KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
LiseLotte Olsson har frågat mig om jag är beredd att ta initiativ till att ändra lagstiftningen så att den vanliga formen för sammanlevande par, sambor, omfattas av arvsrätten. Hon har också frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att fler sambor ska omfattas av arvsrätten. Sambolagen syftar till att ge ett minimiskydd åt den svagare parten när ett samboförhållande upphör.
I lagen finns regler om bland annat delning av sambors gemensamma bostad och bohag, en sambos rätt att överta en bostad som inte ingår i delningen och inskränkningar i rätten att förfoga över det gemensamma hemmet. I lagen finns också en bestämmelse som garanterar en efterlevande sambo att som sin andel vid bodelningen - om egendomen räcker - få ut så mycket att det motsvarar två prisbasbelopp.
Det finns stora och viktiga skillnader mellan de regler som gäller för samboförhållanden och äktenskap, framför allt i fråga om förhållandet mellan parterna själva. Som exempel kan nämnas att sambor inte har någon underhållsskyldighet gentemot varandra ens efter ett mycket långvarigt förhållande. Rätten till bodelning omfattar bara gemensam bostad och gemensamt bohag. Exempelvis bankmedel, bilar och sommarstugor faller utanför bodelningen.
När samboförhållandet upphör behålls egendomen av den sambo som äger egendomen. Ytterligare en skillnad är det vi diskuterar i dag, nämligen att sambor inte har någon automatisk rätt till arv efter varandra. LiseLotte Olsson efterfrågar en lagstiftning som innebär att även sambor ska omfattas av arvsrätten. Jag tycker att en sådan ordning är problematisk. För vissa sambor skulle en sådan ordning kunna överensstämma med deras vilja, men för andra skulle det inte passa.
Det är då lämpligare att låta sambor lämna en uttrycklig viljeförklaring om att arvsreglerna ska vara tillämpliga. För makar och registrerade partner har önskan om att bland annat arvsreglerna ska gälla mellan dem uttryckts i samband med vigseln och registreringen. Genom den möjlighet som i dag erbjuds sambor som vill ärva varandra, att de måste upprätta ett testamente, lämnas den viljeförklaring som jag anser är en nödvändig förutsättning för att arv ska kunna komma i fråga.
Jag delar alltså inte LiseLotte Olssons uppfattning att det finns behov av att ändra den nuvarande lagstiftningen. I stället handlar det om att sprida information om de regler som gäller. Då möjliggör vi för den enskilde individen att ta ansvar för de val som han eller hon gör och vill göra.
Beatrice Ask (M):
Jag har förstått att de här frågorna har fått uppmärksamhet genom ett antal omskrivna fall. Jag har i verkligheten mött vanligt folk också för vilka detta är ett bekymmer, och jag säger inte att det inte är ett bekymmer. Däremot är det inte sant att man är helt utlämnad som efterlevande. Det finns en delningsregel även om den ligger på en basal nivå. Samtidigt delar jag inte uppfattningen att det här skulle vara något som folk inte känner till.
Det här har fått uppmärksamhet under senare år, och vi gör informationsinsatser för att upplysa människor om att man måste veta vilka regler som gäller. Jag vänder mig mot inställningen, som jag tror är rätt vanlig, att man tycker att dödsfall är oväntade. Det enda vi vet är att vi ska dö. Det är klart att man oftare borde fundera över vad som då gäller.
Likaväl som man kan säga att staten borde se till att vi hade arvsregler för sambor kan man vända på det och säga: Men om jag inte vill att min sambo ska ärva mig? Det är ganska vanligt att man inte vill det. Ska man då vara tvingad till det? Det är viktigt att lagstiftningen så långt som möjligt bygger på enskilda medborgares aktiva vilja och att man har en viljeförklaring.
Det är det som är innebörden i sambolagen. Man får inte en arvsrätt med automatik. Det är viktigt. I dag är det många som lite senare i högre ålder flyttar ihop med någon och kanske har en eller två familjer bakom sig och har rätt mycket i ryggsäcken så att säga. För dem är det inte självklart att arvsrätt ska vara någonting som följer med automatik.
Vad sambolagen syftar till är att vara en skyddslagstiftning för den svagare parten, en brygga över till det liv man måste leva även efter det att samboförhållandet upphör. Det är det som man har byggt på. Senaste gång som vi ändrade reglerna var 2003. Det var efter en överenskommelse i en proposition mellan Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet.
Den förändring som gjordes var i princip att homosexuella partner fick samma villkor som andra sambor. Det var vad man efter en ganska lång bedömning kom fram till var det rimliga. Man konstaterade att sambolagen uppfyller sitt övergripande syfte väl.
Syftet är att skydda den svagare parten, men har man den uppfattningen att ett förhållande är sådant att det också ska ge arvsrätt bör man testamentera eller gifta sig. Så enkelt är det i dag.
Jag tror att det är viktigt att man erbjuder människor mer än en form för samlevnad och att man inte tvingar på människor arvsrätt med automatik därför att vi har enstaka fall där det inte fungerar. Däremot tror jag att vi behöver göra mer för att upplysa om de villkor som gäller och informera om det.
Justitiedepartementet gör en hel del informationsmaterial om detta, och det finns även i andra sammanhang möjlighet för människor att få reda på det. Då kan man minimera de tråkiga följder som det blir när man säger att man inte var medveten. Sedan är det så att nomineringar och bouppteckningar är tillfällen då de flesta blir osams. Jag tror att detta aldrig kommer att bli riktigt enkelt, därför att det finns alltid någon som tycker att han eller hon borde ärva även om det inte var den avlidnes önskan.
Beatrice Ask (M):
LiseLotte Olsson säger att det som nu hänt, och hänvisar till några aktuella ärenden, visar att sambolagen inte skyddar den svagare parten. Vad LiseLotte Olsson då gör är att ta ställning för endera parten i tvister som förekommer, och de är alltid komplicerade. Självklart måste vi följa med i vad som händer och dra lärdom av det, men man kan inte dra enkla slutsatser innan beslut är fattade i alla delar.
Sambolagstiftningen ger ett skydd för den svagare parten, ett slags brygga över till att klara av tillvaron. Finns det barn i ett förhållande är det, Börje Vestlund, inte barnen som hamnar under god man utan pengarna. Det är en viss skillnad, vill jag påpeka. Det ligger ett värde i att det är på det sättet. Det finns föräldrar som tycker att barnen och ingen annan ska ha tillgångarna.
Detta är komplicerad materia. Jag delar bedömningen som Börje Vestlund gav uttryck för, nämligen att det är svårare än man tror. I mitt första inlägg försökte jag säga att jag ser det som problematiskt att ändra regelverket på det sätt som LiseLotte Olsson efterfrågar. Vi behöver ha en möjlighet för människor att leva i friare förhållanden. Människor är inte rationella.
När ens sambo dör blir man besviken över att man inte får ärva. Jag vågar säga att även utan arvsrätt är folk inte särskilt rationella. Det är just därför som vi erbjuder enkla former för paketlösningen som är äktenskap. Tittar man på lagstiftning i andra länder ligger den ofta mycket nära det som är borgerlig vigsel i Sverige.
Det är en enkel viljeyttring på en myndighet och inget annat. Att folk sedan älskar att göra ceremonier kring det har jag förståelse för. Det enda nordiska land som har lagstiftning på detta område är Norge, och den är ganska ny. Den liknar dock i stora delar den delningsregel vi har till skydd i sambolagen, även man i Norge ligger något högre när det gäller den ekonomiska nivån än vad vi gör i Sverige.
Sammanfattningsvis har jag den bestämda uppfattningen att människor ska kunna välja att flytta ihop med någon utan att man samtidigt får med sig hela det menageri av åtgärder och skyddsnät som samhället erbjuder i form av äktenskap. Jag vill också påpeka att detta med testamente inte är så märkligt.
I andra aktuella fall har man skrivit ganska enkla lappar med sin viljeyttring och fått dem signerade, och det blir prövat av domstol. Det är alltså inte särskilt komplicerat. Det finns inget skäl för människor att avstå av den anledningen, utan det är ganska enkelt att upprätta ett testamente som får betydelse.
Information om de regelverk vi har är vägen framåt för att minimera de fall där någon känner sig förorättad. Jag tror tyvärr att vi alltid kommer att ha tvister när bodelning och annat ska göras, för att man har olika uppfattningar. Ytterst måste det ändå vara den enskilde själv som aktivt väljer samlevnadsform och vilket ansvar man vill ha mot andra närstående.
Beatrice Ask (M):
Ja, det är helt riktigt att jag inte tycker att samarbetet är konstigt, men Jens Holm tycker att det ändå är märkligt eftersom han har läst uppteckningar på Wikileaks från samtal med tjänstemän från Justitiedepartementet. Jag försökte förklara vad informellt samarbete innebär, att det är när man inte har ett formellt avtal. Däremot finns det noggranna regler.
Och jag tycker nog att tjänstemännen på ett tydligt sätt redovisat att i Sverige måste den här typen av avtal föreläggas riksdagen och att vi inte är intresserade av ett avtal med den utformning som man presenterade, berättade om eller ville invitera till. Sedan är det klart att den typen av uppteckningar som kommer från enskilda tjänstemän ger bara ett perspektiv.
Du och jag vet egentligen ingenting om vad som egentligen sades eller hur samtalet fördes. Det viktiga beskedet är att Sverige inte har något större intresse av detta. Det pågår inga sådana förhandlingar. Och skulle vi ha den typen av avtal skulle det behövas ett arbete som går för beslut till riksdagen. När det gäller samarbete med andra stater missade jag frågan. Om du upprepar den kanske jag kan besvara den i slutanförandet.
Jag fick också frågan vad det är för annat avtal som vi diskuterar. Det vi diskuterar är frågan om utbyte av fingeravtryck av det slag som vi har ett Prümavtal för. Inom EU har vi börjat bygga upp ett arbete där man i stället för att hantverksmässigt utbyta fingeravtryck från brottsutredningar, för att se om det finns kopplingar, kan göra det mer elektroniskt.
Det sker i form av ett HIT-system som går ut på att man inte släpper in andra i sina register, utan man kan skicka över ett fingeravtryck för att pröva om man får träff någonstans. Om man får träff får man begära utlämning enligt de gängse reglerna. USA har visat stort intresse för att få vara med i den typ av utbyte som gäller fingeravtryck.
Och det är otroligt viktigt att arbeta med den frågan. Där pågår diskussioner, men det är något helt annat än den diskussion som man tog initiativ till kopplad till Visa Waiver Program. Det är alltså det här som vi faktiskt har diskussioner om, och det får vi säkert anledning att återkomma till.
Jag tror att det är viktigt att ha klart för sig att vi behöver ett internationellt samarbete i brottsbekämpande frågor. Och jag kan försäkra Jens Holm om att vi är väldigt noggranna med att följa upp hur Säpo arbetar också i de här frågorna. Vi har de årliga rapporterna till riksdagens partier och vi har Rikspolisstyrelsens styrelse.
Det förekommer också att justitieutskottet bjuder in rikspolischefen men också Säpochefen för att få information om verksamheten. Det finns alltså goda möjligheter att följa upp det hela, också genom de formella granskningar som sker av andra institutioner. Jag menar att vi har en god bild av hur det här arbetet bedrivs och att det fungerar på ett bra sätt.
Beatrice Ask (M):
När det först gäller frågan om samarbete med andra stater finns det inga långtgående diskussioner om utbyte av information med andra stater, såvitt jag känner till.
Däremot är det en pågående diskussion inom den europeiska gemenskapen om hur det brottsbekämpande samarbetet ska se ut, och sådana diskussioner förs alltid, men det redovisas också i ordnade former, både i justitieutskottet och på EU-nämndens möten, så det är inga hemligheter. Synpunkten att regeringen måste känna sig lojal med sina medborgare känns lite knepig att hantera.
Det är väl alldeles självklart att både Jens Holm och jag företräder svenska intressen och arbetar utifrån det. Jag har ganska lång erfarenhet av att sitta i Sveriges riksdag, och är det någonting som en justitieminister försöker stå upp för så är det de lagar och regler som vi har i det här landet.
Det vore mig mycket främmande att bryta mot dem. När det gäller de grundläggande rättigheterna är jag rätt stolt över att vi kunde få på plats Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden under förra mandatperioden, så att vi äntligen har en institution som granskar användningen av teleavlyssning och annat på ett adekvat sätt.
Det är en viktig sak för att säkra grundläggande rättigheter för medborgarna. Jag tycker att vi har en bra kontroll på den här typen av verksamhet. Och som jag sade i mitt inledningsanförande: Vi har ett utbyte av information med andra länder via säkerhetspolisen.
Det är ett av deras uppdrag att bidra till att bekämpa internationell brottslighet, och då utbyts det information, men det sker enligt de regler som gäller för den verksamheten.
Beatrice Ask (M):
Jonas Sjöstedt har frågat statsministern om han avser att ta initiativ till en sanningskommission eller annan utredning som får i uppgift att utreda om rättsövergrepp begicks i Enbomsprocessen. Frågan har överlämnats till mig för besvarande. Jag känner sedan tidigare till den kritik mot rättsväsendet som anhöriga till vissa av de dömda i det aktuella brottmålet har framfört.
Som en rättssäkerhetsgaranti i brottmål har en dömd person möjlighet att begära ändring av en lagakraftvunnen dom genom att ansöka om resning i målet. En sådan ansökan från anhöriga till en av de dömda i de aktuella brottmålen är för närvarande föremål för prövning i Högsta domstolen. En sanningskommission kan i en del fall vara det enda ändamålsenliga och lämpliga sättet att granska historiska händelseförlopp.
Det gäller särskilt om det också finns ett angeläget och stort samhällsintresse av att en utredning av det slaget tillsätts. Bland annat med hänsyn till det pågående resningsärendet är det inte aktuellt att tillsätta en sanningskommission eller en annan offentlig utredning rörande det aktuella fallet.
Beatrice Ask (M):
Låt mig först säga att det har kommit fram en hel del kritik av det här ärendet i böcker och granskningar, och det är många som har frågor och har haft det genom åren. Jag vill ändå börja med det som är min principiella hållning.
I ett läge där detta är ett ärende som finns i ett högst levande skede i rättsväsendet varken ska eller kan jag gå in och ge råd eller anvisningar. Det vore fel av mig. Så länge den rättsliga prövningen pågår finns det anledning att ge det svar som jag redan har gett.
Jag delar uppfattningen att man alltid måste granska också historiska skeden. Det är otroligt viktigt, för man kan dra lärdomar. Just resningsförfarande är något som jag har jobbat en del med och där det pågår ett utredningsarbete.
Sannolikt har vi anledning att skaffa något bättre möjligheter för människor som känner att rättsväsendet inte riktigt har fyllt sin funktion på det sätt som de tycker vore rimligt. Jag fick ett delbetänkande för en tid sedan, och jag väntar ett slutbetänkande som rör de här frågorna till sommaren.
Det är ett besvärligt förfarande, men det handlar om att den enskilde också kan behöva juridisk hjälp och kanske möjligheter att ta fram bevisning som tidigare inte använts och så vidare. Det är oerhört centralt för mig att det är möjligt att få rätt.
Inget rättssystem blir någonsin så perfekt att fel inte begås, men vi ska anstränga oss för att se till att det är korrekt och blir korrekt och att vi rättar till sådant som är fel. Nu är det väldigt länge sedan det här ärendet var aktuellt. Ingen av de centrala personerna är i livet längre.
Det kan vara nästan ogörligt att reda ut sanningen, antingen det är rättsväsendet eller någon annan som ska göra det, när man inte kan tala med dem det berör. Då får man gå på andrahandsuppgifter eller uppteckningar som är gjorda i en tid då mycket varit annorlunda. Det tål att funderas mycket över.
Jag har stor respekt och förståelse för att domar inte bara drabbat den som blir dömd utan också påverkar nära och kära. Det kan ligga med under väldigt lång tid och vara någonting som känns och är väldigt jobbigt. Man måste ha respekt för att det är på det sättet.
Under ett pågående skede finns inte skäl för mig att ha några synpunkter eller dra i gång något arbete. När man prövar frågan finns en del faktorer som man måste begrunda, exempelvis möjligheten att få fram alla fakta. Den typ av forskning och annat som kan bedrivas och plockar fram fakta om historiska skeden är oerhört central.
Tyvärr är det inte helt fulltecknat när det gäller att granska den här perioden och olika skeenden i svensk historia. Det finns en del mer att göra också på det området.
Beatrice Ask (M):
Jag kommer inte att ge något svar som på något vis kan tolkas som att jag skulle ha någon synpunkt på Högsta domstolens arbete. Det är oerhört viktigt. Det är ett komplicerat ärende. Det är därför det också diskuterats så mycket. Denne Fritiof Enbom var medlem i Kommunistpartiet och skrev för Norrskensflamman.
Han dömdes till livstid för spioneri. Enligt Försvarsstabens bedömningar då hade han överlämnat mer än 20 olika informationer till ryssarna under det kalla kriget. Det finns ganska mycket fakta kring det.
När det sedan gäller hans vittnesmål om andra ifrågasätts det lite grann om han hade lite vidlyftig fantasi, om jag uttrycker det så, och hur stor vikt man ska lägga vid hans bedömningar. Det är ingen tvekan om att den här mannen ändå skadade svenskt försvar.
I och för sig kan man med öppnare arkiv och annat också se en del på kontakterna mellan Ryssland, Kommunistpartiet i Sverige och en del annat. Det är ingen tvekan om att det fanns ett samarbete med olika typer av finansieringsaktiviteter och annat som är nog så intressant att lägga på bordet.
Det finns flera perspektiv i den här frågan. För att städa i de historiska byrålådorna bör man nog titta på de delarna. Det handlar också att förstå den tid då det här ärendet ägde rum. Nu pågår det en prövning i Högsta domstolen.
I själva ärendet har jag inte möjlighet att ge några synpunkter över huvud taget och tänker heller inte göra det. Oavsett i vilken form man granskar de här frågorna måste man se helheten och komplexiteten. Det är väldigt viktigt för att komma så nära sanningen som möjligt.
Det är nästan omöjligt att bedöma om någon hade fantasi eller inte och vad som var sant. Det man kan se är vad det finns belägg för. Det är en ganska komplicerad struktur i en del av de kretsar som ligger i närheten av det här ärendet. Sedan kan det i det i enskilda fall ha blivit oerhört olyckligt. Sådant har hänt förr. Det vågar man inte säga.
Jag tror att vi får avvakta för att se hur prövningen blir. När det gäller framöver är min grundinställning att vi behöver bättre förutsättningar för resningsförvarande, och det arbetar regeringen med.
Beatrice Ask (M):
Vi verkar vara överens om flera saker. Låt mig påpeka en sak när det gäller det historiska perspektivet och gränserna. Jag var också inne på det lite tidigare: Det står helt fritt för universitet och forskare att ta sig an denna uppgift. Jag har konstaterat att det finns en del ogjort på området.
Men lika lite som regeringen direkt kan och ska styra rättsväsendet kan vi direkt styra forskningen, vilket också är bra att vi inte kan. Här finns ett utrymme för initiativ och aktivitet som är viktigt. I interpellationen skriver Jonas Sjöstedt om rättsväsendet och den aura av rättsröta som han säger sig känna och som man anar i ett sådant här fall.
Lite grann som ett försvar av min hållning kan man säga att det tvärtom är så att om en person beviljas resning är det en mycket bättre väg att gå för att fastställa huruvida det har gjorts ett fel eller inte. Det är en otroligt viktig process att det görs med de regler vi har i dag.
Jag tycker att det är en riktig hållning att avvakta de synpunkter som kommer från Högsta domstolen, för jag tror att det är därifrån som de anhöriga och andra egentligen vill ha svaret.
Sedan kan Jonas Sjöstedt, jag och många andra tycka att det är intressant att få reda på verkligheten under det kalla kriget och hur olika personer, aktörer, strukturer och politik samverkade eller skapade problem för människor. Det kan vi önska oss i den andra delen. Vi får som sagt avvakta Högsta domstolens besked och se var de landar.
Beatrice Ask (M):
Helene Petersson i Stockaryd har frågat mig om jag står bakom de centraliseringsplaner som Domstolsverket föreslår och om jag avser att verka för förslaget att tingsrätten i Eksjö ska slås samman med tingsrätten i Jönköping. Bakgrunden till interpellationen är en promemoria som Domstolsverket har upprättat och som behandlar organisationen av vissa tingsrätter.
Promemorian innehåller bland annat ett förslag som går ut på att Eksjö tingsrätt läggs samman med Jönköpings tingsrätt till en domstol med kansli i Jönköping. Domstolsverket har nyligen skickat ut promemorian på remiss. Remissinstanserna får nu möjlighet att lämna synpunkter till verket på förslagen i promemorian. Först när synpunkterna har analyserats kan verket avgöra om någon framställning ska göras till regeringen.
Domstolsverkets egen process är alltså ännu inte slutförd. Något förslag för mig att ta ställning till finns således inte i nuläget.
Beatrice Ask (M):
Något samråd har vi naturligtvis inte med myndigheterna. Det ligger i myndigheternas ansvar att löpande utvärdera och fundera över utvecklingen inom respektive ansvarsområde. Jag tycker att det är otroligt viktigt att myndigheterna tar det ansvaret. Det är riktigt att det gjordes en hel del sammanslagningar under en tidigare S-regering.
Vi gjorde också omfattande förändringar under förra mandatperioden, men till skillnad från 2005 när Socialdemokraterna gjorde en del sammanslagningar lade vi väldigt stor vikt vid medborgarnas närhet.
Vi fick använda en utredning som hade gjorts på uppdrag av S-regeringen och som var ganska långt ifrån verkligheten, vilket gjorde att departementet åkte buss och bil och tåg genom halva Norrland för att försöka reda ut hur man rimligen skulle kunna ta sig till en tingsrätt och hur det fungerade i verkligheten. Utifrån ett väldigt jordnära perspektiv gjorde vi en del förändringar. Det har alltså gjorts en del.
Nej, vi har inga diskussioner om myndighetspromemorior. Man har tagit fram synpunkter utifrån myndigheters horisont, och dem skickar man ut på remiss, och jag vill ogärna gå in i det. Det rör fyra tingsrätter som har haft inskrivningsverksamhet tidigare. Tingsrätter är inte helt enhetliga.
Det kan finnas olika aspekter på olika, och därför är det viktigt med remissarbetet. När det gäller regeringens syn på domstolar och tingsrätter gjorde vi förändringarna under förra mandatperioden utifrån att vi tror att det måste vara möjligt att specialisera sig, att kompetensutveckla och ha en fungerande beredningsorganisation.
Tyvärr är Sverige så beskaffat att det är svårt att göra jämna fyrkanter för att bedriva fungerande verksamhet. Därför måste man ta in flera aspekter. Låt mig säga så här: Det övergripande måste vara att vi kan säkra en jämn och hög kvalitet i dömande i alla domstolar. Var och en ska vara lika inför lagen. Det är viktigt att vi kan hålla hög kvalitet. Det måste vara ledstjärnan i arbetet.
När det gäller den promemoria som har gått ut får Domstolsverket nu arbeta med detta och ta in de synpunkter som finns innan jag över huvud taget är beredd att gå in och analysera om det finns skäl för regeringen att i någon mening ta sig an förslag som kan komma ifrån Domstolsverket. Det är viktigt med den arbetsordningen.
Det är därför vi har de självständiga myndigheterna. Det är naturligt att det blir ett engagemang och en diskussion i landet kring remissarbetet. Jag har stor respekt för den typen av arbetssätt. Det vore mig främmande att gå in under remissarbetet och diskussionen och anlägga synpunkter. Det är ungefär som att lägga en våt filt över diskussionerna.
Nu får det här hanteras i den ordning som det ska hanteras. Vi får se om det kommer några förslag från Domstolsverket så småningom. Däremot tycker jag naturligtvis inte att det är något fel i att frågan lyfts fram i riksdagen och att man har synpunkter på den. Men jag tror att vi alla är betjänta av att ha ett gediget beslutsunderlag innan vi tar ställning i sakfrågorna.