KBLab/rixvox huggingface dataset:
Johan Pehrson (L):
Ja, det går jättebra att Lena Olsson tar utskottsinitiativ. Hon kan ta 200 olika utskottsinitiativ. Det finns alla möjliga saker som myndigheter hittar på som vi bör utreda och kontrollera. Vi kan ju stå här hela nätterna och debattera. Känns det bra för dig ställer jag upp. Men vi kanske kan be några andra att göra det, för det finns annat här i livet än detta. Och det finns ju inget färdigt förslag.
Jag tillhör dem som på fullt allvar menar att Domstolsverket och andra myndigheter har ett löpande uppdrag att se över sin verksamhet. De lägger fram den här promemorian, och jag kan säga att jag tycker att den har klara brister och att deras förslag verkar konstigt.
Men man måste åtminstone ha respekt för och lyssna på andra. Det kan ju komma fram intressanta fakta som inte du och jag har, eller hur? Därför tycker jag att det är viktigt att man följer den ordningen. Sedan kan det ändå landa i att vi i den här riksdagen kommer fram till att vi absolut inte ska lägga ned till exempel Mora tingsrätt. Det verkar dumt. Jag delar den uppfattningen. Du undrade om jag inte kunde säga det, och det kan jag väl göra.
Men så fort det tas ett initiativ och en myndighet som vi är överens om ska vara självstyrande ska utreda något, måste man åtminstone låta dem få jobba. Sedan kan man tycka och kommentera saker. Men att agera och stoppa varje gång det är något som vi initialt inte tycker verkar vettigt är en väldigt udda arbetsordning för Sveriges parlament. Det ställer liksom hela vår förvaltningstradition på ända.
Det här sker bara för att du har möjlighet, därför att du har så otroligt bra handlag med Sverigedemokraterna. Ni vill förena er med Miljöpartiet och sossarna i detta sätt att stifta lagar, utveckla våra myndigheter och förbättra Sverige. Jag tycker bara att det är ett förvånande sätt. Du får gärna redovisa vilka nästa utskottsinitiativ är som du tänker ta med Sverigedemokraterna och varför.
Johan Pehrson (L):
Vi får ju tycka saker hela tiden. Jag har uppfattat att Lena Olsson har åsikter oavbrutet. Jag har hela tiden hört henne tycka saker i riksdagen, så det är väl inga problem. Men frågan är bara om man ska ta ett utskottsinitiativ för ett förslag som ännu inte är levererat. Eller upplever Lena Olsson att förslaget har skickats till justitieutskottet för att vi ska ta tag i det nu? I så fall har brevet gått fel. Men det har ju inte kommit något sådant brev. Detta är ute på remiss till andra myndigheter.
Sedan kanske de lägger fram ett förslag till regeringen som sedan ska fatta ett beslut. Då blir det verkligen politik. Om det skulle bli ett förslag från regeringen tycker jag verkligen att det ska hit och debatteras. Vad gäller Mora tingsrätt kan vi stå sida vid sida och säga att förslaget verkar knasigt. Det är väl inte så svårt. Men för den skull kan man inte ta ett utskottsinitiativ.
Arbetsmiljöverket, Jordbruksverket, Trafikverket och alla möjliga myndigheter har utredningar som är ute på remiss. Men ska det bli utskottsinitiativ av allt detta så fort vi tycker något? Det här handlar om att Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna har funnit varandra med ledsagare från Miljöpartiet och Socialdemokraterna. Ni tillsammans tycker att det här är så viktigt och har då landat på att ni ska ge ett nålstick här.
Gör det, men om ni ska fortsätta med det är det ett kraftfullt brott mot svensk förvaltningstradition. Jag menar att det är ett tveksamt sätt att använda möjligheten till utskottsinitiativ, åtminstone om man ser det historiskt.
Johan Pehrson (L):
Det var lite olika frågor. Beträffande det sista kan man konstatera: Det är väl Sverigedemokraterna som du pratar om och känner stor oro för. Om du känner sådan oro är det intressant att ni hittar gemensamma ståndpunkter där ni väljer att gå tillsammans och därmed bilda en allians med Sverigedemokraterna mot regeringen och driva fram frågan om förändringen beträffande "påtaglig risk", oavsett om den är rätt eller inte.
Om man från Vänsterpartiet känner sådan enorm ångest över detta kanske man ska vara lite försiktig. Jag kan konstatera att det här parlamentet är valt av Sveriges folk, och vi har att förhålla oss till det. Jag tycker att man ska lyssna till alla partier, och jag tycker att det är viktigt att man tar en debatt i sak. Hatbrott är - oavsett vilka partier som finns här i riksdagen - ett reellt problem. Det handlar om människor som utsätts för brott kanske beroende på sexuell läggning eller politisk åsikt. Det är naturligtvis väldigt allvarligt.
Men jag vill understryka att det är allvarligt med varenda unge och varenda kvinna som också kan vara utsatt, som åker på stryk och blir misshandlad, ibland svårt misshandlad, kanske för livet. Man måste vara noga med att polisen måste bekämpa alla typer av våldsbrott. Man kan inte alltid ge sig in och fråga: Var det här brottet hat eller inte? Personen ska låsas in, för personen har misshandlat någon! Sedan kanske man kan hitta en straffskärpningsgrund beroende på att det är ett hatbrott.
Jag konstaterar att det inte är omöjligt att man ska gå den vägen. Polisen kan ha hur många handlingsplaner som helst, och en del av styrproblemen i svensk polis handlar om att det är för många myndigheter. Det ska vi, hoppas jag, snart återkomma till i riksdagen och ändra på. Men en del handlar också om dessa miljoner handlingsplaner och projekt som har förekommit inom svensk polis. Det finns länder där man jobbar annorlunda med brottsbekämpning. Man säger att poliserna har en uppgift att öka tryggheten och minska brottsligheten.
De ska följa processlagar och strafflagar, men jobbet är att öka tryggheten. Ibland känns det som att vi här sitter och talar om vilka brott man just nu ska förebygga. Man skulle kunna ha handlingsplaner om alla brott mot barn. Man kan uppdatera handlingsplaner med brott mot äldre. Våldet bland äldre ökar och så vidare. Men all brottslighet måste minska.
Johan Pehrson (L):
Man ska vara försiktig med att gå för djupt in på enskilda fall. Om det finns personer som bryter sig in på ett politiskt möte och börjar släpa ut människor och misshandla dem finns det förhoppningsvis en hel del vittnen, så att personerna kan fällas och få kännbara straff. Det tycker jag vore rimligt.
Jag skulle i sammanhanget vara glad om Lena Olsson och Vänsterpartiet kunde avstå från tanken på halvtidsfrigivning, så att de som ägnar sig åt att förstöra politiska möten på det här sättet inte ska komma ut igen efter halva strafftiden.
Kan man belägga att det är ett brott med politiska motiv ska det betraktas på ett mer allvarligt sätt än som vilken slumpartad misshandel som helst - sådana sker ofta under alkoholpåverkan eller annan drogpåverkan - även om en sådan misshandel förstås är illa nog. När det gäller handlingsplanerna är det en balansgång.
När man känner att det finns områden som behöver mer fokus kan en handlingsplan behövas, inte minst när det är många aktörer inblandade. När det gäller hatbrotten handlar det dock framför allt om att polisen ska se till att man i utredningen klarlägger vilka motiv som låg bakom brottet.
Oavsett om man misshandlas för att man är homosexuell, för att man har en viss politisk åsikt eller för att man råkar vara en ung kille på stan anser jag att brotten ska utredas och alla gärningsmännen lagföras. Möjligtvis kan man få något högre straffvärde om det är ett hatbrott, men det låter ju också konstigt för alla unga män i Sverige som blir misshandlade. Jag tycker synd om dem också. Man får inte överbetona tron på att just hatet ska slå igenom.
Det viktiga är att brott alltid ska utredas. När det gäller det förebyggande, som Lena Olssons första fråga gällde, vill jag understryka att här finns det mycket mer att önska av svensk polis. En hel del hänger ihop med att polisen är en spretig organisation och att samverkan med inte minst kommuner och andra aktörer har varit för dålig. Här finns det mer att göra, och vi kommer i den här riksdagen att fortsätta att diskutera detta, hoppas jag, för det finns nog ingen enkel lösning.
Johan Pehrson (L):
Om vi börjar i slutet har vi som gillar Europa och tror på Europas framtid inte tanken att allt måste se exakt likadant ut. Jag förstår att det är en åsikt som är rätt fast hos en vänsterpartist att allt måste vara lika för att det ska vara rättvist eller fungerande. Vi tror att det kan se olika ut också mellan Sverige och Finland när det gäller att implementera olika lagstiftningar. Vi är inte främmande för detta. Därför ser vi inte att det måste vara en exakt likriktning.
Jag ska inte ta till några överord. Men Vänsterpartiet brukar gärna präglas av att allt ska vara lika, för då är det bäst och mest rättvist. Jag kan utveckla det i någon annan debatt. Visst är det så som står i regeringens svar. Det teknikskiftet har ännu inte inträffat. Dessa uppgifter används väldigt mycket i dag.
På samma sätt som Jens Holm är förvånad för att Folkpartiet skulle vara emot att bekämpa mycket grov brottlighet effektivt är jag lika förvånad över att Jens Holm tycker att vi ska vrida ett sådant verktyg ur händerna på svensk polis. Det är brottsoffer som blir lidande. Det är ganska många utsatta människor som har fått sitt liv åter när man har kommit till rätta med den brottslighet som vi här talar om.
Det handlar om fundamentala uppgifter om kontakt mellan mobiltelefoner. Det är ingenting om innehållet. Tjatet om masslagring blir jättekonstigt. Det innebär på något sätt att du försöker att få lyssnare eller andra som tar del av den här diskussionen att tro att man ska avlyssna människor.
Om du misstänks för ett mycket grovt brott, Jens Holm, kommer polisen under vissa förutsättningar att kunna ta ut telefondatauppgifter om var du har befunnit dig under en viss tid, eller var jag har befunnit mig under en viss tid. Detta kan leda till att brott klaras upp och integritet räddas. Vi tycker att det är en rimlig avvägning. Vi ser en vinst med att man har detta. Det råkar vara så att i Europa är brottligheten tyvärr gränslös.
Johan Pehrson (L):
Man blir nästan rörd till tårar när Jens Holm ska tolka liberalismen år 2011. Det rör ett liberalt hjärta. Jens Holm har intagit en ytterlighetsposition. Det gäller allting som myndigheter i Sverige under demokratisk kontroll och insyn kan få tillgång till och som kan vara känsligt.
Om vem som helst kan kolla, ägna sig åt telefonavlyssning eller ta ut teledata, som i det här fallet, är det klart att det skulle vara integritetskränkande. Men det sker en rättslig prövning. Jag vill bara understryka att om det är så att Jens Holm väldigt ofta ser att det cirkulerar telefondatauppgifter på Internet om vilka som har talat med vilka och under vilka förutsättningar vore det högst allvarligt. Men så är inte fallet.
Jens Holm vill vrida de förutsättningar som finns ur polisens händer för framtiden. Vi ska inte hänga upp oss på att lagstiftning hittills inte har behövts på samma sätt. Varje samtal har med stort intresse lagrats hos operatörerna för bokföringsändamål och för att kunna kräva in Jens Holms och mina skulder till telebolaget om vi skulle tjafsa med det.
Vi går alltmer mot platta samtalsavgifter. Bolagen säger att de själva egentligen inte vill lagra detta. Vi tycker då att det är rimligt att det ändå finns. Vi vet att det är ett verktyg. Vi liberaler säger att under strikt kontroll, minimalistisk tillämpning och stark inramning är det acceptabelt. Det finns ett annat värde att skydda. Det är integriteten för människor som far illa.
Det är inte så att alla ringer och "chitchattar" om nästa vänsterpartimöte eller folkpartimöte på mobiltelefon. Människor använder dessa verktyg för att begå mycket grova brott. Den verkligheten vill inte Jens Holm se. Det tycker jag är väldigt tråkigt.
Johan Pehrson (L):
Man kan i en sådan här diskussion ta avstamp i att Sverige i internationella sammanhang kommer mycket högt upp och kanske är bäst i världen när det gäller olika jämförelser av hur rättsstaten fungerar. The World Justice Project har pekat på detta. Det visar också att Sverige har nått långt och kanske längst men att det finns mer att göra. Vi har det som utgångspunkt.
Därför tycker jag att de frågor som tas upp här är fullt relevanta. Vi ser att Brottsförebyggande rådet och andra myndigheter kan göra mycket mer, inte minst när det gäller statistik och forskning. Jag ger Kerstin Haglö rätt i att Brå kanske ska få ett förtydligande. Jag tycker att vi borde ha en bättre statistik på en mängd områden.
Det kan finnas nya brottskoder. Brottskoder formas av Brå. Det är Brå som har uppgiften. Det står inte i grundlagen att det är Sveriges riksdag som ska fastställa brottskoder, utan det gör Brottsförebyggande rådet tillsammans med Tullverket, polisen, Ekobrottsmyndigheten och ytterligare någon myndighet årligen. Det kommer till nya, och några försvinner. Det kan vi alltid diskutera. Men det är deras uppgift, och jag tycker att det är viktigt att vi håller isär detta. Men när det gäller statistiken finns det mycket mer att önska.
Jag hoppas att vi snart kan få se den förbättring som Kerstin Haglö efterfrågar. Jag tror inte att det finns någon skillnad mellan oss. Både Kerstin Haglö, Socialdemokraterna, Folkpartiet och alliansregeringen vill se fakta på vad som händer i fråga om återfallen och vad de beror på. Men jag vill understryka att det är ett problem att människor återfaller i brott och att domstolarna, enligt Folkpartiets och Alliansens uppfattning, inte ser tillräckligt allvarligt på återfall.
Det är det som vi försöker åtgärda, oavsett om det handlar om tre eller tio personer.
Johan Pehrson (L):
Vi stärker nu Brå som får extra resurser. Vi har sett till att det finns samverkansavtal mellan polisen och kommunerna för att förstärka det förebyggande arbetet med skola och socialtjänst. Vi har vidtagit en rad åtgärder, som jag nyss räknade upp, för att det ska ske tidigare och tydligare insatser för att brottsligheten ska minska. Vi ska kunna förebygga - det är viktigt - och se till att små olyckor aldrig får bli stora katastrofer. Det är detta det handlar om.
Vi måste se till att unga människor som begår ett brott stoppas tidigt i stället för att bara låta det gå vidare. Det är detta vi har gjort. Det är klart att man kan göra ännu mer. Men om man vill ha evidens kan jag konstatera att den statistik som Brå producerar - jag vill understryka att de gör mycket statistik - visar att ungdomsbrottsligheten minskar och alltså går åt rätt håll.
Det kan nog finnas något mer som Kerstin Haglö kan sakna. Då ska jag försöka ta fram det, så att hon kan få en bra politik. Men detta är inte tillräckligt. Så länge det finns unga människor som dras in, fostras och växer upp i kriminella miljöer förstör de sina egna liv och andras i rasande fart, och det är oacceptabelt.
När man påstår att regeringen inte gör något på det förebyggande området för att unga ska slippa dras in och bil kanonmat, som jag brukar beskriva det, i den grova organiserade brottsligheten är helt felaktigt. Jag tycker att detta räcker som svar på detta. Sedan må det vara så att Riksrevisionen hittar områden där det kan finnas mer att göra. Vi försöker hela tiden via våra regleringsbrev se till att man täpper till de luckor som finns. Herr talman!
Jag återkommer till att vi har en rättsstat i världsklass enligt The World Justice Project och att vi har gjort en hel del för att förebygga brottsligheten. Det är viktigt att komma ihåg även en dag då vi talar om straffrätten.
Johan Pehrson (L):
Jag vill fråga Kerstin Haglö om det arbete som bedrivs av Riksåklagaren inom ramen för åklagarens utvecklingscenter. Det arbetet innebär att man hela tiden reviderar och går igenom domar. Vad är det som Kerstin Haglö tror att en granskningskommission ska göra? Ska vartenda sexualbrott som avgjorts i varenda tingsrätt granskas i efterhand? Det finns andra system för att göra detta.
En del mål överklagas ju, exempelvis det tragiska fallet i Umeå som nämndes här. Det är överklagat, har jag förstått efter vad som står i tidningarna. Där sker en andra prövning och en andra granskning. Sanningen är den att vi ofta pratar om våldtäktssituationer där det finns väldigt lite teknisk bevisning.
Så länge vi anser oss vara en rättsstat kommer det att vara rimligt att hellre fria än fälla. Med tanken om rättsstat i ryggen är det naturligtvis svårt att utan teknisk bevisning få det att leda fram till fällande domar. Jag känner mig trygg med det arbete som Riksåklagaren bedriver. Vad beror den låga uppklarningsprocenten på? Ja, det kan bero på att det finns för få poliser. Det kan bero på att det är för dåliga rättsintyg.
Det kan bero på att människor känner sig hotade att vittna. Det kan vara för lite stöd från kvinnojourer på sina håll. Det kan finnas mängder av skäl där man beträffande vart och ett kan skärpa till och förbättra så att fler enskilda mål kan leda till en fällande dom. Vi ska komma ihåg att alla mål inte ska leda till en fällande dom. Alla människor som åtalas är de facto inte skyldiga.
Johan Pehrson (L):
Jag noterar att Kerstin Haglö håller fast vid att detta skulle avhjälpa de tillkortakommanden som finns, med tanke på Socialdemokraternas, och även V:s och MP:s, åsikt om Riksåklagarens utvecklingsarbete. Jag kan säga att jag har träffat rätt många åklagare runt om i Sverige som är väldigt engagerade och ser till att människor som begår den här typen av brott ska få en tid bakom lås och bom.
Jag hoppas att Kerstin Haglö också har träffat någon, för de är rätt många och gör ett fantastiskt arbete och sitt yttersta. Man samlas, analyserar och utvecklar. För mig är detta en ständigt pågående granskningskommission. Ska vi ha en särskild ny kommission utöver den granskning som Riksåklagaren redan gör måste vi ta resurser någonstans ifrån. Då blir det något färre åklagare som kommer att kunna jobba operativt.
Det leder inte omgående till fler uppklarade fall. Jag tar gärna en diskussion med Socialdemokraterna om hur Riksåklagarens arbete och metoder på till exempel området sexualbrott ska utvecklas. Men när det finns ett sådant arbete ska man vara försiktig med att tillsätta särskilda kommissioner, för det drar resurser. Detta är ett av de viktigaste förslag Kerstin Haglö lyfter fram i kammaren.
Jag tar med mig detta och ska naturligtvis aldrig utesluta att det ska vara en särskild granskningskommission. Vi kan ha sällskap till Riksåklagaren och se på det arbete som bedrivs så kan vi bedöma det tillsammans. Det är ett viktigt arbete. Jag hör att du sitter där till och med. Det är utmärkt, för då kan du ta upp det på nästa möte.
Johan Pehrson (L):
Ja, hur går sexuell samvaro till bland människor i Sverige år 2013? Det är en rätt stor fråga, och det varierar väl runt om i vårt land och mellan individer. Själv har jag väl viss erfarenhet. Frågan om samtycke - nu menar jag allvar - dyker väl inte upp på annat sätt än genom så kallat konkludent handlande, där det står ganska klart vad som gäller.
Jag vill dock göra väldigt klart att hela den svenska sexualbrottslagstiftningen och våldtäktsparagrafen bygger på att bristande samtycke är kärnfrågan.
I straffbestämmelsen, som vi nu utvidgar, anges de faktorer som visar på att det inte finns eller inte ens kan finnas något giltigt samtycke, för det upphävs av de omständigheter som räknas upp. Samtycke är alltså helt centralt för den svenska våldtäktslagstiftningen i dag.
Frågan är dock om man ska vända på det hela och säga att det ska vara bara samtycke - ska då de andra faktorerna tas bort och bara vara något slags tolkningsunderlag i dagens våldtäktsparagraf? Jag talar om detta med tvång, särskilt utsatt situation, rädsla, hot och så vidare.
Jag har läst ganska många tragiska domar i våldtäktsmål som återspeglas i medierna, och det finns all anledning att läsa domar, för då får man lite annat besked om de omständigheter som har förevarit även om man inte har varit med på rättegången.
Jag har faktiskt aldrig stött på ett mål där samtycke på något sätt skulle ha ändrat situationen, för det slutar ändå alltid i en bevisfråga där, i det stereotypa fallet, en man eller flera män säger att det har funnits samtycke medan kvinnan säger att det inte funnits. Samtycket är fundamentalt i dag.
Johan Pehrson (L):
Det första var något slags teoretisk bakgrund för att visa att samtycket är centralt i dagens våldtäktsbestämmelser. Det innebär ju att man vänder på kuttingen och säger att man struntar i de rekvisit som i dag är uppräknade och som innebär att gärningsmannen ska dömas om något av dem har förekommit. Dagens fokus är på gärningsmannens påstådda beteende, och det tycker jag är viktigt.
Vi ska granska gärningsmannen och inte offret. Vänder man på detta och i stället säger att huvudutgångspunkten är att det finns ett samtycke pekar erfarenheter från bland annat Storbritannien på att allt fokus kommer att ligga på offret. Det är redan i dag ibland lite väl mycket fokus på offret, tycker jag. Det är alltså redan ett problem, och det finns inget problem i samhället som inte kan bli ännu värre.
Om vi nu vänder på detta och säger att vi ska fokusera på samtycket blir detta den avgörande frågan, och då kommer alla frågor att ställas till offret. I det stereotypa fallet blir frågorna då: Hur gjorde du? Varför lade du dig på sängen? Varför klädde du av dig? Varför satte du på den där musiken? Sedan ska man resonera om vad det betydde att detta skedde, och i slutändan kommer kvinnan att säga att hon sade nej medan mannen kommer att säga att hon sade ja.
Då blir det ändå en bevisfråga. Det skulle alltså innebära att fokus flyttas helt från vad gärningsmannen har gjort, som är den viktiga frågan i dagens lagstiftning, till hur offrets handlande uppfattades och om det inte i själva verket innebar samtycke. Inte ens Agneta Börjesson kan på fullt allvar mena att vi ska skriva något sorts kontrakt innan det sker sexuell samvaro i Sverige. Det är långt från den verklighet som jag har stött på i alla fall.
Johan Pehrson (L):
Först vill jag gratulera Vänsterpartiet till modet att gå emot Socionomernas Riksförbund och säga att de har fel. Jag tycker att det är mycket modigt gjort. De har varit emot den lagförändring vi nu ser om att man ska se till att socialtjänsten jobbar ihop med polisen. Det är inte alla de som har tyckt att det har varit bra. Jag tycker att det är modigt av Vänsterpartiet, för det var inte helt självklart att ni skulle ställa upp på en sådan, som de beskriver den, integritetskränkande åtgärd. Jag ser att ni sätter barnen först, och det gläder mig.
Jag tycker också att det är bra att Lena Olsson använder uttrycket "spränga ligor". Det är faktiskt det vi pratar om. Några av de här unga människorna, ibland faktiskt under 18 år, är mycket svårt skadade och fullfjädrade kriminella. Det krävs rejäla uppryckningar med rötterna ur den tillvaro de befinner sig i för att de ska kunna restaureras och komma tillbaka som, förhoppningsvis, bättre mående och mindre farliga människor för samhället.
Låt mig gå över till detta med social misär. Jag sade att jag tycker att mer kan behöva göras. Jag pratade om mer satsningar på "hemmahosare". Jag vet att Lena Olsson vet vad det är. Det är när socialtjänsten mycket tidigt kommer in i familjer som är dysfunktionella. Lena Olsson sade att föräldrarna inte finns där. Det är ett exempel. Det är tyvärr också vanligt förekommande när det gäller ensamstående föräldrar, inte sällan ensamstående kvinnor.
Inom forskning vet man att det spelar stor roll att det kommer in en stadga och att man stöder de här ofta unga mammorna för att det inte ska gå åt pipan. Det är tufft att vara förälder i dag. Jag vill upplysa om att det faktum att människor är mindre bemedlade och kanske till och med är arbetslösa, och har varit det under lång tid, inte betyder att de är oförmögna att ta ansvar för sina barn.
Det finns väldigt många människor som har varit arbetslösa och har dåligt med pengar, men det innebär inte automatiskt att ungdomarna blir kriminella. Vi ser snarare den utvecklingen att ungarna blir kriminella trots att föräldrarna har mycket goda inkomster. Den gemensamma faktorn är att föräldrarna är oförmögna att ge barnen närvaro, uppfostran och kärlek, och jag vill understryka att det inte bara handlar om vilken mobiltelefon eller hur många täckjackor man har.