med detta, herr talman, skulle jag vilja avsluta mitt korta inlägg i ett stort och omfattande område.