KBLab/rixvox huggingface dataset:
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Det hoppas jag verkligen. Jag tycker att den här frågan blir viktigare för varje dag som går. Jag har sett människor som har varit arbetslösa och som lever upp när de får ett jobb, när de behövs och tjänar egna pengar. Jag har sett människor som har mått uruselt av att gå arbetslösa.
Det var en man som bara för en månad sedan fick ett jobb. Han sken upp och ville nästan ha ett kalas för familjen för att han fick ett jobb. Jag håller helt med om att det är fantastiskt.
I den regeringssatsning som har gjorts för att skapa fler jobb är detta en del i helheten, och det är därför som jag tror att vi alla känner ett ansvar och ett engagemang att skjuta på så länge som möjligt så att det inte finns något som bromsar viljan att jobba.
En annan sak är också att blir man arbetslös under en tid förlorar man ganska mycket av sin yrkeskunskap. Det ser man ganska fort. Är man utanför arbetslivet ett tag kan det vara svårt att direkt komma igen.
Jag kan bara vädja till Anders Borg att göra det här så snabbt som möjligt. Jag har en sista fråga, jag tror inte att jag får tala med finansministern mer i dag: Tror finansministern att det här kan vara klart det här året?
Skulle man kunna tänka sig att det blir en viss retroaktivitet om någon hamnar mellan stolarna? Då får folk känna i dag att om man får ett jobb i Stockholm och bor i Kalmar län kommer inte ekonomin att vara ett hinder för att ta det jobbet.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag vill också tacka både för interpellationen och för ett bra, genomarbetat svar. Jag vill redan nu klargöra att anledningen till det här förslaget, något som vi allianspartier också lovade före valet, är patienterna, vi som behöver apoteket.
Att vi ska ha en hög tillgänglighet är en central fråga. Om jag är rätt underrättad finns det ett apotek i hela landet som har dygnet-runt-öppet. Det är ju förödande och egendomligt, när vi kan handla hamburgare och köpa bensin i princip dygnet runt i varenda tätort, skulle jag kunna tänka mig.
Men apoteksvarorna, då det handlar om att vi blir sjuka, ska vi inte kunna köpa under hela dygnet. Jag skulle nästan vilja dra ut resonemanget så långt att jag säger att jag tror att det blir en del onödiga läkarbesök på grund av att man inte kan hitta ett apotek där man kan få den medicin som man egentligen vet att man behöver.
Då är det sjukhusets jourapotek som den läkare som har behandlat patienten har att tillgå. Det kan man väl inte säga är ett modernt och tillgängligt sätt för oss människor. Jag kan också säga, fru talman, att jag inte är särskilt förvånad över att Vänsterpartiet är oroat. De är alltid oroade när vi ska avskaffa ett monopol.
Då blir oron jättestor, trots att det här förslaget är för vår, för människornas, skull. Jag ska inte svara på Finn Bengtssons fråga om hur många länder det handlar om, men jag vet det. Nu ska vi se om också Elina Linna vet.
Den här frågan är så oerhört viktig, och det är därför regeringen gör det här så noggrant att man till och med har en proposition, som vi i socialutskottet nu arbetar med, för att man ska förbereda och göra allt på ett riktigt sätt.
Jag tycker att den här frågan är oerhört viktig för oss alla, för det handlar om trygghet i hela landet.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Det är viktigt att komma ihåg att när man etablerar apotek sker det naturligtvis på ställen där man tror att man får kunder. Det säger sig självt.
Ibland låter det på Elina Linna som om hon är rädd för att det ska bli för många apotek på ett och samma ställe, men ingen är så dum att man köper ett apotek om man inte får kunder till det. Elina Linna säger att Apoteket i dag fungerar väldigt väl och att man kan gå in på nätet. Det är klart att man kan göra det. Man kan gå in på hemsidan.
Men det är många av våra äldre som inte har vare sig dator eller kunskap om hur man går in på hemsidan. Det är just för den gruppen människor som det fysiska apoteket är så oerhört viktigt. Det skapar en trygghet i helheten. Riksrevisorernas kritik, som vi också har talat om på förmiddagen i dag, handlade om att man inte hade remissbehandlat detta.
Det var den huvudsakliga kritiken, och det görs med det här. Man lär sig av allting, och nu är man minutiöst noggrann, för att det här ska bli bra. Jag kan väl ändå få ställa en fråga till Elina Linna, som har en replik kvar.
Tycker Elina Linna att monopolet har lyckats, när det finns ett enda dygnetruntöppet apotek i hela Sveriges land med 9 miljoner invånare? Det tycker inte jag. Hade monopolet varit lösningen hade saker och ting fungerat. Men de gör inte det. Det är därför, fru talman, som den fortsatta processen ska bli så spännande.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Det blir en förnyad debatt i frågan. Oppositionen klarar inte av att skilja på mål och medel. Målet är en ökad tillgänglighet. Målet är också att pressa priserna. Medlet för att nå dit har regeringen stakat ut enligt de löften som gavs innan valet.
Det finns en sak som är underlig. Trots att regeringen och vi i allianspartierna gång på gång säger att apoteksmarknaden även fortsättningsvis kommer att vara reglerad skriver oppositionen att det handlar om en avreglering. I själva verket är det en omreglering.
Hur tror Tomas Eneroth och Socialdemokraterna att det fungerar i nästan hela världen där det inte finns monopol?
Förutom i Kuba och någon annan delstat är det en mångfald, även om man skulle önska att det vore fler apotek. Ylva Johansson tar upp revisorernas synpunkter på andra statliga företag.
I samband med den förra interpellationen sade jag att det här har remissbehandlats. Det var över huvud taget den frågan som revisorerna yttrade sig om. Ylva Johansson vet likaväl som jag att socialutskottet har gett revisorerna möjlighet att yttra sig, men de tyckte inte att det fanns någon anledning.
Det känns, fru talman, som att man försöker hitta bekymmer på vägen.
Det är en viktig markering att målet för regeringen och allianspartierna är att det ska finnas en bättre tillgänglighet över hela landet. Vad är man då rädd för när socialministern ger klara besked? Socialministern sade också i sitt svar att tillgängligheten till läkemedel i glesbygd inte ska försämras. Vad är man rädd för?
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
När det gäller kostnaderna för läkemedel är det viktigt att poängtera att det för patienten inte kommer att innebära någon skillnad beträffande de receptbelagda läkemedlen, eftersom vi har ett högkostnadsskydd. Det är som det är, och det är inte föremål för diskussion.
När det gäller vad man som kund ska köpa, om man ska köpa Panodil eller Alvedon - det är paracetamol i båda tabletterna - får man avgöra det själv och betala vad det kostar. Jag förstår inte det problemet. Om jag vill betala en högre kostnad för att få den vara som jag vet kostar så mycket gör jag det.
Det handlar om att vi alla, precis som Finn Bengtsson sade, får betala för det vi köper. Det finns inte några bekymmer med detta. Drivkraften att få en bättre tillgänglighet för alla är det mål vi har - att kunna göra det bättre.
Vad skulle annars målet vara med det löfte som vi gav långt före valrörelsen? Jag tycker att det här är jättespännande. Det kommer att bli många spännande debatter inom det här området. Men sedan vet vi att de som tjänar på det här är människor som behöver läkemedel.
Jag ser verkligen fram mot det och att vi kanske om bara några år har ett större antal apotek som är öppna dygnet runt.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
När det gäller att kommunerna skulle arrangera allehanda tjänster sade jag att det inte är säkert att kommunerna är mest kompetenta för det. Det står jag fortfarande fast vid. När det gäller intresset för LOV är det klart att jag förutsätter att ingen kommun ansöker om pengar till förarbete om man inte är intresserad av LOV.
Men jag förstår Socialdemokraterna och Catharina Bråkenhielm som tycker att det är pinsamt att det är så många som har visat intresse. Jag kan förstå att det är lite pinsamt. När det gäller att ingen annan skulle gilla det - i alla fall inte brukarna - kan man bara gå tillbaka till remissvaren. Det är oerhört positiva remissvar. Det beror också på hur man lägger fram ett förslag.
Detta är frihet att välja. De som inte vill välja behöver inte välja. Då finns denna icke-valsprincip. Jag tycker nästan att det är synd om er att ni är så rädda i onödan. Vari ligger rädslan? Rädslan måste ju bottna i någonting.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Vad får man välja mellan? Ja, det kommer vi att få se. Det är olika utförare. Det kan finnas någon med en särskild nisch. Jag tänker på dem som har funktionsnedsättningar. Det kanske är någonting som är profilerat just för dessa människor och som är alldeles perfekt och passar bra. Det är ett exempel.
När det gäller icke-valsalternativet hjälper det inte hur många gånger jag säger att det är en kvalitetsmässig vård som man ska få om man inte vill välja. Det känns viktigt. Hur ska man veta vad som är god kvalitet?
Regeringen talar om och arbetar med öppna jämförelser som ett sådant exempel. Det som är så besynnerligt och tråkigt är att den tidigare regeringen inte har ägnat sig åt vare sig statistik eller uppföljningar. Den tyckte väl inte att det var viktigt.
Men den här regeringen har tagit tag i dessa frågor och sett till att man ska kunna få öppna jämförelser för att kunna kvalitetskontrollera verksamheten. Jag ser fram mot att det ska bli fullständigt uppbyggt.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Tack för svaret! Jag vill börja med att säga att anledningen till min interpellation är de speciella fall som har förekommit i många medier och där oerhört många bland svenska folket har reagerat.
Har vi en lagstiftning i Sverige som inte tar hänsyn till en sådan här situation? När jag nu talar gör jag det utifrån alla barn som kan vara i sådana här ömmande situationer, för att göra det klart.
Men för att vi politiker ska kunna se hur våra lagar fungerar lyfts det fram enskilda fall, och det gör att vi ser hur det är i Sverige. Det är därför det är bra att det nu sitter en utredning som följer upp hur det har gått.
Jag ser naturligtvis fram emot den 30 juni när denna ska lämnas över för att se vad vi kan göra. Ibland tror jag att vi politiker blir väldigt fackinriktade och ser olika delar som anledning för att någon ska få stanna i Sverige.
Migrationsministern säger att han tror att jag tycker att inga barn som är omhändertagna av svenska myndigheter ska tvingas tillbaka till det land där de är medborgare. Jag ska utveckla det sedan. Jag är sjuksköterska och har i mitt arbete mött väldigt många människor som har många olika sjukdomar. Man kanske har diabetes.
Man kanske kommer in och bara ska operera ett ljumskbråck. Man kanske har en hjärtsjukdom. Då är det så att ljumskbråck mycket väl kan opereras på en klinik, men på grund av att man har andra sjukdomar runt omkring, andra anledningar, blir det hela sammantaget att man kan behöva ligga inne på sjukhus. Jag känner att det är likadant med de här situationerna för barn.
Det finns så många olika perspektiv på problem som kan innebära att helheten som grund gör att barnen bör få stanna. Det är det jag har sett ibland.
Vi politiker får inte - varken jag eller någon annan - någonsin se att människor är i små fack, utan det måste vara en helhetssyn, situationen totalt sett, som är avgörande.
Det andra är att FN:s barnkonvention, som vi har bestämt oss för att följa, ska ligga över de andra paragraferna och lagarna när det gäller barn och barns rättigheter, till skillnad från Barnkommittén, om jag förstår saken rätt.
FN:s barnrättskommitté ser över varje land kontinuerligt och hur vi efterlever FN:s barnkonvention. I maj ska det göras i Sverige igen, och då blir det spännande att se hur barnrättskommittén anser att hur vi följer FN:s barnkonvention när det gäller utlänningsärenden.
Jag vill också ställa en fråga till statsrådet: Om vi hade inkorporerat FN:s barnkonvention i svensk lagstiftning, anser då statsrådet att de här barnen under 18 år som är ensamma hade haft laglig möjlighet att stanna i Sverige?
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag delar inte riktigt statsrådets åsikter när det gäller barnkonventionens totala integration i utlänningslagen. Det gör jag av det skälet att det i barnkonventionen också finns en försiktighetsprincip. I de fall där man är osäker ska en försiktighetsprincip användas.
Jag tror att även om det inte hade funnits något annat i barnkonventionen som hade varit tillämpligt i det aktuella fallet borde åtminstone försiktighetsprincipen ha haft fog för sig. Då vill jag ställa den frågan. Så till den andra frågan. Jag har på alla sätt försökt att hitta lösningar i den här situationen.
Mitt hjärta klappar oerhört hårt för de här barnen. Då har jag förstått, när jag nu har skrivit brev till Migrationsverket och Dan Eliasson, att väldigt mycket handlar om huruvida det ska stå "synnerligen ömmande fall". Jag trodde att det stod "särskilda fall".
Det hela är alltså en bedömningsfråga: Vad är "synnerligen ömmande fall"? Jag blev lite sur när jag hörde att Migrationsverket hade överklagat ett annat domslut. Det är ju deras sak, men jag kan få tycka att det är lite dumt. Om man vill ha en humanitär politik får man ju se till vad man får för prejudicerande beslut.
Om vi har "särskilda skäl" kan man sätta ihop de olika situationer som jag försökte redogöra för i mitt förra inlägg. Man kan ha olika belastande situationer som tillsammans kan göra att det blir tal om särskilda skäl. Jag vill avsluta med att säga att jag tycker att den processordning vi har i dag är bättre än den förra.
Jag har varit med och fattat beslut om den - jag tror att det var 2006 - och jag tror att utrymmet för godtycke därigenom blir mindre. Jag ställer upp på det. Det vill jag att statsrådet och alla ska veta om.
Men jag tror också att det är viktigt att vi i alla nya beslut som vi tar inte är mer prestigefulla än att vi säger att har vi fattat ett beslut som behöver justeras efter några år måste vi kunna göra det. Det är vår ambition och vilja politiskt som måste kunna slå igenom i de lagparagrafer vi beslutar.
Då tycker jag ju också att den utredning som presenteras i juni har med hela den här saken att göra. Då visar det sig om det är enligt lagstiftarens intentioner som beslutet har kunnat fattas eller inte.
I så fall har vi ju möjlighet att lägga fram en proposition med kanske någon liten förändring som mer motsvarar vad den lagstiftande församlingen vill.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Min personliga uppfattning är att barn som är omhändertagna, alltså LVU-placerade, och som saknar annan vårdnadshavare inte ska utvisas. Detta ger ju starka indikationer i Sverige; det är inte vem som helst som blir LVU-placerad.
Jag tycker att det finns ett alldeles särskilt skäl att vara oerhört försiktig med ensamma barn. Förutom att de haft den kaotiska upplevelse som föregått en LVU-placering ska de dessutom skickas ifrån det trygga landet till ett annat land där de inte känner någon.
Min fråga är då: Tycker migrationsministern att det finns anledning att fokusera extra på ensamma barn? Finns det någon anledning att specifikt se över den frågan? Är ministern beredd att kolla på just det lite speciellt, när den här utredningen kommer? Detta är ju mycket annorlunda jämfört med de andra sakerna. Sedan handlar det om vem som bestämmer.
När det gäller Migrationsverket har jag ingen anledning att misskreditera tjänstemän och deras bedömningar. Men ibland skyller vi på varandra. Man säger: Ni måste ändra lagstiftningen om det här ska gälla, och vi säger att det här är en bra bedömning. För den enskilda som är drabbad och som hamnat i en knipa spelar det ju ingen roll hur vi löser detta bara vi är överens om att vi ska försöka lösa det.
Sedan tror jag att hela befolkningen i Sverige har nytta av att man har tillit till migrationspolitiken, att man känner sig trygg i att det fattas bra beslut. Jag kan väl ge migrationsministern några bra ord: Tillit är en viktig sak, det stavas lika fram och bak.
Marietta de Pourbaix-Lundin (M):
Jag måste säga att jag är minst sagt bekymrad över miljöministerns svar, och det är inte bara jag som borde vara bekymrad. Det borde statsminister Göran Persson vara - han pratade om tillväxt i regeringsförklaringen. Finansminister Bosse Ringholm borde också vara väldigt bekymrad över svaret, om han vill öka de pengar som vi har till olika saker.
En annan minister som borde vara bekymrad är just Lars-Erik Lövdén som har lovat 120 000 nya lägenheter. Borgarrådet i Stockholm, Annika Billström, har lovat 20 000 nya lägenheter i Stockholm. Hon borde också vara bekymrad över det här svaret. Enligt miljöbalken är det ingen skillnad på om man bygger här i Stockholms innerstad eller om man bygger på landsbygden, till exempel utanför Kiruna.
Landshövdingen i Stockholm, Mats Hellström, har skrivit rapporten Vägskäl för bostadsbristen . I den skriver han bland annat: Stora delar av Stockholms innerstad präglas av arbetsplatser och butiker, och den stora efterfrågan på bostäder visar att många betraktar innerstaden som en attraktiv boendemiljö.
Det finns ett stort intresse av att komplettera området med ytterligare bostäder, bland annat för att återskapa ett liv i staden under kvälls- och nattetid. Jag delar denna uppfattning. Särskilt besvärligt är det att med hänsyn till bullerriktvärdena få fram studentlägenheter i centrala lägen. Vidare skriver han: Man accepterar som en självklarhet att nya boende flyttar in i befintliga lägenheter.
Det blir mot denna bakgrund svårförståeligt om ny- och tillbyggnad av bostäder inte alls tillåts i kvarter där man med öppna ögon samtidigt accepterar att människor bor kvar och nyinflyttade kommer till i gamla lägenheter. Det sätt på vilket berörda myndigheter tillämpar riksdagens riktvärden tar enligt min mening alltför liten hänsyn till dessa förhållanden.
Jag kan bara hålla med landshövdingen i Stockholms län. Bostadsbyggandet stoppas bevisligen i Stockholms innerstad beroende på miljöbalken. Men man kan också se det från en annan aspekt. Det kanske är så att en hel del bostadsbyggande aldrig når mer än tanken, för vem vågar dra i gång något stort projekt om man vet att det kommer att stoppas i sista stund av miljöbalken?
Miljöministern tycks inte vara beredd att bidra till att vi får tillväxt i Sverige eller att Socialdemokraternas vallöfte om 120 000 nya lägenheter ska förverkligas. Miljöministern borde vara lika bekymrad som jag är. Jag anser att regeringens politik faktiskt måste hänga ihop.
Vi kan inte ha ministrar som pratar om tillväxt och om att bostadsbyggandet ska öka, medan andra ministrar gör allt för att hindra tillväxt. Men miljöministern har faktiskt en chans i dag att göra någonting åt detta, en chans att bidra till att regeringen uppnår sina egna målsättningar, det vill säga tillväxt och 120 000 nya lägenheter.
Marietta de Pourbaix-Lundin (M):
Det som sker här i dag är unikt. Det unika är inte att sju moderater har lagt fram nio interpellationer med 23 konkreta frågor om trängselskatten till finansministern. Det unika är att finansministern, herr talman, inte har svarat på en enda av våra frågor. Inte en enda fråga har fått ett svar i det vi nu har hört.
Dessutom har finansministern valt att slå ihop alla interpellationsdebatterna, vilket gör det fysiskt omöjligt för honom framöver - om han väljer att ta debatten - att svara på en enda av våra konkreta frågor. Herr talman! Bosse Ringholm, finansminister i Sverige, visar ett totalt förakt för oss som riksdagsledamöter, ett totalt förakt för riksdagen, ett totalt förakt för riksdagens kontrollmakt som består i att man kan ställa frågor till statsråd.
Bosse Ringholm visar ett totalt förakt för demokratin och för alla dem som bor i Stockholmsområdet. Svek och förakt har i och för sig kantat frågan om trängselskatt. Annika Billström, borgarråd i Stockholm, sade före valet 2002: Vi kommer inte att införa trängselavgifter i Stockholm under mandatperioden. Det är ett vallöfte.
Valresultatet hann knappt bli klart förrän vi fick veta att det skulle införas en trängselskatt i Stockholm, en extra skatt, en extra pålaga på dem som bor i Stockholm. Det är en extra skatt som kan uppgå till över 2 000 kr i månaden för en familj - ja, kanske mer om båda använder bilen. I höstas ordnades en folkomröstning i tolv moderatstyrda kommuner.
Valresultatet var entydigt: 81,4 % sade nej till trängselskatter. Herr talman! Jag kunde ha kallat finansministerns svar en dåres försvarstal! Jag vet inte vem som hade blivit mest förolämpad; August Strindberg eller finansministern. Därför väljer jag att inte kalla det här svaret för en dåres försvarstal.
Men jag har förstått att finansministern har börjat inse att trängselskatt inte är någon vinnarfråga, speciellt inte om man är arbetarkommunens ordförande i Stockholm, som Bosse Ringholm är. Jag vädjar till talmannen att han ska se till att vi under den fortsatta debatten faktiskt får svar på de 23 konkreta frågor vi har ställt om trängselskatter. Det vi hittills har fått höra har inte innehållit ett enda svar.
Vi har inte frågat efter det finansministern har sagt. Herr talman! Om nu finansministern har valt att inte svara på våra frågor, tycker jag att han åtminstone kunde vara sanningsenlig i sitt svar. Han kunde sanningsenligt svara varför trängselavgifter, trängselskatter, biltullar - kalla det vad du vill - ska införas. Det handlar om makten.
Det handlar om att Socialdemokraterna vill behålla regeringsmakten. Det är därför trängselskatten ska införas. Det finns inget annat skäl. Det hade varit klädsamt om det hade stått i svaret. Det är bara att konstatera att bilisterna i Stockholm än en gång har offrats på maktens altare.
Marietta de Pourbaix-Lundin (M):
Ska tillväxt premieras eller ska den bestraffas? Det skulle kunna vara en fråga i Vem vill bli miljonär? Lövdén skulle kunna ringa en vän om han inte vet svaret. Han skulle möjligtvis kunna ringa till Annika Billström. Jag tror att hon skulle svara att tillväxt inte ska bestraffas utan faktiskt belönas. Då har vi egentligen svaret på allt det vi pratar om i dag.
Hela systemet som det är bestraffar tillväxt var den än förekommer i Sverige. Statsrådet säger i sitt svar att hela bekymret i Stockholms läns landsting beror på den förra borgerliga ledningen. Då vill jag bara ge två fakta. Underskottet under den förra mandatperioden var 9,6 miljarder kronor. Till skatteutjämning betalar man 11,2 miljarder kronor.
Då kan var och en räkna ut vad det innebär. Sedan 1998 har skatteutjämningen för Stockholms läns landsting ökat med 400 %. 400 % mer betalar man i skatteutjämning sedan 1998. Vi här i Stockholm har den högsta landstingsskatten i Sverige. Vi har 11:62. Det är innan den aviserade skattehöjningen på 65 öre som nu kommer med största sannolikhet.
Det kanske blir ännu mer, inte vet jag. I Norrbotten har man 9:42. Vi har alltså 11:62 redan före skattehöjningen, och i Norrbotten har man 9:42. Höjer man skatten i Stockholms läns landsting går en stor del av skattehöjningen till andra delar av Sverige. Den får inte behållas här. Så är systemet konstruerat.
Varje stockholmare, från spädbarn till den äldsta pensionär, betalar i genomsnitt 9 315 kr till skatteutjämningssystemet varje år.
Jag vill fråga statsrådet vari rättvisan består i att en låginkomsttagare i Tensta, Haninge eller Botkyrka betalar denna summa till en direktör i Piteå.
Anne-Marie Lindgren, chef för den socialdemokratiska tankesmedjan Idé & tendens och förmodligen inte helt obekant för statsrådet, sade i en Ekointervju den 2 november: "Det är på något sätt inte riktigt rimligt att en låginkomsttagare i Botkyrka ska sitta och betala en landstingsskatt som till viss del går till andra delar av landet samtidigt som sjukvården för honom eller henne dras ned."
Det borde väl mana till eftertanke. Sedan vet jag att även socialdemokratiska riksdagsledamöter - jag konstaterar att inga sådana deltar i den här debatten - har synpunkter på det här. De är dock alltid lite rädda och försöker vara solidariska med regeringen, så det är väl därför de inte är här i dag.
Men jag vill som sagt gärna ha svar på frågan, eftersom "rättvisa" är ett ord som Socialdemokraterna väldigt ofta använder: Vari består rättvisan i att en låginkomsttagare någonstans i Stockholm betalar 9 315 kr till en direktör i Piteå varje år?