Kerstin Lundgren (C):
Frågan om en nationell minoritetspolitik är en relativt ny företeelse i vårt land. Även utanför våra gränser är det så.
När man går ut och samtalar med människor på gator och torg om nationell minoritetspolitik tror de flesta att det handlar om någonting helt annat, att det handlar om människor som har kommit till vårt land från andra länder, människor med invandrarbakgrund eller någonting liknande.
Men nationell minoritetspolitik skiljer ut sig därför att den bygger på dels en ramkonvention, dels en språkkonvention som Sverige skrev under i februari 2000.
I Europa talas det om att det finns ett fyrtiotal nationella minoriteter. När man ser till det samlade antalet, 40 miljoner människor, inser man att minoriteter kan vara väldigt många - 40 miljoner människor i Europa som på något sätt hänförs till nationella minoriteter. Hos oss i Sverige är de inte så många.
Men vi har pekat ut samerna, romerna, tornedalingarna, judarna och sverigefinnarna som tillhörande de nationella minoriteterna med en lång historia.
Jag vill säga att detta är en fråga som det är viktigt att vi klarar ut i samtalen utåt, att detta är ett ansvarstagande utöver en del annat som vi har för just nationella minoriteter.
Låt oss dra nytta av den erfarenhet som historien har givit oss och dra nytta av det när vi formar politik rakt över för alla medborgares möjligheter i vårt land.
Och låt oss också när vi formerar en nationell minoritetspolitik inse att det inte handlar om kollektiv, utan det handlar om människor som själva upplever och ska ha rätt till sin identitet - inte pådyvlat, inte påtalat och inte grupperat och kollektiviserat utan underifrån byggt. Detta är också väldigt viktigt.
Det pekar vi i Centerpartiet på i reservation 2, som jag yrkar bifall till, herr talman! Vi har som ett uttryck för det här storsamhällets sätt att lösa frågor från ovan sett just sverigefinländarna.
Vi har valt att underteckna en ramkonvention där rätten till självidentifikation och annat som en viktig grund pekas ut. Ändå har denna kammare, riksdagen, beslutat att dela den gruppen i två beroende på om man har språket finska eller om man har språket svenska. I Finland erkänner man båda de språken som likvärdiga.
Här hos oss konstaterar vi att om man har finländsk bakgrund är det bara om man har det finska språket som man tillhör den nationella minoriteten sverigefinländare.
Detta tycker vi är en skönhetsfläck - låt oss kalla det så - eller en rest från historien som vi tycker att vi borde göra något åt. Vi har möjlighet att göra det genom ett tydligt uttalande från kammaren här senare i dag.
Oavsett vilket modersmål man har skulle man nämligen vara en likvärdig del, vara en del av den nationella minoriteten sverigefinländare. Så upplever man sig själv, och så vill man se identifikationen tydliggjord från den sverigefinländska gruppen. Oavsett om man talar finska eller om man talar svenska är man överens. Det är i denna kammare som man har valt att dela på gruppen.
Vi tycker att det är dags att hela gruppen just utifrån självidentifikation och underifrånperspektiv i stället för uppifrånstyre. Med detta, herr talman, yrkar jag också bifall till reservation 12 under punkt 7 - jag tror att någon annan här redan har gjort det.
Men för tids vinnande, herr talman, nöjer jag mig med att yrka bifall till de båda reservationerna under punkt 1 och punkt 7 som jag tidigare har berört.