Nyamko Sabuni (L):
Egentligen tycker vi inte så väldigt olika i den här frågan, Josefin Brink. Handlingsplanen är ju inte tänkt att bara göras av mig och mina tjänstemän i departementet, utan tanken är att alla krafter ska kunna användas. Det gäller till exempel dig med flera i kammaren. Det gäller också många sakkunniga ute i samhället.
Vi kommer att ta till oss alla tankar och idéer, och sedan får vi se vad handlingsplanen i slutändan kommer att innehålla. Efteråt finns det kanske ytterligare saker att debattera, för det är inte säkert att den kommer att innehålla allt det som Josefin Brink önskar sig. Vi har ett gemensamt mål, och det är att våldet mot kvinnor måste minska. Där tror jag att rehabiliteringen av männen är en av de viktigaste sakerna, liksom hur kvinnor bemöts i dessa situationer.
Både inom den kommunala verksamheten och i rättssystemet måste vi se till att det fungerar. Att det fungerar olika i olika kommuner är en stor nackdel som vi också ska ta itu med. Den enhetlighet som jag talade om i mitt första svar handlar just om att lagen är enhetlig och att vi på nationell nivå kan ha en tillsyn så att kvinnor får det stöd och den hjälp som de behöver oavsett var i landet de bor.
När det gäller handikappfrågan blir det tyvärr ofta så att personer med funktionshinder glöms bort i stora komplexa problem, men det är mycket viktigt att även det perspektivet kommer med. Vi får alltså titta på det. Beträffande bidrag till kvinnojourerna tror jag att det trots allt är viktigt att vi årligen ber att få in verksamhetsberättelser.
Det går inte att med skattebetalarnas medel betala ut till verksamheter utan att kunna tillförsäkra att de som får dessa medel också utför ett bra jobb. Därför kan jag inte gå ut och garantera att det årligen kommer anslag utan att vi får veta vad det är som pågår inom verksamheterna. Och då får man alltså ansöka om ytterligare anslag.
När kvinnojourerna kan redovisa de goda resultat som de uppnår är det väl egentligen inte svårt att förstå att vi kommer att tilldela pengar till den typen av verksamhet, för det behövs. Sedan är jag tacksam för Cecilia Wigströms fråga. Jag tror nämligen att vi i så många sammanhang som det bara är möjligt måste se till det globala perspektivet, och det finns många kvinnor runtom i världen som har det sämre ställt än vi i vårt land, även om också vi fortfarande har lång väg kvar att gå.
Det som kan kännas frustrerande är det som gäller i världen, nämligen att alla länder har rätt att stifta egna lagar. Det vi kan göra och gör - både som enskilt land, jag som jämställdhetsminister och vi alla inom EU - är att i olika internationella sammanhang och resolutioner göra uttalanden om att det är oacceptabelt och att varje land har ett ansvar för att se till att kvinnors rättigheter också blir en del av de mänskliga rättigheterna.
Där tror jag att det finns ett stort problem. Alldeles för mycket våld inom familjen hålls inom familjen och anses inte vara en nationell angelägenhet. Bara det faktum att det är få länder i världen som vill använda sig av begreppet "mäns våld mot kvinnor" och i stället kallar det för "våld inom familjen" eller "våld mot kvinnor" visar detta. Att vi i Sverige hela tiden poängterar att det handlar om mäns våld mot kvinnor tror vi kan leda till attitydförändringar.
Detta arbete måste vi fortsätta med, och jag hoppas att vi också har stöd av våra grannar inom EU i det arbetet.