Per Ramhorn (SD):
I dag ska vi debattera covid-19-pandemin och frågor som hör till detta område. Därför vill jag först och främst tacka den personal inom sjukvården och äldreomsorgen som har gjort storartade insatser under denna svåra tid. Utan deras insatser hade vården inte fungerat. Tack ännu en gång! Fru talman! Jag ska ta med er på en kort tillbakablick över det coronaår som har gått.
Den 28 februari förra året sa socialministern i radion att Sverige har en god beredskap inför ett eventuellt coronautbrott. Den 11 mars konstaterades det första dödsfallet av detta virus i Sverige. Nu, snart ett år efter socialministern uttalande, har närmare 13 000 människor avlidit av covid-19 i Sverige.
Hur kunde det gå så fel? Sverige har sedan starten av pandemin haft högre dödstal än övriga nordiska länder. Under förra våren förklarades de höga dödstalen med att smittan hade tagit sig in på äldreboenden. Nu, ett år senare, finns samma tendens. Sverige fortsätter att sticka ut med höga dödstal jämfört med övriga nordiska länder.
Tre av fyra döda av covid-19 i Norden är svenskar. Regeringen och Folkhälsomyndighetens strategi var att till varje pris skydda riskgrupperna från att smittas. Särskilt viktigt var det att hindra smittan från att ta sig in på landets äldreboenden. Man kan nu konstatera att man har misslyckats med det på ett katastrofalt sätt och att både personalen och de äldre har fått betala ett högt pris.
För många som arbetar eller har arbetat inom äldreomsorgen kom detta inte som en överraskning. Det var nog bara regeringen och eventuellt ansvariga myndigheter som inte såg detta komma. Under årtionden har man skurit ned på antalet platser på äldreboenden, vilket har inneburit att bara de absoluta sköraste har fått möjlighet att flytta in på dessa boenden. Man ska också komma ihåg att äldreboenden inte är byggda för att hindra smittor.
Vi vet till exempel hur svårt det är att hindra den årligen återkommande vinterkräksjukan och andra infektioner från att ta sig in och spridas mellan avdelningarna på boenden. När regeringen tillät en högre smittspridning i samhället än man gjorde i våra nordiska grannländer kunde detta bara innebära en katastrof. Att detta kom som en överraskning för regeringen är för många helt obegripligt.
Regeringens senfärdighet när det gällde fungerande åtgärder och myndigheternas otydlighet om vilken skyddsutrustning som skulle användas är en bidragande orsak till utvecklingen med höga dödstal inom äldreomsorgen. Detta bekräftas också i Coronakommissionens första betänkande. Där riktar de svidande kritik mot regeringen och myndigheter när det gäller deras hantering av coronaviruset.
Regeringens och myndigheternas åtgärder för att skydda de äldre kom för sent och var otillräckliga, enligt kommissionen. Det nationella besöksförbudet infördes av regeringen den 1 april. Då hade redan 90 kommuner bekräftade eller misstänkta fall av smittade på sina boenden runt om i landet. Andra nordiska länder införde besöksförbud betydligt tidigare. Danmark införde besöksförbud på äldreboenden redan den 18 mars.
Det är med stor sorg och med stor skam som man kan konstatera att de äldre fick betala priset och att det var högt. De som skulle skyddas mest värnade vi minst. Det är faktiskt uppenbart att Sverige i många fall agerat för långsamt. Testningen kom igång alldeles för sent. Policyn kring smittspårning och isolering av smittade var alldeles för slapp. Arbetet med pandemilagen påbörjades alltför sent.
Rekommendationer om munskydd i kollektivtrafiken började gälla först nu i januari. Fru talman! Det är viktigt att fastställa vem som bär ansvaret för de fel som har gjorts. Det är inte minst viktigt för alla de tusentals anhöriga som har förlorat någon närstående, men också för att denna tragedi aldrig mer ska upprepas. Coronakommissionen är tydlig med vem som bär ansvaret. Regeringen styr riket.
Därför vilar det yttersta ansvaret på denna regering och tidigare regeringar. Fru talman! Nu står vi troligtvis inför en tredje våg. Smittspridningen ökar återigen i de flesta regioner. Dessutom måste vi hantera det muterade viruset, som uppenbarligen finns i de flesta regioner. Läget är mycket, mycket allvarligt, och vi får inte upprepa de misstag som gjordes i våras.
Det är nu viktigt att kommuner och regioner får de verktyg som krävs för att trycka tillbaka smittspridningen så mycket som möjligt men också att regeringen använder den nya pandemilagen, så att det inte blir som i våras med den tillfälliga ändringen av smittskyddslagen. Den gav regeringen möjlighet att vidta åtgärder, men man valde att inte agera trots att ca 500 personer i veckan avled mellan den 18 april och den 30 juni.
Men det handlar också, fru talman, om att förhindra att fler drabbas av långvarig sjukdom. Tusentals svenskar har redan drabbats av långvariga symtom efter en covid-19-infektion, och det kommer att bli en utmaning för svensk sjukvård att möta alla dessa patienter och att ge dem rätt hjälp. Sverige behöver tydliga riktlinjer för utredning, behandling och rehabilitering vid långvarig covid-19.
Det krävs även mer resurser till forskning om långtidseffekterna av sjukdomen. Men, fru talman, vi måste också göra som i Danmark och Storbritannien: inrätta speciella mottagningar för dem - både barn och vuxna - som har drabbats av långvariga symtom. Det är oerhört viktigt att snabbt fånga upp dessa patienter. Då kan vi förhoppningsvis minimera effekterna av denna förödande sjukdom.
Fru talman! Sverigedemokraterna har väckt en särskild covid-19- motion med sammanlagt 56 yrkanden. Men för tids vinnande kommer jag att yrka bifall bara till vår reservation 23.