Sven Otto Littorin (M):
Sven-Erik Österberg har frågat om jag är beredd att vidta åtgärder för att säkerställa att de nya hårdare a-kassereglerna inte leder till att familjer splittras. Ulf Holm har frågat om jag avser att vidta några initiativ för att lösa de problem som kan uppkomma vid anvisningar under de 100 första dagarna i arbetslöshet. Då bägge interpellationerna hänger nära samman har jag valt att besvara dem samlat. Jag vill börja med att klargöra något om de motiv regeringen har haft i arbetet med arbetslöshetsförsäkringen.
Den regel i arbetslöshetsförsäkringen som gav arbetssökande möjlighet att under de första 100 dagarna begränsa sitt arbetssökande både till yrkesområdet och till det geografiska närområdet har tagits bort eftersom en sådan generell regel strider mot regeringens strävan att förkorta arbetslöshetstiderna. Syftet med försäkringen är att ersättning ska lämnas under kortare perioder av omställning mellan arbeten.
Sannolikheten att hitta ett nytt arbete minskar med arbetslöshetens längd, och det är därför av största vikt att den som är arbetslös finner ett arbete så snart det är möjligt. Borttagandet av 100-dagarsregeln var också något som både Arbetsmarknadsstyrelsen och Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen förespråkade. Rimlig hänsyn till den arbetssökandes möjligheter att arbeta inom ett annat yrkesområde, pendla eller flytta ska tas genom tillämpning av reglerna om vad som är ett lämpligt arbete.
Av lagen om arbetslöshetsförsäkring framgår att ett arbete ska anses som lämpligt om det inom ramen för tillgången på arbetstillfällen tagits skälig hänsyn till den sökandes förutsättningar för arbetet samt andra personliga förhållanden. Exempel på personliga förhållanden kan vara familjeskäl, såsom att den sökande är ensamstående förälder eller att det finns barn som är beroende av den sökandes tillsyn.
Bedömning av vad som är ett lämpligt arbete ska göras under hela ersättningsperioden, och detta har inte förändrats av den nya regeringen. Jag vill passa på att poängtera att det är arbetsförmedlingens uppgift att anvisa arbetslösa till arbeten oavsett om den arbetslöse uppbär arbetslöshetsersättning eller inte.
Det är sedan upp till arbetslöshetskassan att avgöra om den försäkrade brustit i de åtaganden han eller hon har enligt försäkringsvillkoren genom att till exempel inte ta ett anvisat arbete; om så är fallet är det arbetslöshetskassan som avgör hur detta ska påverka individens ersättning. Jag inser dock att arbetet med att anvisa arbetslösa till arbeten inte alltid löper friktionsfritt och att det kan, precis som interpellanterna beskriver, finnas enskilda omständigheter som påverkar.
Därför har också IAF i uppgift att utöva tillsyn över arbetslöshetskassorna och hur dessa tillämpar lagen om arbetslöshetsförsäkring. Det är också IAF som utfärdar föreskrifter om vad som ska gälla för att ett arbete ska anses lämpligt. Sammanfattningsvis anser jag alltså att det är en god ordning att arbetslöshetsförsäkringen utgör en omställningsförsäkring under kortare perioder av arbetslöshet. Min grundinställning är därför att man ska försöka hjälpa de arbetslösa att finna arbeten så snabbt det går och inte vänta i 100 dagar med detta.
Det är därför naturligt att söka jobb på andra orter om det inte finns jobb på hemorten. Jag menar vidare att det är rimligt att den arbetslöse ska söka anvisade arbeten för att få behålla arbetslöshetsersättningen, även om det kan finnas särskilda skäl att beakta då eventuell nedsättning av ersättningen övervägs. När det gäller det enskilda fallet som refereras till i interpellationerna kan varken jag eller regeringen som helhet ha någon uppfattning om detta.
Mitt svar till interpellanterna blir därför att jag inte har för avsikt att verka för att begränsningarna i arbetssökandet de första 100 dagarna ska återinföras eller att reglerna om lämpligt arbete ska ändras.