Maria Malmer Stenergard (M):
Jag tackar justitieministern för svaret. Jag vill inleda med att betona att det handlar om situationer som uppstår till följd av fattigdom och att människor har det svårt. Ofta handlar det om EU-medborgare som kommer till Sverige på grund av just fattigdom. Problemet är naturligtvis så mycket större än att dessa utsatta människor olovligen bosätter sig på annans mark, och här krävs olika åtgärder för att komma till rätta med deras situation, både nationellt och inom EU-samarbetet.
Precis som Morgan Johansson påpekar är det viktigt med samverkan mellan kommuner, myndigheter och organisationer för att på bästa sätt kunna hjälpa utsatta människor som tillfälligt vistas här. Trots detta större sammanhang kvarstår problemet att markägare - kommuner men framför allt enskilda fastighetsägare - kan hamna i en mycket besvärlig situation när människor på ett otillåtet sätt bosätter sig på deras mark. Det kan röra sig om allt från parkeringsplatser till privat skog.
Dels hindras markägarna rent faktiskt från att använda sin mark, dels kan bosättningarna medföra andra problem. Det kan uppstå sanitära problem men också risk för skador. Det händer att man eldar, och det händer att man hugger ner skog till bosättningarna. Det är i de här situationerna knappast juridiskt svårt att utreda om bosättningarna sker i strid med lag. De går långt utöver vad allemansrätten tillåter.
Men trots att det i dessa fall är uppenbart att de som har bosatt sig på marken har tagit sig en rätt som de inte har är det med dagens juridiska system mycket svårt för markägaren att snabbt få tillbaka besittningen av sin mark. Det är mot denna bakgrund jag har ställt frågan till justitieministern om regeringen anser att nuvarande system fungerar på ett tillfredsställande sätt. Regelverket kring detta är knepigt. Jag ska försöka få igenom det lite översiktligt för att belysa det.
Först ska markägaren skaffa sig en exekutionstitel, normalt ett beslut om särskild handräckning, som innebär att man får lov att flytta på personerna. Inför det måste personerna som ska omfattas av beslutet också identifieras, och ofta får man då ta hjälp av polisen. När man väl har fått ett beslut ska man begära verkställighet, det vill säga att kronofogden rent faktiskt åker ut och förmår människorna att flytta. Ansökningskostnaden för detta är 600 kronor per person som ska flyttas.
Det kan ibland röra sig om grupper på 40-50 personer. Det blir en ganska ansenlig summa, i alla fall för en liten markägare. När handräckningen sker måste kronofogden försäkra sig om att de personer som omfattas av beslutet också är de som befinner sig på platsen. Har det tillkommit en person kan den inte flyttas, och då är åtgärden inte till någon större nytta.
Kronofogdens handräckning omfattar bara det markområde som framgår av beslutet. Om gruppen flyttar till en plats i närheten eller efter en tid flyttar tillbaka måste hela proceduren göras om igen med identifiering, ny exekutionstitel, ny begäran om verkställighet och ytterligare kostnader som följd. Efter att personerna har flyttats får markägaren ofta stora kostnader för sanering av marken.
Det kanske lämnas kvar fordon som måste tas om hand. Även det kostar, inte minst i tid och ansträngning. Herr talman! Det är inte rimligt eller proportionerligt att markägaren när någon annan uppenbart har tagit sig rätten på detta vis ska ha så svårt som i dag att få tillbaka besittningen av marken. De krångliga reglerna finns för att säkerställa rättssäkerhet för svaranden, men kan vi verkligen påstå att detta är rättssäkert för markägaren?