KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Wegendal (S):
Det sista måste naturligtvis Anders Åkesson säga. Han kan inte säga att hans regering är dålig på det här. Han säger naturligtvis att det här ser mer seriöst ut. Men jag är faktiskt ärligt rädd för att man tappar bort vissa delar när man bara kör mellan Finansdepartementet, Näringsdepartementet och Kulturdepartementet. De saker som ligger på till exempel Sabunis departement kommer inte med automatiskt.
Dem måste man spela in på något annat sätt. Ni kan väl ändå tänka på frågan och se om det är någon sanning i det här. Det är en annan fråga som jag tänkte nämna som vi inte har pratat om. Göran Montan var inne på dopning. Jag tror att vi allihop är överens om att det är helt förkastligt med dopning.
Tyvärr kan man ändå konstatera att många idrottsutövare åker fast för dopning. Internationellt är det rätt många elitidrottare och i vårt land ett antal, oftast kroppsbyggare som ser mer till sitt yttre än om de når resultat på sjysta villkor.
Vi kan konstatera att antalet dopningstester har minskat under de senaste två åren, faktiskt med så många som 500 det senaste året. Samtidigt har anslaget varit detsamma. Förklaringen är ju att testerna har blivit mer avancerade och därmed mer kostsamma och på så sätt färre, eftersom anslaget är oförändrat.
Min fråga till Anders Åkesson är: Ser Anders Åkesson och Centern några problem med att antalet tester blir färre? Hur ser Centern på framtiden när det gäller dopningstester?
Lars Wegendal (S):
I går hade vi i kammaren en intressant debatt om integrationspolitik. Det var en debatt som jag tyckte visade på stora skillnader mellan de olika partierna i synen på integration.
Men det var egentligen inte detta jag ville lyfta fram i dag utan mer det tråkiga att inte någon av debattörerna lyfte fram idrotten som det goda exemplet på en kraft som verkligen kan underlätta människors integrering i samhället.
Hans Backman, jag och övriga som har kunskap om svensk idrott vet att idrotten har en mycket framträdande roll i integrationsarbetet framför allt för unga människor. Men naturligtvis kan det bli ännu bättre. Därför är jag besviken över att Hans Backman inte var beredd att stödja den socialdemokratiska motionen av Aleksander Gabelic.
Den handlar inte om pengar och inte om att politiskt styra vad idrotten ska göra utan om annat stöd som regeringen kan ta initiativ till. Varför var denna motion så omöjlig att stödja för Hans Backman?
Lars Wegendal (S):
Jag förstår att det pågår många andra aktiviteter. De initiativ som beskrivs i motionen är vällovliga. Ett gemensamt utskott borde ställa sig bakom dessa initiativ.
En annan fråga jag naturligtvis vill ställa till Hans Backman handlar om regeringens arbete att stödja idrotten att få fler internationella evenemang. Hans Backman fick svar på en interpellation om dessa frågor för någon vecka sedan.
Jag uppskattade Hans Backmans tuffa attityd mot regeringen om inte något nu händer i denna för idrotten så viktiga fråga - även om jag har svårt att förstå hur turerna går inom regeringen och mellan partierna som utgör regeringsunderlaget. För mig har Folkpartiet och Hans Backman precis samma ansvar som till exempel idrottsministern för den märkliga hanteringen av denna fråga. Men det här var egentligen inte min fråga.
Min fråga är: Om idrottsministern, finansministern eller näringsministern - vi är lite osäkra på vem som har ansvaret - inte levererar en rimlig ståndpunkt i närtid, vad blir Hans Backmans nästa tag i frågan?
Låt mig ta upp något som jag tagit upp i tidigare repliker: Scoutrörelsen som ungdomsrörelse faller om jag förstått rätt under Nyamko Sabunis departement, men budgetmässigt hör den till kulturutskottets arbetsområde. Hur ser Hans Backman att scoutrörelsens evenemang kan lyftas in i resonemangen om internationella evenemang?
Som exempel har jag nämnt 2011 års World Scout Jamboree, som anordnas i Kristianstad.
Lars Wegendal (S):
I en av de reservationer som vi socialdemokrater har lyfter vi fram en fråga som är oerhört viktig för vissa idrottsutövare. Det är en fråga som vi och säkert också Kristdemokraterna stöter på, om inte annat så i beskrivningar i medierna. Som Dan Kihlström vet är heteronormativiteten av tradition mycket stark inom idrotten.
Ofta törs inte homo-, bi- eller transsexuella personer berätta om sin sexuella läggning av rädsla för att bli exkluderade av sina kamrater, sitt lag eller sin förening. Det här är naturligtvis väldigt svåra frågor, inte minst på lokal nivå. Att man jobbar med frågorna på nationell nivå är en sak.
Det vet vi att man gör både i RF och i de olika specialidrottsförbunden. Men eftersom utskottets majoritet avstyrker alla goda idéer i motionerna skulle jag gärna vilja fråga Dan Kihlström och Kristdemokraterna hur ni ser på frågan om att få ned detta arbete på lokal nivå - hur man lokalt bör hantera frågan om den dyker upp.
Lars Wegendal (S):
Dan Kihlström och jag har under många år haft förmånen att debattera idrottsfrågor ihop. Det känns på något sätt som ett stort privilegium. En av de frågor som vi har diskuterat är just jämställdheten inom idrotten. Självklart är jag fortfarande medveten om idrottens självständighet och att vi politiker i bidragsgivningen bara ska tala om syftet med bidragsgivningen.
Idrotten sätter själv upp mål för sin verksamhet. Det är ett grundläggande förhållningssätt. Det här var Riksrevisionen starkt kritisk till. De menade, under förra mandatperioden, att riksdagen därmed inte har möjlighet att följa upp de anslag som man beslutar om. På samma sätt är det begränsade möjligheter till uppföljning av de medel som idrotten får genom överföringen från Svenska Spel.
Det är också någonting som vi måste fundera på när vi nu talar om en utökad självständighet för idrottsrörelsen. Om vi som står vid sidan om och ser på idrotten och dess utveckling konstaterar att utvecklingen när det gäller jämställdheten går för långsamt och kanske i vissa fall åt fel håll undrar jag: Vad är Kristdemokraternas recept för att påskynda jämställdhetsarbetet inom idrotten?
Och hur kommer ni att reagera om ni konstaterar att arbetet går åt fel håll?
Lars Wegendal (S):
Jag måste ärligen säga att jag beklagar ministerns och Hans Wallmarks ställningstagande i frågan. Jag är övertygad om att jag delar besvikelsen med massor av Fåröbor och gotlänningar.
Jag hade i min enfald trott att ministern skulle om inte jubla så i varje fall uttrycka sin beundran för de krafter kring Bergmanveckan som försöker realisera dessa drömmar om ett Bergmancentrum och ett Bergmanmuseum på Fårö. Naturligtvis handlar det inte om en total statlig finansiering, utan mer om en delfinansiering.
När jag talade med den moderata ordföranden i kultur- och fritidsnämnden på Gotland andades hon optimism, en optimism som jag nu inte förstår, eftersom hon samtalat med ministern före mitt samtal med henne. Eller så var det ett fult spel, där hon hade svårt att uttrycka sin ministers negativa hållning.
Vad detta handlar om i pengar är mycket svårt att spekulera i. Vad man vet är att barnen inte vill ha kvar någon av sin pappas fastigheter. De ska försäljas, och däribland Hammars. Jag är övertygad om att barnen är villiga att acceptera ett lägre pris om staten gick in som delägare i ett projekt där Hammars kunde bevaras som ett museum och filmskaparcentrum. Annars säljs det naturligtvis, precis som ministern sade, till högstbjudande.
Det finns säkert kapitalstarka spekulanter som vill kunna skryta med att de bor i Bergmans hus. Jag hoppas att ministern i sitt nästa inlägg ändå kan uttrycka något hoppfullt för de personer som jobbar med denna fråga och för alla Bergmanvänner i Sverige och utomlands. Under Bergmanveckan kommer det att presenteras en förstudie som på ett tydligt sätt visar på planer och kostnader.
Jag vädjar till ministern att i varje fall hålla en dörr på glänt till slutet av juni månad. Lyssna på alla dessa engagerade människor! Lyssna på möjligheten till kommunal och privat delfinansiering och ta därefter ställning till helheten! Fru talman! Var det ljuset på Fårö som skapade den speciella stämningen?
Var det den speciella och kanske mystiska miljön som skapade det speciella i Bergmans filmer? Det kan vi bara spekulera i. Men visst finns det all anledning att bevara dessa filmskaparmiljöer för framtiden. Ett sätt är att staten stöder det privata och kommunala initiativ som just nu finns på Fårö.
Lars Wegendal (S):
Det har aldrig varit tal om, och jag har inte skrivit det någonstans, att staten ska ta över eller köpa fastigheten. Den ska vara med och delfinansiera fastigheten för att man ska få in de övriga finansiärerna, det vill säga privata och kommunala. Ingmar Bergman kom första gången till Fårö i april 1960. Han letade efter en inspelningsplats till filmen Såsom i en spegel.
Detta första möte med miljön och människorna på Fårö blev inledningen till ömsesidig förälskelse som varade livet ut för Bergman. Men detta första möte innebar också att en av världens absolut främsta filmskapare bosatte sig långa perioder på Fårö och använde de miljöer man där kan finna som kulisser i varje fall i ytterligare sju filmer.
Det är miljöer som man när man reser runt på Fårö och uppmärksamt studerar de miljöer man åker förbi kan känna igen från Bergmans filmer. Man riktigt hör dialogerna när man ser de kända miljöerna. Med detta som bas och med globaliseringen och internationaliseringen som framtiden, kulturministern, borde staten vara en aktiv del av de satsningar som nu görs på Fårö.
Det är satsningar som kanske till och med är avhängiga av om staten vill vara med eller inte. Mitt råd är återigen, vad det nu kan vara värt, att ministern ändå tar sig tid att studera de projekthandlingar som kommer att presenteras i slutet av juni månad.
Det handlar om att hon tar sig tid att samtala med dem som nu vill lyfta fram Ingmar Bergmans verk, satsar på ett Bergmancentrum, satsar på ett Bergmanmuseum och satsar på ett filmskaparcentrum. Men då måste kulturministern agera snabbt. Hinner fastigheten Hammars säljas försvinner en viktig pusselbit i det arbete som kan stärka svensk kulturturism.
Lars Wegendal (S):
Först vill jag framföra ett tack för svaret till finansministern, även om det inte var så fylligt som jag hade förväntat mig att det skulle vara. Varför har jag då ställt en interpellation om illegala spelautomater? Det är av olika skäl. För en dryg månad sedan ställde jag en fråga till finansministern kring precis samma tema.
Eftersom jag inte var nöjd med svaret - det var ett riktigt icke-svar som bara hänvisade till den pågående utredningen - hoppades jag i stället att denna interpellation skulle kunna medverka till en fördjupad diskussion kring den här frågeställningen, det vill säga hur vi ska motverka att illegala spelautomater ställs ut i affärer, på restauranger och andra ställen.
När man rör sig kring frågeställningar som berör flera departementsområden får man vara glad när man lyckas formulera frågeställningen på ett sådant sätt att man får diskutera spelpolitik med spelministern och inte som det ibland tenderar att bli med socialministern, justitieministern eller någon annan minister.
Jag konstaterar att finansministern delar min uppfattning att man kan nå resultat redan i dag med nuvarande lagstiftning. Samtidigt ser jag att regeringen skjuter vissa frågor framför sig när man har tillsatt en utredning. Konsekvenserna blir då att man skjuter framför sig uppenbara problem i form av kriminalitet och annat.
Man anstränger sig inte för att komma åt de problem som finns. Som exempel kan jag peka på de utländska spelbolagens ohejdade annonserande i svenska tidningar och anordnandet av pokerturneringar utan tillstånd, som också har tillkommit. Det här är faktiska problem som är en realitet i dag och där man inte kommer närmare en lösning.
På en reglerad spelmarknad som den som vi har i dag förutsätter själva regleringen att man har en lagstiftning som fungerar för de rättsvårdande myndigheterna. Här ser vi alla fram emot vad utredaren kommer fram till i slutet av nästa år. Men när det gäller värdeautomatspelen vet vi att den nuvarande lagstiftningen är tillräcklig för att nå fällande domar.
Det visar även de aktiviteter som vissa polismyndigheter tidigare har genomfört. Jag tänker till exempel på Örebropolisen som jag tror var först ut med att jaga illegala spelautomater. Malmöpolisen samarbetade på ett föredömligt sätt med åklagare för att komma åt den här kriminaliteten. Göteborgspolisen har vid olika tillfällen tagit tag i de här problemen.
Jag hoppas att även den aktion som myndigheterna genomförde för någon vecka sedan och som ministern hänvisade till i sitt svar visar sig vara framgångsrik vad det gäller att fälla dessa brottslingar.
När man träffar dem som arbetar med de här frågorna på fältet säger de samfällt att lagen fungerar tillfredsställande och att avgörande för att aktionerna ska vara framgångsrika är resurstillgång och samordningen mellan olika myndigheter.
Så min följdfråga blir om ministern är beredd att öppna för ett konkret samarbete med justitieministern för att intensifiera jakten på de illegala spelautomaterna.
Lars Wegendal (S):
Tack för den passningen, finansministern! Signalerna nu är att antalet illegala spelautomater under det senaste året har ökat kraftigt. Detta är väldigt oroande, inte minst ur ett spelberoendeperspektiv. Det påstås att det nu finns omkring 7 000 illegala automater ute på marknaden, alltså i stort sett lika många illegala automater som legala automater.
Ändå var det den här frågan som var avgörande när vi förbjöd de privata värdeautomaterna som fanns tidigare. Genom det statliga ägandet skulle vi få en starkare kontroll över den här delen av spelmarknaden.
Om jag inte missminner mig var Moderaterna starka motståndare till att vi skulle förstatliga dessa spel och öka kontrollen. Detta är ett av de få områden där det faktiskt råder en monopolsituation på spelmarknaden. Detta var inte så länge sedan, så flera av de moderater som då var uppe och argumenterade sitter fortfarande kvar i den här kammaren.
Jag är helt övertygad om att det är samma personer som nu förordar en utförsäljning av Svenska Spel. Man ser det helt enkelt som vilken näringsverksamhet som helst och ägnar för lite uppmärksamhet åt det vi brukar kalla sociala skyddshänsyn, vilket är djupt olyckligt.
I det sammanhanget vill jag ändå uttrycka min uppskattning för finansministerns strid inom det egna partiet och också beklaga partiets ståndpunkt när det gäller utförsäljningen av Svenska Spel. Självklart måste vi agera kraftfullt mot illegala aktörer på spelmarknaden.
Inte för att rädda inkomster till staten som ett antal moderater ofta brukar hävda, för det var inte det som var poängen när vi förstatligade detta. Poängen var och är att dessa spel är ytterst riskfyllda och för många inkörsporten till ett spelberoende.
Vi som ger tillåtelse till dessa riskfyllda spel måste också vara beredda att kringgärda dem med regler som begränsar riskerna. De illegala automaterna har däremot inga åldersgränser. Det finns väldigt många vittnen som ser minderåriga spela på dessa illegala automater.
Det finns inga begränsningar när det gäller insatser eller vinster. Det finns heller ingen kontroll av spelen via Lotteriinspektionen. Vi kan också konstatera att de illegala automatspelen precis som ministern sade har en stark koppling till kriminell verksamhet och att de i mångt och mycket är en finansieringskälla. Visst är det bra med det tillslag man gjorde för någon vecka sedan, men det är naturligtvis inte tillräckligt.
Att lyckas fånga in 300-400 är bara en droppe i havet när det handlar om 7 000 automater. Och eftersom det handlar om så stora ekonomiska intressen är det naturligtvis en stark drivkraft för personer som är mindre nogräknade.
Jag utgår från att ministern är medveten om att omsättningen på en illegal automat kan vara mellan 1⁄2 miljon kronor och svindlande 6 miljoner kronor beroende på var automaten är placerad. Därför vill jag gärna fråga ministern hur han egentligen ser på den snabba ökningen av illegala automater som vi får signaler om.
Menar ministern att det krävs särskilda insatser för att få bukt med problemet?
Lars Wegendal (S):
Jag hoppas att den här interpellationsdebatten har fått finansministern att tänka efter lite mer än tidigare. Jag har full förståelse för att det här att vara spelminister bara är en liten del av finansministerns viktiga uppdrag. Men även om det är en liten del av helheten så är det för den skull inte mindre viktigt.
Om det nu är så att Lotteriinspektionens utredning om antalet illegala automater överensstämmer med de bedömningar som andra gör är problemet riktigt, riktigt allvarligt. Då har nämligen antalet illegala automater i varje fall fördubblats under det år som finansministern har varit finansminister.
Jag tror inte att det finns ett orsakssamband mellan dessa fakta, men jag är djupt oroad över de signaler som regeringen sänder ut om denna brottsliga verksamhet. Självklart säger regeringen att detta är en icke accepterad brottslig verksamhet, men samtidigt sänder regeringen ut signaler om att de vill avvakta Lotteriutredningens slutbetänkande innan de agerar. Jag tror att det är djupt olyckligt.
Jag tror att regeringen måste agera nu, innan problemen växer till en dimension som är svår att bemästra. Det är inte för min skull, och säkert inte för finansministerns skull, utan för de spelberoendes skull och för deras skull som riskerar att bli spelberoende.
Lars Wegendal (S):
Först måste jag naturligtvis beklaga att Margareta Israelsson inte kan vara den som debatterar den här frågan med kulturministern. Jag hoppas att kulturministern inte har något emot att jag tar debatten, och jag vill givetvis rikta ett tack till ministern för svaret. Som Margareta Israelsson skriver i interpellationen tillsattes Kulturutredningen och dess ordförande den 28 juni 2007.
Kulturutredningen är inte vilken utredning som helst. Det är en väldigt omfattande utredning och, om jag får uttrycka det så, en mycket prestigefylld utredning för kulturministern, ja kanske för hela regeringen. Jag har dock inte hört någon annan minister uttala sig om den, men det kanske inte heller är praxis. För kulturministern är den dock viktig kan jag föreställa mig.
Jag minns när kulturministern var en helt vanlig riksdagsledamot. Då var hon tydlig med att tala om vikten av att forma en annan kulturpolitik än den som vi socialdemokrater format alltsedan 1974 års kulturpolitiska mål. Det var flera i den dåvarande borgerliga oppositionen som efterlyste något nytt, och det resulterade i Kulturutredningen.
Tyvärr har Kulturutredningen fått det mesta i den moderatstyrda regeringens kulturpolitik att gå i stå i två år, och inte särskilt mycket har hänt. Självklart är tillsättandet av en ordförande tillsammans med utredningsdirektivet en nyckelfråga.
Utan någon kunskap om hur nyckelpersoner tillsätts i den moderatstyrda regeringen skulle det förvåna mig väldigt mycket om inte alla ingående partier lämnade synpunkter. Så är det naturligtvis.
Visst är det rimligt att anta att någon av dessa borgerliga politiker borde ha vetat att en utredning är att jämställa med en myndighet och att det ändå finns en olämplighet i att både vara utredningsordförande i en stor och omfattande kulturutredning samtidigt som man är vd i ett stort bokförlag som omfattas av utredningen. Fru talman!
Min andra fråga kvarstår, som egentligen är den centrala i Margareta Israelssons interpellation: Har ordföranden i Kulturutredningen något avtal eller löfte från kulturministern att hon under tiden som hon är utredningsordförande kan bibehålla sin tjänst som vd för bokförlaget Natur & Kultur?
Lars Wegendal (S):
Nu var det inte tänkt att vi skulle göra en historisk exposé över alla de utredningar som har förekommit inom kulturens område. Det är ändå mycket intressant att läsa kulturministerns svar. Det går i stort sett ut på att hon saknar ansvar för jävssituationen som kan uppkomma, utan detta ligger hos den enskilde.
Jag vill erinra kulturministern om den syn på en ministers ansvar för jävsfrågor som hon tidigare har biträtt. Jag citerar: "Av 12 § förvaltningslagen framgår att den som är jävig inte får handlägga ett ärende. Det ankommer på den jävige att anmäla jävsförhållandet. Enligt utskottets mening är det mycket viktigt att jävsbestämmelserna följs i Regeringskansliet.
Ingen skall delta i handläggningen i ett ärende om det finns omständigheter som riskerar kunna leda till att förtroendet till opartiskhet rubbas. För att förebygga risken för att jäv uppstår är det angeläget att Regeringskansliet bl.a. beaktar vikten av kunskaper i förvaltningsrätt i samband med rekrytering och erbjuder vidareutbildning i förvaltningsrätt.
Enligt utskottets mening har en departementschef ett allmänt ansvar för förhållandena på sitt departement. Det är otillfredsställande att beslut fattats i ett ärende som handlagts av en jävig tjänsteman. Ministern borde ha tillsett att kunskaperna om jävsbestämmelserna är väl kända och tillämpas i varje ärende." Fru talman! Det här citatet är hämtat från KU:s granskningsbetänkande år 2005.
När kulturministern var riksdagsledamot biträdde hon denna uppfattning i kammaren. Som minister har hon som synes en annan syn på sitt ansvar. Man kan naturligtvis ställa sig frågan: Varför?
Varför ska inte nu den moderata kulturministern tillse att reglerna om jävsförhållandena är väl kända och tillämpas i varje ärende när det var mycket viktigt att socialdemokratiska ministrar gjorde det?
Lars Wegendal (S):
Utifrån Margareta Israelssons frågor i interpellationen och kulturministerns svar på frågorna har den här korta debatten inte givit åhöraren någon större klarhet. Jag tycker att det är tråkigt. Jag tror ändå att det är av yttersta vikt att regeringen och departementscheferna är väldigt noga med vilka kriterier som ligger till grund för tillsättningar av till exempel utredningsordförande.
Detta gäller inte minst för att upprätthålla trovärdigheten i hela utredningsväsendet. Vi vet alla att mycket av kommande lagstiftningar ändå har sitt ursprung i utredningar.
Lars Wegendal (S):
Först måste jag återigen beklaga att Margareta Israelsson inte kan vara den som debatterar frågan med kulturministern. Sedan vill jag naturligtvis rikta ett tack för svaret till ministern. Som Margareta Israelsson skriver i interpellationen utsåg regeringen så sent som den 23 oktober Jan Åman till ledamot i Statens kulturråds styrelse.
Att vara ledamot i Statens kulturråds styrelse är ett mycket betydelsefullt uppdrag som kräver god insikt, goda kunskaper och bred erfarenhet från många områden, gott personligt omdöme och inte minst oklanderlig oväld. Kulturrådet beslutar över övergripande policyfrågor inom vitt skilda delar av kulturområdet, vilket självfallet inbegriper hur bidragshanteringen ska skötas.
Man kan ställa sig undrande inför detta att regeringen så lättvindigt ändå bortser från det faktum att Färgfabriken, där Jan Åman var vd vid utnämningen, årligen erhåller betydande bidrag från Kulturrådet. Kan man då tala om oväld? Jag undrar förstås också om resonemang i fråga om jävssituationer i Kulturrådets styrelse har förts.
Generellt sett kan sägas att regeringens utnämningspolitik inom kulturområdet lämnar mycket övrigt att önska. Det kan inte nog betonas att vi ser ytterst kritiskt på de olika utnämningar som har skett och som sedan av olika skäl har ansetts vara ytterst olämpliga, inte bara av oss socialdemokrater. Fru talman!
Min fråga, som egentligen kvarstår men som delvis kan få omformuleras eftersom Jan Åman har entledigats är följande: Har ministern verkligen vidtagit alla åtgärder före utnämningen av Jan Åman för att undvika en jävssituation i Statens kulturråd?