KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karin Rågsjö (V):
Det blir en lite märklig debatt, tycker jag. Självklart betyder forskning och utveckling väldigt mycket för ett land. Det håller jag verkligen med dig om, Finn Bengtsson. Ni hade åtta år på er. Det kan vi diskutera vid något annat tillfälle. Tittar man på läkemedelslagen: Visst, det är jättebra. Men det är något man måste lyfta när olika utredningar staplas på varandra och vi ser saker och ting som drabbar kunden. Man kan inte vara helt kundfrånvänd.
Till slut måste ändå slutanvändarna - det vill säga du, jag och andra som hämtar ut medicin - känna sig trygga på apoteken. Då kan man se att risken för felexpedieringar har ökat. Det är för lite kompetensutveckling. Tidspress leder till feldoseringar. Det är sämre förutsättningar för rådgivning om läkemedel. Apoteksombuden har blivit färre. Nya försäljningsställen för receptfria läkemedel har i och för sig kommit - yippee! Det är svårare att få ut receptbelagd medicin.
Vi ska inte gå in på det något mer. När det gäller grossisterna har vi lyft den frågan i vår reservation - självklart. Detta är en stor fråga. Jag skulle verkligen vilja att vi i socialutskottet fördjupade oss i forskning och utveckling om läkemedel - absolut. Men lite kundfokus från höger, tack!
Karin Rågsjö (V):
Nordkorea har aldrig varit min favoritort på jorden. Det måste jag säga till dig, för du vill alltid liksom limma ihop Vänsterpartiet med det absurda, typ Nordkorea och gamla Sovjetunionen. När det gäller Kuba kan man titta på deras hälsovård, men den diskussionen kan vi återkomma till någon annan gång. När man sjösätter en stor reform, som ni gjorde när ni avreglerade hela apoteksmarknaden, behöver man följa upp.
Då måste man i slutändan ha fokus på slutanvändaren, det vill säga kunden. När diverse undersökningar från Statskontoret, Vårdanalys och andra visar att det är obalans, att kunden drabbas, då borde man självklart ha åtgärdat det.
Apoteken - det finns mängder av apoteksägare, för det är vad det handlar om - ska på något sätt reglera så att de har ett kundfokus. Inte sant? Det handlar om att de har tillräckliga lager. Visst skulle det vara bra. Är det inte bra att man så att säga kan korsa varandra? Nu är det helt omöjligt.
Om du går in på apotek A och de inte har medicinen kan de titta på bara alla apotek A i området - inte på apotek B. Som kund får man alltså springa runt. Det är det vi har velat lyfta. Vi har inte valt att lyfta allt det andra, utan vi har lyft konsumenten. Men det verkar inte vara något som du bekymrar dig så mycket om, för då hade ni tillsatt någon följdutvärdering av er reform och varje år följt vad som händer.
Det tycker jag att man gör oavsett vilken reform det handlar om. Om det är Socialdemokraterna eller Moderaterna som sjösätter en reform ska den efteråt vara behängd med utvärderingar, så att man tittar på vad som händer. Man lämnar bara inte över allt till marknaden och önskar lycka till.
Karin Rågsjö (V):
Det är inte ens så för vårt parti, att vi hänger oss åt att titta på Nordkorea. Men vad du, Finn Bengtsson, och dina allianskompisar - och i viss mån också Sverigedemokraterna, som är ett parti som har krokat arm med er, för det har de - hänger er åt är att sjunga marknadens lov på alla sätt. Ni lämnar walkover till marknaden på en mängd områden, även när det gäller apoteken.
Det är klart att vi inte motsätter oss ett marknadssamhälle. Men, Finn Bengtsson, vi vill ha lite politisk styrning. Man kan inte bara säga: Voilà, här har ni apoteken, här har ni hälso- och sjukvården, ta hand om det, kamrater, för vi ska ägna oss åt något annat. Och så lämnar man walkover till marknaden. Då lämnar man också folkhälsan, hälso- och sjukvården och konsumenten på vägen.
Detta blir inte bra det heller. Det blir som i djupaste södern i USA.
Karin Rågsjö (V):
Den första motionen om legitimation för kuratorer inom hälso- och sjukvården kom 1991, så det är ganska uppenbart att inget block har piskat på i frågan. Om vi ska vara ärliga - och det jag tycker att man ska vara i politiken - har det varit lite segt och vankelmodigt från alla håll och kanter.
I Akademikerförbundet SSR:s egna utredningar har 98 procent av kuratorerna inom hälso- och sjukvården socionomexamen, och 77 procent har vidareutbildning. I dag är det helt etablerat att ha legitimation inom hälso- och sjukvården, men kuratorerna står utanför.
Yrkesgrupper som har avancerade arbetsuppgifter, kvalificerad utbildning, lyder under hälso- och sjukvårdslagen och har patientansvar är legitimerade, dock inte kuratorerna. Precis som andra talare sagt handlar detta ytterst om patientsäkerhet.
Den förra högeralliansen satt, om jag inte är helt felunderrättad, i maktställning i åtta år. Ni tillsatte en utredning som presenterade sitt förslag 2009. Hur snabba var ni? Not much. Ni tillsatte också Socialstyrelsens utredning som kom med ett mycket bra betänkande våren 2014.
Vad gjorde ni av den? Not much. Men nu bränner det till, och det är bra. Det är bra att vi är eniga och att vi ser frågan glida in i budgeten. Men låt oss vara ärliga: Inget av blocken har lyckats genomdriva detta under en väldigt lång period med tanke på att motionen väcktes 1991/92 och intresse fanns.
Tittar vi på vilka motioner som har funnits i denna fråga genom åren är de mycket spridda, så visst kunde riksdagen ha gjort något mycket tidigare än i dag. Det finns 4 252 verksamma kuratorer inom hälso- och sjukvården.
I Socialstyrelsens utmärkta utredning finns det klara övergångsregler, så man kan tycka att det inte behövs någon superreform. Frågan ingick i den behörighetsutredning som kom 2010. En majoritet av remissinstanserna ansåg att kuratorerna borde ges legitimation. Däremot tyckte SKL, som ibland har en lite apart inställning till saker och ting, inte att det behövdes.
Det var nog inte så genomtänkt av SKL. Det är bra att Sverige kan äga frågan själv och att den inte behöver gå in i det stora EU-paradigmet. Socialstyrelsens utredning ger klara besked om hur detta ska genomdrivas. Den pekar på att kuratorerna kan komplettera socionomutbildningen med en högskoleutbildning om 30 högskolepoäng på avancerad nivå.
Det är bra att frågan äntligen blir avgjord, men jag säger en gång till: Det kunde ha gjorts något mycket tidigare, och ansvaret bär också den förra högerregeringen.
Karin Rågsjö (V):
Jag har flera frågor till dig, Emma Henriksson. Kristdemokraterna hade hand om Socialdepartementet, det vill säga hela hälso- och sjukvården, i åtta år. Funderade ni aldrig på att göra en ordentlig utvärdering av hela den här processen? Det är en stor hälso- och sjukvårdsreform. Det är min första fråga.
Den andra frågan är om ni har tittat på Konkurrensverkets rapport där det tydligt framkommer var vårdcentralerna etablerar sig. Du talar om jämlikhet i hälsa. Tycker du att det behövs fler vårdcentraler i specifika områden där man har en god hälsa?
Det gäller Stockholm, Uppsala, Östergötland och Gävleborg, medan Norrbotten, Blekinge, Dalarna, Halland och Kalmar har fått gå kräftgång när det gäller vårdcentraler. Det tycker jag är allvarligt. Tycker du inte att det är allvarligt att man i exempelvis Stockholm har etablerat 60 nya vårdcentraler på Östermalm medan man etablerat noll i Botkyrka under en viss tidsperiod?
Vi ser tydligt att vårdcentralerna etableras i områden där folk har en relativt god hälsa och en socioekonomisk status som ligger ganska högt i jämförelse med de stadsdelar och orter, särskilt i glesbygd, som går kräftgång. Tycker du inte att det är besvärligt att vården hamnar på de ställen där folk mår som bäst? Borde inte varningsklockorna ha ringt?
Borde ni inte ha följt utvecklingen?
Karin Rågsjö (V):
Jag rekommenderar Emma Henriksson att göra en resa till Hallstavik och tala med dem som bor där. Det är en bruksort med relativt dålig service. Man har försökt etablera vårdcentral där. Ingen av de vårdaktörer som finns är intresserad. Man är mer intresserad av att öppna en vårdcentral på Kungsholmen. Så ser det ut.
Vore jag läkare skulle jag också välja att öppna vårdcentral i innerstaden eller någon annanstans där folk mår ganska bra. Då har man större möjlighet att tjäna pengar. Det är inte vårdaktörerna vi ifrågasätter, utan styrningen av hälso- och sjukvården. Det handlar om våra skattepengar. Det handlar om jämlik hälsa. Jag tycker att det är ett stort problem när etableringen är så pass hög på orter där man redan har en god hälsa.
Där kan man välja mellan flera vårdcentraler medan man på orter med en sämre hälsa och lägre socioekonomisk standard inte kan välja. Där finns det inte flera vårdcentraler. Det tycker jag är ett problem. Jag tycker också att det är ett problem att olika indikatorer som har mätt svensk hälso- och sjukvård visar att vi faller.
Det här är en oerhört viktig fråga. Det är bra med valfrihet, men jag tycker att landstingens politiker ska få styra vården dit där den behövs mest. Man behöver inga fler vårdcentraler på orter där det redan finns många. Man måste se till att vårdcentralerna kommer till dem som behöver dem allra mest.
Sedan kan man undra om alla de här små vårdcentralerna exempelvis kan härbärgera möjligheten att arbeta med psykisk ohälsa. Jag kan säga på rak arm att det inte funkar.
Karin Rågsjö (V):
Jag tänkte fråga dig, Cecilia, vilka som ska styra vården i Sverige. Är det företagen eller politikerna? Det kan man verkligen fråga sig. År 2008 fanns det sex vårdcentraler i Botkyrka och sex på Östermalm.
I dag, 2015, finns det 13 vårdcentraler på Östermalm och sex i Botkyrka. Antingen har Östermalmsborna blivit betydligt sjukare, eller så är det mer lönsamt att bedriva vård på Östermalm. Vad tror du, Cecilia?
Jag är ju lite Stockholmsfixerad, som ni känner till, men man blir lite undrande när man ser ut över landet och kan konstatera att mellan 2011 och 2013 har antalet vårdcentraler ökat motsvarande mer än befolkningsökningen i Stockholm, Uppsala, Östergötland och Gävleborg medan däremot antalet vårdcentraler i Norrbotten, Blekinge, Dalarna, Halland och Kalmar har minskat fastän befolkningen inte har det.
Vad handlar detta om, tror du, Cecilia? Är det enbart landstingspolitikerna, eller är det mer lönsamt för företagen? Det är ju företagen som bestämmer var de ska etablera sig. Det här handlar inte om valfrihet för dig och mig, egentligen, utan om etableringsfriheten för företag. De anser att det är mer lönsamt att etablera sig i Uppsala än i Norrbotten. Jag tycker att detta är ett stort problem, och det gäller hela hälsofrågan. Vem ska styra hälsan?
Vem ska se till att vårdcentralerna hamnar där de behövs bäst? Är det du och jag, är det Almega, är det Svenskt Näringsliv eller är det politiker i landstinget - vad tycker du, Cecilia? Jag måste säga: De som har varit mest oroliga i den här frågan är inte patientföreningarna, utan det är just dina vänner inom vårdföretagen, Almega och Svenskt Näringsliv.
Det är de som hela tiden står på barrikaderna.
Karin Rågsjö (V):
Tycker inte du, Cecilia, att det är ett stort problem att endast en vårdcentral har etablerats i ett område med en låg eller mycket låg tillgänglighet? Det motsvarar 0,5 procent av alla nyetableringar. Tycker inte du att det är ett problem? Tycker inte du att det är ett problem att man i stället väljer de orter där det redan är en hög tillgänglighet? Där väljer man att etablera sig. Är inte det lite märkligt? Jag talar inte bara om Östermalm och Botkyrka.
Jag talar också om alla län där antalet vårdcentraler har backat - det vet du, om du lyssnade på mig. I Norrbotten, Blekinge, Dalarna, Halland och Kalmar har man alltså ett mindre antal vårdcentraler nu än tidigare. Och det är inte så att man har en mindre befolkning. Är inte detta ett problem även för landsbygden? I Hallstavik har man försökt få en privat läkarcentral, men det är ingen som är intresserad, för det finns så lite pengar att tjäna.
Det är det som detta handlar om. Det handlar inte om valfrihet. Det handlar om etableringsfrihet. Sedan måste jag fråga dig, som har suttit i Alliansen och styrt landet i åtta år: Är det inte ett problem att de olika hälsoindexen rasar? Är det inte ett problem att 60 procent hade förtroende för vården 2011 och att 41 procent hade förtroende för vården 2014? Är inte detta ett problem? Ska man inte se vården som en helhet?
Du pratar om valfriheten. Skulle patientföreningarna känna att deras valfrihet var hotad skulle de stå på barrikaderna. Det är inte de som skickar tusentals grejer till oss i riksdagen eller bjuder oss på olika seminarier, där bara borgare sitter i panelen. Det är faktiskt vårdföretagen och Almega som gör det.
Tycker du verkligen att vi har fått en ökad jämlikhet i fråga om hälsa genom de reformer som ni har satt i sjön utan att ens ha kollat upp hur det gick? Tycker du det, Cecilia?
Karin Rågsjö (V):
Anders Jonsson och jag har talat om detta tidigare. Det känns som déjà vu. Kanske kommer vi att tala om detta i fyra år. Who knows? Vi kommer tillbaka - var så säker på det - på ett eller annat sätt i vinstfrågorna. De är mycket viktiga. Anders Jonsson säger att förslaget kommer att slå sönder hela hälso- och sjukvården. Men enligt olika tabeller och så vidare går vi, Anders, mot en mer och mer ojämlik vård. Tycker inte du att det syns?
Tycker inte Anders Jonsson att Konkurrensverkets undersökning är lite intressant? Anders nämnde som ett exempel att Dalarna låg under bilan när politiker skulle få styra vården mot dem som mest behöver den.
Dalarna är ett av de län, förutom Norrbotten, Blekinge, Halland och Kalmar, där antalet vårdcentraler har minskat fast befolkningstakten inte har minskat. Det är ett problem. Det är ett problem att vi har en ojämlik hälsa. Därför tycker jag att skatterna ska riktas till de områden som behöver vården mest.
Det är vad som framgår i hälso- och sjukvårdslagen: vård till dem som behöver vården mest. Då är vi tillbaka till den klassiska frågan. Jag nämner Östermalm en gång till. Området har nu 13 vårdcentraler medan Botkyrka inte har fått en enda ytterligare vårdcentral. Handlar det om taffliga politiker i Stockholms läns landsting? Det kan det göra, säger jag som är vänsterpartist.
Eller handlar det om att företag bestämmer sig för att de får bättre kundunderlag om de etablerar sig på Östermalm? Vi blir kunder på en marknad, inte patienter i vården. Det är ett problem. Det är ett problem att alla siffror pekar mot en ojämlik vård. Har det något med dagens frågor att göra?
Karin Rågsjö (V):
Det var ett brandtal för jämlik hälsa. Men om vi tittar närmare på de 190 privata vårdcentralerna som har etablerats - Anders W Jonsson talar ju om vårdtillgänglighet - ser vi att fler än hälften, 55 procent av vårdcentralerna, har etablerats efter införandet av vårdvalssystemet i områden med mycket hög tillgänglighet. 55 procent har etablerats i områden med mycket hög tillgänglighet, säger jag, och 32 procent i områden med hög tillgänglighet.
Hur tycker du att det låter, Anders Jonsson? Låter det som att de etableras i områden där tillgängligheten är låg? Jag skulle säga precis tvärtom. Det är ungefär 0,5 procent som har etablerats i områden där tillgängligheten är låg. Det låter ju som en ganska misslyckad reform. Tycker du inte det, Anders Jonsson? Hade det inte varit himla bra om ni hade hängt på en utvärdering så att ni hade sett det här efter ett tag och gjort någonting åt det? Nu står ni här och säger: Det här är fantastiskt! Det är så super.
Alla blir friskare. Alla blir nöjdare. Till och med siffrorna för nöjdhet har sjunkit dramatiskt mellan 2011 och 2014. År 2011 var 60 procent supernöjda. Nu är det bara 40 procent. Jag tycker att det är ett problem. Jag tycker att det är ett problem att vi låter våra skattepengar gå till etablerade områden. De här är ju en etableringsreform, inte en vårdvalsreform. Vi är för att man ska kunna välja. Jag skulle vilja se Röda Korset och alla små företag.
Det är inte dem vi ser. Vi behöver styra resurser dit där de behövs mest enligt hälso- och sjukvårdslagen. Det är inte de orter där tillgängligheten redan är hög. Det kan inte vara så. Jag tycker att ni som politiker borde sätta er och titta på vad ni ska göra. Du talar om att utveckla vården. Hur tycker du att det här har utvecklats när du hör de här siffrorna?
Tycker du verkligen att vi har fått ett mer jämlikt vårdval? Det här handlar bara om att företagen ska kunna etablera sig precis där de kan tjäna mest. Jag skulle själv göra så om jag var läkare. Så funkar det.
Karin Rågsjö (V):
Ibland kallar jag mig anhörigtorped. Det är vi som drar ut i krig för anhöriga. Det är vi som ringer upp biståndsbedömare och försöker få den hjälp som den anhöriga har rätt till. Jag har specifikt gjort det under åren 2006-2014. Ni får fundera på varför just de åren blev aktuella.
Det bästa anhörigstödet är förstås en bra äldreomsorg där kvaliteten är god, personalen kunnig och engagerad och där de anhöriga får det som de har rätt till. Därtill krävs att vi har en väl utbyggd barnomsorg så att både kvinnor och män ska kunna arbeta under hela sin arbetsföra ålder.
Olika undersökningar visar att det oftast är kvinnor som ställer upp för de anhöriga. Många kvinnor väljer att gå ned i arbetstid för att kunna ta hand om anhöriga och blir så småningom de kvinnliga pensionärer som får det ekonomiskt väldigt svårt. Så ser det ut i dag.
Det är förstås oerhört viktigt att vi utvecklar anhörigstödet till dem som ska hjälpa sina närstående. Kommunerna måste på ett mycket bättre sätt informera om att man som anhörigvårdare kan få avlastning, kan få hjälp. Det är centralt för att den anhörigvårdande inte ska känna sig alltför pressad. Många kvinnor är i dag sjukskrivna för utbrändhet.
Har man ett heltidsjobb och barn och dessutom tar hand om anhöriga är det lätt hänt att man blir utbränd. Enligt Socialstyrelsen har stödet till de anhöriga fått en bättre struktur sedan bestämmelsen om närstående infördes i socialtjänstlagen. Allt fler kommuner utvecklar i dag strategier och planer för sitt arbete.
Kommunerna ska avsätta medel, inrätta tjänster och se till att anhöriga får den information de behöver. Det är inget frivilligt arbete för kommuner, utan det ska göras. Det är bra att det följs upp. Dessutom behöver arbetet utvecklas systematiskt, för det finns fortfarande stora brister. Särskilt på informationssidan krävs mycket mer.
Det gäller i synnerhet dem som kommit till Sverige och kanske inte har full koll på våra system. Det kräver stora informationsinsatser. Mycket av det som Riksrevisionen rekommenderar är redan på gång i olika utredningar och så vidare. Jag vill i det här sammanhanget lyfta fram Nationellt kunskapscentrum, som gjort ett enormt arbete med att försöka få till strukturer, informerat, varit ute och talat med kommuner med mera.
De har gjort ett ovärderligt arbete. Med detta vill jag yrka bifall till utskottets förslag och avslag på samtliga motioner.
Karin Rågsjö (V):
Det här är frågor som både du, Emma, och jag är intresserad av. Jag tänkte fråga dig om näthandeln. KD hade ansvar för Socialdepartementet i åtta år, och ni måste ha sett att näthandeln inte ökade från och med oktober 2014 utan redan var starkt igång.
Varför satte ni inte ned foten tidigare och gjorde någonting riktigt av det? Först nu när ni är i opposition går ni ut och säger att nu måste det göras någonting. Det känns inte okej, måste jag säga, speciellt som det redan är på gång. Jag tycker att man ska stå för att man styrt landet i åtta år men inte fixat den här frågan och säga att nu gör vi det tillsammans. Det var det första.
Det andra handlar om att ni, som sagt, hade ansvar för Socialdepartementet och måste ha sett att antalet dödsfall i gruppen injektionsmissbrukare ökade starkt under de åren. Jag undrar varför ni inte försökte göra någonting mer åt det. Jag vill gärna veta det för att kunna gå vidare med de här frågorna.
Det är jättebra att alkoholkonsumtionen har sjunkit. Det är fantastiskt bra. Någonting som jag ändå undrar över är varför Alliansen inte tittar lite mer på hur man ska lägga om det förebyggande arbetet, exempelvis för att nå de barn och ungdomar som - ursäkta uttrycket - åker dit.
Det är ju inte alla ungdomar som blir missbrukare, utan man kan forskningsmässigt se att det är en viss typ av ungdomar som far illa i skolan och så vidare. Det är mina frågor till dig, Emma.
Karin Rågsjö (V):
Låt mig återgå till familjeklassningen. Den kunskap vi fick oss till godo vid den senaste hearingen var väl ingen superny kunskap. Det kan inte ha varit ny kunskap för er heller, Emma Henriksson. Det är kunskap som funnits ganska länge. Därför undrar jag: Om ni hade den kunskapen, varför ökade ni inte till exempel antalet poliser genom era kompisar i Justitiedepartementet? Varför är det bara två poliser i hela Sverige som har suttit och kontrollerat näthandeln?
Det är skrämmande. Jag tycker inte att ni gjorde tillräckligt, och därför blir det extremt underligt när ni säger att vi nu minsann ska trycka gasen i botten. Maria Larsson packade väskorna i september 2014, vilket inte är så särskilt länge sedan. Sedan undrar jag fortfarande varför ni, som ändå hade ansvar för Socialdepartementet, inte tittade på det ökande antalet dödssiffror, som inte heller är någon nyhet.
Ökningen pågick under ett antal år då ni satt vid makten. Jag ser heller inga jättedjupa spår i de motioner som ni nu har väckt i den här frågan. Man går ju från någonting och in i någonting. Vi går från en period på åtta år när ni hade makten och in i någonting annat.
Vi ska försöka att tillsammans göra någonting åt dessa problem. När ni nu diskuterar de här frågorna låter det som om ni har drabbats av kraftig minnesförlust. Ni hade trots allt ansvaret i åtta år.
Karin Rågsjö (V):
Jag har bara två snabba frågor. Den ena är varför inte ni i Folkpartiet, som har varit för sprututbyte så länge, drev frågan hårdare under de åtta åren. Det är första frågan. Emma Henriksson sa i debatten att när de kom till makten 2006 var det att starta från noll.
Men både Alkoholkommittén och Mobilisering mot narkotika hade gjort ett gigantiskt jobb, så det har väl aldrig funnits ett sådant digert arbete att gå vidare från. Är det också din upplevelse, Barbro Westerholm, att det fanns nada och var tomt på listan när ni började jobba med de här frågorna?
Karin Rågsjö (V):
Jag är inget fan av vare sig Nordkorea eller Kuba. Jag vill inte bli satt i det hörnet. Vad har avregleringen inneburit? Man skulle kunna titta på vad den inneburit för alla dem som har köpt upp apotek. Vilka stora kedjor är på marknaden i dag? Man skulle kunna göra den typen av jämförelser. Man sålde ut det billigt.
De som säljer nu cashar in ganska mycket pengar. Det blev business av det som var statliga pengar. Jag tycker att man ska tänka: Var det bra service förut? Ja, jag tyckte det var det. Jag blev inte störd av att gå in på ett statligt apotek. Du verkar tycka att det är mer störande. I dag kan vi inte ta tillbaka det. Vi skulle inte ha råd med det eftersom de stora företagen, riskkapitalisterna, har köpt upp apoteken. Det blir alldeles för dyrt att köpa tillbaka dem.
Man kan fundera på hur det blev för konsumenterna. Det tycker jag. Apoteken är väl till för konsumenterna och för att det ska fungera för dem som är sjuka, sjukhus och så vidare? Det har inte blivit så jättebra. Det är då jag menar, Finn, att det hade varit fantastiskt om ni hade genomfört alla dessa reformer och sedan gjort stora utvärderingar och följt varje enskild reform. Men så är det inte riktigt.
Det blev inte bra för konsumenterna på alla sätt. Några gjorde väldigt stora pengar på det. Det är en grej. Visst skulle vi kunna ta tillbaka det, men vi har inte råd. Det är de stora drakarna som har köpt apoteken. Jag tycker att man ska göra en konsekvensanalys av det man gör och sedan följa upp det. Det hade varit ärligare.