Linda W Snecker (V):
Tack, statsrådet, för ditt svar! Det gläder mig att höra att regeringen tar frågan på allvar. I Sverige finns det 31 lärosäten som staten är huvudman för, 14 universitet och 17 högskolor. År 2010 genomfördes en autonomireform som ledde till avregleringar av lärosätenas organisation. Varje universitet kunde då självt forma bland annat sin egen styrning.
Att jämställdhetsintegrering bland lärosäten ska bli tydligare är väldigt positivt. Jämställdhetsintegrering innebär att jämställdhetsperspektiv ska införlivas i alla beslutsprocesser. Men i och med den ökade autonomin och skillnaden i styrning mellan lärosätena blir jämställdheten svårare att styra från statligt håll och från regeringens håll.
Delegationen för jämställdhet i högskolan säger i redovisningen Jämställdhet i högskolan - ska den nu ordnas en gång för alla? att bilden av akademin är nedslående. Det är en organisation som är präglad av normer och värderingar som bekräftar män som överordnade och där olika villkor råder för kvinnors och mäns meritering och karriärutveckling.
Särbehandling och diskriminering på grund av kön råder inom akademin men på ett väldigt sofistikerat sätt som ligger under ytan. Forskaridealet är starkt, och det råder en stark föreställning om den hårt arbetande forskaren som lever för sitt arbete och låter familj och barn komma i andra hand. Män har lättare att avancera i tjänst, kvinnor betydligt svårare.
Och avancerar kvinnor i tjänst är det inom undervisning och administration - det är någonting som ofta ses som karriärstjälpande för forskningen. Statsrådet skriver i sitt svar att arbetet med att uppnå en jämn könsfördelning är komplext. Jag tror inte riktigt att det stämmer. Det är könsmaktsordningen som kramar vår akademi alldeles för hårt. Antalet professorer har mätts sedan 2007. Statsrådet skriver i sitt svar att regeringen kommer att fortsätta att mäta.
Men att mäta antalet professorer kommer aldrig att leda till någon jämställdhet. Professorers arbetssituation skiljer sig åt. Vissa arbetar under professorskontrakt via universiteten och behöver inte jaga forskningsmedel. Vissa kan anställa väldigt många doktorander; andra har en licentiand på halvtid. I stället för att mäta antalet professorer skulle professorernas olika anställningsvillkor tas på allvar.
Och varför bara sätta upp mål för den absolut högsta titeln inom akademin? Regeringen skulle på samma sätt som för professorer kunna sätta upp mål för antalet doktorander, lektorer och adjunkter. Jag har själv under flera år arbetat i akademin med att administrera forskning. Jag har arbetat tillsammans med de hängivna forskare som drar in externa medel. Det är en spännande värld. Det är även en extremt hierarkisk värld.
Den akademiska friheten är stor hos forskarna, men vi som var administratörer hade en helt annan arbetssituation. Många av oss var akademiker med en lång utbildning i ryggen. Nästan samtliga var kvinnor. Vi arbetade alla med att bland annat kopiera papper åt professorerna.
Därför undrar jag vad statsrådet tänker göra för resten av de tusentals som är anställda inom administration och teknisk support och som städare, controllers, ekonomer och löneadministratörer för att även de ska ha en jämställd arbetsplats. Det räcker nämligen inte med att räkna professorernas huvuden.
Utan den administrativa grunden på högskolorna finns ingen som betalar ut lön, diarieför forskningsansökningarna eller får datorn att fungera felfritt. Även där behövs jämställdhet.