Juno Blom (L):
Det är 300 jihadister från Sverige som har åkt till Syrien och Irak och utövat extrem brutalitet. Det är en skam för oss alla, och endast två är dömda. Regeringen har saknat handlingskraft. Det har lett till att myndigheters åtgärder mot våldsbejakande extremism och terrorism har varit en enda lång kedjereaktion av senfärdighet.
När det gäller de barn vars vårdnadshavare är IS-terrorister och som befinner sig i Syrien saknas det en genomtänkt plan. Fokus ligger på om de ska tas hem till Sverige eller inte. Men planen för hur vi ska bemöta dem saknas. Här måste budskapet vara tydligt. Barnen ska omhändertas. Bedömningar måste göras av traumatisering och risk för radikalisering.
Vårdplaner ska upprättas. Därefter kan individuella prövningar göras om barnens framtid. Här måste socialtjänsten känna politikens fulla stöd. Det är vår skyldighet. Det saknas sammanhållen politik med tydliga åtgärder för att skapa det förebyggande arbetet i de miljöer där radikaliseringen sker. Politiken har inte förstått den spelplan som extremisterna verkar på.
Vi har inte identifierat de insatser som krävs som motståndskraft för alla de barn och unga som befinner sig i riskzonen. Det är 300 jihadister som har rest och begått de värsta brotten, och vad har vi gjort för att motverka de tusentals som radikaliserats eller är på väg att radikaliseras här hemma? Säpo ska vara den sista instansen men tenderar att bli den första och det enda skyddet.
Vi utnyttjar inte hela spelplanen mot extremister och terrorister. Politiker och myndigheter måste ta ett tydligare helhetsgrepp. År 2009 gav Nyamko Sabuni i uppdrag till Ranstorp och Dos Santos på Försvarshögskolan att ta fram en lägesbild om problemen med islamisk radikalisering i Rosengård. Rosengårdsrapporten konstaterade då att den islamiska radikaliseringen hade ökat. Rapporten blev kritiserad.
Men om politiken i stället tillämpat förslagen i rapporten hade den enorma ökning av radikalisering som skett under de senaste tio åren förhindrats. Om politiker hade sett barnen i riskzonen 2009 och agerat hade Sverige förmodligen haft färre radikaliserade 20åringar 2019.
Om politiken då tagit kampen mot politisk islam, jihadism, höger- och vänsterextremism hade denna debatt i kammaren förmodligen förekommit men på en annan nivå, och vi hade haft betydligt färre extremister i Sverige. Det fanns politiker som ville, men politiken saknade politisk vilja att se och hantera problemet. I dag krävs en noggrann verklighetsanalys.
Identitetspolitik och dess beröringsskräck för verkligheten har varit en fara, inte för oss här men för alla de barn och unga vi svikit. Främlingsfientlighet ska bekämpas, men identitetspolitik är definitivt inte lösningen. Staten måste sluta visa dubbla ansikten: å ena sidan motverka extremism, å andra sidan finansiera verksamheter som gynnar extremismen.
Tillsammans ska vi bekämpa främlingsfientlighet och samhällsklyftor, men att enkom ange detta som orsak till radikalisering och gängkriminalitet är att förenkla problemet. Det är även en kränkning av alla vårdnadshavare som trots knappa resurser, ett liv i ett utsatt bostadsområde och utan stöd gör allt för att deras barn ska bli trygga och ansvarsfulla samhällsmedborgare. Vi måste våga stå upp för den sekulära staten.
Det är garanten för ett samhälle där religiösa minoriteter kan leva sida vid sida med ateister, hbtq-personer, kvinnor och barn som har tillgång till sina grundläggande fri och rättigheter. Kampen mot främlingsfientlighet, reaktionära krafter och terrorism måste tas i dag, i morgon och varje dag. Jag står bakom alla våra reservationer men yrkar bifall till reservation 7.