Margot Wallström (S):
Ärade ledamöter! Jag vill först och främst tacka Liberalerna för den här möjligheten att debattera Sveriges säkerhetspolitik. Vi lever ju i en orolig tid, inte minst på grund av situationen i vårt närområde, i Syrien, i Irak och i Turkiet. Vår säkerhetspolitik syftar till att bidra till stabilitet och säkerhet i vår del av världen.
Den vilar på tre ben: den militära alliansfriheten, samarbeten och en egen trovärdig försvarsförmåga. Nu är inte tid att ändra vår säkerhetspolitiska doktrin. Som ett militärt alliansfritt land bygger vi säkerhet tillsammans med andra. Vi fördjupar bilaterala och multilaterala samarbeten med länder och organisationer i vårt närområde.
Det svensk-finska försvars- och säkerhetspolitiska samarbetet har fördjupats avsevärt under de senaste åren, likaså den dialog som Sverige och Finland för med Nato om säkerheten i Östersjöregionen. Därtill har Sverige och USA nyligen gjort en gemensam avsiktsförklaring om inriktningen av vårt försvarssamarbete på flera nyckelområden.
Sverige kommer inte att förhålla sig passivt om en katastrof eller ett angrepp skulle drabba ett annat EU-land eller ett nordiskt land. Vi tar solidariskt ansvar för vår gemensamma säkerhet. Men vi behöver arbeta gemensamt för att öka avspänningen i vårt närområde. Då går det inte att hela tiden ropa på Nato eller att se Nato som svar på alla frågor.
Effekterna av sådana ständiga utspel om vår säkerhetspolitik blir snarare de omvända: minskad stabilitet och minskad handlingsfrihet. Därför har regeringen varit tydlig med att det inte får ske några tvära kast i de grundläggande säkerhetspolitiska doktrinerna. Ryssland ska inte diktera vår säkerhetspolitik.
För regeringen handlar det om att bidra till mesta möjliga stabilitet i vår del av Europa. Sveriges säkerhetspolitiska linje ligger därför fast. Fru talman! Krister Bringéus rapport Säkerhet i vår tid var en del av försvarsöverenskommelsen.
Rapporten är enligt direktiven en genomgång och belysning av våra försvarspolitiska samarbeten och utgör ett värdefullt bidrag till vårt kontinuerliga arbete för stabilitet och säkerhet i närområdet, på europeisk nivå och globalt.
I utredningen finns en rad samarbeten belysta: bilaterala, regionala och multilaterala, såsom EU, OSSE, FN och vårt partnerskap med Nato. Krister Bringéus för fram ett bredare förhållningssätt till säkerhet. Rapporten bidrar till ett fördjupat samtal om det bredare säkerhetsbegrepp som råder i dag. Det innefattar bland annat terrorism och klimathot.
Det är viktigt, och jag välkomnar det ökande intresset för våra säkerhetspolitiska utmaningar och överväganden som rapporten kan inspirera till. Utredningen har inte haft till uppgift att utvärdera den militära alliansfriheten. Jag undrar om han inte vrider på sig ibland när han hör hur man plockar ut enskilda citat och försöker att få dessa att styrka de egna teorierna och synpunkterna.
Rapportförfattaren konstaterar också att det är ett rent politiskt beslut om Sverige ska gå med i Nato eller inte. Detta går inte att utreda fram, utan det är ett politiskt ställningstagande. Svensk säkerhetspolitisk linje är välkänd och respekterad, och regeringen är tydlig med att den ligger fast.
Den förutsätter en bred och ansvarsfull utrikes- och säkerhetspolitik i kombination med fördjupade försvars- och säkerhetspolitiska samarbeten liksom en trovärdig nationell försvarsförmåga. Det går alltid att rycka citat ur sitt sammanhang, men det är tydligt både i direktiven och i inledningen till rapporten att utredaren inte tar ställning. Det var inte hans uppgift att komma med förslag.
Bringéus konstaterar att ett Natomedlemskap kan leda till militära omdispositioner i vårt närområde och att en samlad bedömning av denna fråga inte kan göras enbart i ljuset av ett svenskt medlemskap. I en gemensam konfliktavhållande förmåga måste man också väga in de omfattande försvars- och säkerhetspolitiska samarbeten som Sverige redan har ingått.
Man ska också komma ihåg att en militär avskräckning innebär risk för ökade spänningar och politisk konflikt. Därmed ökar också risken för en väpnad konflikt. EU:s ställning som den viktigaste utrikes- och säkerhetspolitiska plattformen för Sverige understryks i rapporten. Genom EU har vi möjlighet att påverka europeiska och globala förhållanden och aktivt bidra till både militär och civil krishantering.
Det gäller också i FN. Jan Björklund! Du talar om Nato som om konflikten redan var ett faktum. Regeringens mål är att förebygga konflikter. Och riksdagens uppgift måste väl vara att föra en politik som förebygger konflikter.
Jag vill till sist betona bredden av de säkerhetspolitiska instrument som Sverige har till sitt förfogande, såsom diplomati, militär förmåga, medling och förtroendeskapande åtgärder. Detta ökar våra möjligheter att verka för avspänning och stabilitet i Europa och i vårt närområde.