Erik Ullenhag (L):
Jag tackar för två intressanta inlägg och instämmer i mycket av det som beskrivs. Ann-Christin Ahlberg frågar mig vad regeringen gör och läser högt ur ett betänkande från en utredning som regeringen tillsatt. Ja, en av de första konkreta saker som jag gjorde när jag tillträdde som statsråd var att tillsätta just denna utredning om orsakerna till att invandrade utrikes födda kvinnor har så svårt att komma in på arbetsmarknaden.
Jag ska försöka beskriva vad jag ser som huvudförklaringar till denna situation. Jag delar helt Maria Stenbergs syn att detta är en av våra centrala jämställdhetsfrågor. Det som var viktigast under jämställdhetskampen under 1900-talet var att kvinnor fick möjlighet att gå till ett jobb och få en egen lön att leva på och därigenom makt över sin tillvaro.
Det gav makt att ha egna pengar och att kunna skilja sig om man levde i ett olyckligt äktenskap. Denna kamp drev Folkpartiet och Socialdemokraterna ofta gemensamt. När det gäller utrikes födda kvinnor ser vi dock att det är en mycket stor grupp som inte kommer in på arbetsmarknaden. En av mina huvudutmaningar är att vi har ett glapp mellan utrikes och inrikes födda som har jobb. Vi har högre arbetslöshet bland utrikes födda.
Det är fler utrikes födda än inrikes födda som står utanför arbetsmarknaden. Analyserar man detta glapp är det också en stor genusskillnad. Skillnaden mellan utrikes födda män och svenskfödda män är mycket mindre än mellan utrikes födda kvinnor och svenskfödda kvinnor. Jag skulle kunna göra det enkelt för mig och säga att det beror på att vi har ett högt arbetskraftsdeltagande bland kvinnor i Sverige, och det är en delförklaring.
Jag skulle kunna göra det enkelt för mig och säga att utrikes födda kvinnor i Sverige jobbar mer än italienskfödda italienskor i Italien, men det säger nog mer om Italiens misslyckade jämställdhetspolitik och ointresse för dessa frågor än att vi har lyckats eller inte lyckats. Detta är en gigantisk utmaning, och det är också därför jag tillsatte den utredning vars betänkande interpellationen i hög grad bygger på. Låt mig peka på tre förklaringar historiskt sett.
Den första var ett felaktigt mottagande vad gäller ersättningens utformning. Vad innebär det? Jag nämnde det i mitt svar. Tidigare hade vi introduktionsersättning för flyktingar som i princip var kollektivt baserad, det vill säga baserades på familjen, ungefär som socialbidragets konstruktion. Det innebar att om mannen var först ut på arbetsmarknaden var det ingen vinstmarginal för kvinnan att gå ut på arbetsmarknaden eftersom man måste ha barnomsorg och kvinnan tjänade för lite.
Det var en klassisk felkonstruktion som vi också hade när det gällde sambeskattningen av makar, vilket gjorde att kvinnor inte gick ut på arbetsmarknaden. Detta ändrade vi på genom att införa etableringsreformen. Nu är det en individuell ersättning som utgår. Både kvinnor och män ska delta fullt ut i etableringsinsatser för att en familj ska få ersättning. Man ska gå på svenskundervisning och delta i arbetsförberedande insatser och samhällsorientering.
Även om jag brukar vara lite försiktig med att dra slutsatser kan man säga en sak, nämligen att vi har ett hyggligt jämställt deltagande i den. Så pass långt har vi kommit. En andra huvudförklaring är föräldrapenningens konstruktion och att föräldrapenningen i sig har varit inlåsande. Den diskussionen fortsätter jag gärna senare under debatten. En tredje är det Ann-Christin Ahlberg trycker på och som återfinns i utredningen.
Vi har attityder på detta område hos myndigheter, kommuner och inblandade aktörer. Det finns lite grann en uppgivenhet som verkar vara ungefär den här: Bara han kommer i arbete har vi i alla fall nått någonstans. Vad händer då? Jo, det blir ett betydligt längre steg för en invandrad kvinna att komma i jobb. När barnomsorgsplatsen inte finns är det hon som är hemma. När det finns olika åtgärder att sätta in är det framför allt han som får dem.
Det är detta vi i grunden behöver förändra, och jag återkommer gärna till det i senare inlägg.