KBLab/rixvox huggingface dataset:
Daniel Riazat (V):
Tack så mycket, utbildningsministern, för det svaret! Vi är som sagt överens om grundprincipen i detta. Jag är glad över att utbildningsministern är öppen för att på något sätt synliggöra den problematik som kan uppstå.
Jag skulle vilja framföra till utbildningsministern att jag tror att det skulle vara bra om vi tillsammans, på en bredare front i riksdagen, tar tag i frågan för att åstadkomma en förändring. Vi alla måste kanske kolla upp hur det ser ut i våra kommuner och där vi är med och styr etcetera.
Men i slutändan är det lagstiftningen från riksdagen och regeringen som påverkar läget. Jag skulle vilja kommentera det här med enstaka fall.
Som utbildningsministern själv säger i sitt svar och som jag har skrivit i interpellationen kan enstaka fall anses vara något väldigt litet, att du en gång om året ska skicka med någonting eller att du måste betala 100 kronor för att ditt barn ska åka någonstans.
Samtidigt kan den enstaka avgiften, precis som utbildningsministern själv sa, bli en för stor summa för många föräldrar - ensamstående, arbetslösa etcetera - om de har flera barn som kanske till och med går på olika skolor. Det blir också mycket svårare för Skolinspektionen att utvärdera hur det har påverkat föräldern då barnen inte går på samma skola. Man kan inte se det i ett sammanhang.
Man kan tänka sig en förälder som har tre barn som alla behöver ta med sig matsäckar och frukt, som behöver betala någon avgift under vintern för att resa bort eller betala någon avgift på sommaren för att gå på något museum eller annat. Det kan bli någonting som många föräldrar inte kan klara av. Under de senaste 20 åren har inkomstklyftorna i Sverige ökat ganska rejält.
Vi ser att de rikare har dragit ifrån samtidigt som de som befinner sig längst ned på den ekonomiska skalan har fått det tuffare. Då blir detta, även om det kan anses som enstaka fall, en stor fråga. Man vill ju inte att ens barn ska känna sig utanför eller annorlunda i skolan. Alla föräldrar vill ge sina barn bra möjligheter och verktyg och allt man kan för att de ska kunna klara sig.
Därför menar jag att vi måste möjliggöra för alla föräldrar, oavsett ekonomisk status, att göra detta. Jag är mycket glad över att utbildningsministern tar upp frågan om att diskutera detta med kommuner. Vänsterpartiet är som sagt öppet för att också ha ett bredare samtal här i riksdagen om vad vi ska göra för att på riktigt se till att det är avgiftsfrihet.
Grundskolan är obligatorisk, och vi säger att vissa aktiviteter är frivilliga. Är de arrangerade av skolan anser jag att det är skolaktiviteter. Därmed ska det, som utbildningsministern sa tidigare, inte vara så att vissa exkluderas.
Men lagen måste ses över just eftersom det är så att vissa exkluderas - det sker genom att man ger dem alternativ som kanske inte är lika roliga eller attraktiva som alternativen för de andra eleverna.
Daniel Riazat (V):
Jag säger återigen tack till utbildningsministern. Vi har inte ett dåligt regelverk. Däremot har vi ett regelverk som av en hel del kommuner inte tolkas så som jag och utbildningsministern vill tolka det. Då får man ställa sig frågan: Hur lång tid får det ta innan tolkningen sker på ett korrekt sätt, och när kommer det att behövas en förändring?
Jag ser fram emot att höra mer av utbildningsministern kring denna fråga och att vi kan komma framåt. Jag håller med utbildningsministern om att detta kan arrangeras på mycket bättre sätt, med försäljning etcetera. Men det finns risker även där.
Det finns elever som kommer från mer välbärgade familjer och som har mycket lättare för att gå till sina grannar och sälja kakor eller lotter än vad jag hade när jag växte upp i mitt område. Det påverkar självklart också. Det är därför jag menar att lagstiftningen måste se ut på ett sådant sätt att detta inte ska vara beroende av hur bra eleverna är på försäljning eller hur deras föräldrars plånbok ser ut.
Men jag tror att vi i grund och botten är överens och att vi kan komma vidare med frågan.
Daniel Riazat (V):
Jag börjar med att tacka Anna Ekström för svaret. Jag uttrycker också min glädje över att jag har ställt min första interpellation till gymnasieministern. Jag håller med om mycket av det Anna Ekström har sagt. Samtidigt kan vi konstatera att det i praktiken finns ett problem när vi pratar med elevorganisationer om just hur lagstiftningen är utformad och vilka texter som finns i lagstiftningen.
Under 2015 gick enligt Sveriges Elevkårer ungefär 55 procent av gymnasieeleverna i en skola där det fanns en elevkår. 27 procent av de eleverna var också medlemmar i elevkåren. På de skolor där elevkårer finns är ungefär hälften av eleverna medlemmar i dem.
Dessutom visar en rapport från Sveriges Elevkårer att 75 procent av rektorerna har högt förtroende för elevkårerna som finns på deras skolor. Trots detta finns elevkårerna över huvud taget inte nämnda i lagstiftningen. Däremot finns elevråd och elevskyddsombud med, som Anna Ekström nämnde. Jag var själv elevskyddsombud när jag gick i skolan.
Som jag sa tidigare till utbildningsministern tror jag att många av oss som sitter i kammaren på ett eller annat sätt även varit engagerade i skolan. Det var ett bra sätt för oss att bli duktigare på att debattera, att ta initiativ och att vara en del i förändringsarbetet på arbetsplatsen, i skolan och senare i livet.
Därför är det, precis som Anna Ekström säger, viktigt med elevorganiseringen. Jag ser inga meningsskiljaktigheter mellan oss om huruvida det är viktigt eller inte att elever organiserar sig och att rektorerna ska ge eleverna bra verktyg för att fullfölja sin elevorganisering.
Däremot är det, som jag nämnde tidigare för Gustav Fridolin, ett problem när den största elevorganisationen i gymnasieskolan, Sveriges Elevkårer, över huvud taget inte nämns i lagstiftningen. Självklart kan man ha lagstiftning som är i mer generella termer, där man inte pekar ut enstaka organisationer eller organisationsformer.
Men i det här fallet står det i 4 kap. skollagen tydligt om elevråd och elevskyddsombud men inte ett ord om elevkårer, det vill säga inte Sveriges Elevkårer utan elevkårer som sådana.
Jag undrar om statsrådet har för avsikt att på något sätt se över detta, om vi skulle kunna ha diskussioner framöver om hur vi kan förhindra detta och om vi skulle kunna ändra detta på ett annat sätt så att implementeringen gentemot kommunerna och huvudmännen sker på ett smidigare sätt. Någonting behöver göras i och med att vi inte lever i samma tid som när den här lagen stiftades och de här texterna skrevs.
Saker och ting har förändrats, och nya organisationsformer har tillkommit. Då måste vi vara tidsenliga även i den här kammaren, menar jag, och förändra lagstiftningen utifrån den tid vi lever i. Min fråga är som sagt om statsrådet har för avsikt att vidta några åtgärder för att också elevkårer ska synliggöras i skollagen.
Daniel Riazat (V):
Tack, statsrådet Anna Ekström! Som sagt tror jag att vi i grund och botten är överens om själva synen på organisering överlag.
Man kan väl säga att såväl elevorganisering som studentorganisering och andra typer av folkrörelser, som jag nästan skulle vilja kalla detta, har haft enorm betydelse för vårt land och dess demokrati och utveckling.
Samtidigt som jag håller med statsrådet om vikten av det här och av att vi har en lagstiftning som säkerställer elevers rätt att organisera sig och uppmuntrar elever att organisera sig vill jag klargöra att det inte är jag som kräver en särställning för elevkårerna. Det är lagen som i dag särställer två andra organiseringsformer, vilket enligt mig är fel.
Jag tycker att det är viktigt med elevråd och med elevskyddsombud. Men jag tycker att om vi inte ska särställa någon organiseringsform måste vi antingen ta bort de exempel som finns på hur man ska organisera sig, det vill säga elevråd och elevskyddsombud, eller lägga till den organiseringsform som i dag är störst på landets gymnasieskolor.
Vi hade helt enkelt inte möjligheten att organisera oss så som vi ville. Eller också kände vi att hade det, och då har framtiden för oss sett väldigt olika ut. Vi är ju inte de enda i det här landet som har varit organiserade, men många tappade hoppet efter det här. Varför gjorde de det?
Jo, jag menar att man gör det för att man inte synliggörs på ett tillräckligt bra sätt och inte ges tillräckligt mycket utrymme i sin elevorganisering. Här har vi alltså en organisation som inte bara för sin egen del utan även för framtida elevkårer eller andra elevkårsorganisationer tar upp en viktig fråga: att en väldigt stor organiseringsform inte finns med i lagstiftningen.
Jag förstår att statsrådet inte kan lova någonting här i dag om att man ska förändra någonting men inte att man inte är öppen för att diskutera det här framöver, kanske tillsammans med elevorganisationerna och även de andra partierna här i riksdagen för att nå ett resultat där vi kan vara överens om vad som egentligen gäller.
Det är någonting som inte stämmer när två organisationsformer särställs i lagstiftningen men den största organisationsformen inte finns med i lagstiftningen. Jag menar att det betyder att det är regeringen som är för att särställa organiseringsformer, inte Vänsterpartiet och jag som har ställt interpellationen.
Daniel Riazat (V):
Tack statsrådet!
Jag kan självklart inte på rak arm nämna några procentsatser när det gäller antalet skolor där man har haft det tufft och antalet skolor där man inte har haft det, men man har förmodligen skrivit artiklar och annat om detta och även framfört det till statsrådet på grund av att problematiken existerar.
Även om statsrådet inte kan lova någonting menar jag att det minsta statsrådet skulle kunna göra är att lova att kolla upp detta i framtiden och följa utvecklingen kring elevorganiseringen överlag för att se om något behöver förändras framöver - även om statsrådet i dag inte har den bilden.
I övrigt vill jag önska statsrådet med familj en trevlig sommar!
Daniel Riazat (V):
Tack, utbildningsministern, för svaret även på denna interpellation! Jag har tidigare även lagt en motion om denna fråga med anledning av det som elevorganisationerna själva framhöll som en problematik med dagens lagstiftning och hur den i praktiken slår ute på skolorna. Det här är någonting som berörs i 4 kap.
skollagen, och det vi har sett när vi har kollat på det tillsammans med bland annat Sveriges Elevkårer är att det finns en problematik eftersom det inte sker någon distinktion mellan elevers individuella inflytande och elevsammanslutningar. Även när det gäller elevsammanslutningar är lagstiftningen otidsenlig, bland annat på grund av att man blandar ihop organisering i form av elevråd och elevkårer - elevkårer nämns inte i dagens lagstiftning.
Med anledning av det kommer jag också att ha en interpellationsdebatt med statsrådet Anna Ekström lite senare i dag. Elevers individuella inflytande menar jag är lika viktigt som det är med elevorganisering, alltså att ha större elevsammanslutningar. Det är också viktigt att rektorerna får ett verktyg för att kunna hantera den situationen och inte styra den på ett sätt så att de endast ger sken av att eleverna har något att säga till om.
Man ska snarare ge dem verktygen att möjliggöra för eleverna att känna sig delaktiga i sin organisering på skolan. Om utbildningsministern nu anser att det här redan finns i lagstiftningen så skulle vi kunna ha en diskussion om hur man ska få kommunerna att implementera det på ett korrekt sätt för att följa det.
Jag har som sagt haft en hel del samtal med elevorganisationerna, och där är det väldigt tydligt vad som gäller: Man menar att det i praktiken inte finns någon distinktion i lagstiftningen mellan elevers individuella organisering och elevsammanslutningar.
Daniel Riazat (V):
Jag håller delvis med utbildningsministern om att man inte ska ha en övertro på lagstiftningen i alla lägen. Vi har ju exempel där lagstiftningen har funnits på plats men där den ändå har tolkats på ett felaktigt sätt av vissa kommuner. Samtidigt menar jag att grundprincipen ska vara att man har en så tydlig lagstiftning som möjligt kring denna fråga.
I det här fallet finns det inte någon text om det vad jag har läst i skollagen utan det är i läroplanen, som utbildningsministern säger. Då måste vi ställa oss frågan hur många kommuner det i så fall är som inte följer läroplanen, med tanke på att en av de större elevorganisationerna i landet, med tusentals medlemmar på olika skolor, har uppmärksammat denna fråga.
Det kan man inte se som några enstaka fall, utan då får man snarare, som utbildningsministern sa, lyfta upp de goda exemplen och se om de har utfört det goda utifrån läroplanen eller om de har lyssnat på elevorganisationerna eller andra som har verkat på deras skolor och därmed haft ett bättre samarbetsklimat.
Den största anledningen till att denna fråga är viktig för mig är att vi bor i ett land där många ungdomar saknar framtidstro och inte känner att de kan vara med och påverka, även om arbetslösheten sjunker något och även om vi i Vänsterpartiet tillsammans med regeringen har satsat en hel del kring välfärden, arbete etcetera.
En väldigt bra början för att kunna känna sig delaktig i det samhälle som man växer upp i, ska vara en del av och vara med och utveckla är att vara organiserad på sin skola.
Jag tror att många av oss som sitter här i riksdagen har varit det på våra skolor, och därför är det viktigt att vi sänder signalen till alla unga och barn att de är delaktiga och kan vara delaktiga.
Då får sådana här tolkningar som till viss del stoppar utvecklingar helt enkelt inte förekomma, utan vi måste tillsammans se till att det blir så tydligt som möjligt så att alla rektorer och alla skolor följer det som står i läroplanen. Om man inte gör det måste vi ta tag i det på ett annat sätt och kanske förtydliga lagstiftningen. Jag har ingenting mer att tillägga utan vill tacka ministern för svaret.
Jag tror att vi kan komma framåt även i denna fråga.
Daniel Riazat (V):
Statsministern! Under de senaste månaderna har vi kunnat se hur den turkiska regimen har blivit alltmer auktoritär. Man har vid ett flertal tillfällen lagt ned kurdiska tv-kanaler som är baserade i Turkiet. Man har tydligt begränsat kampen för demokrati och strypt yttrandefriheten, tryckfriheten etcetera.
De senaste veckorna har man också varit offensiv när det handlar om kurdiska kanaler utomlands. Nu har satellitföretaget Eutelsat meddelat att de lägger ned en tv-kanal i Sverige, vilket skedde för två dagar sedan. Jag undrar: Vad avser Stefan Löfven att göra, även om regeringen sitter i knät på den turkiska presidenten på grund av flyktingavtalet? Kommer den turkiska ambassadören att kallas upp till regeringen för att ta tag i denna fråga?
Daniel Riazat (V):
Som de flesta ledamöter, åhörare och ministrar känner till har Sverige gått från att föra en politik där statsministern deltar i Refugees Welcome till att föra en politik där vi skickar ungdomar till döden. De senaste veckorna har det uppmärksammats hur ungdomar skickas till bland annat Afghanistan, där de går mot en otrygg och osäker framtid.
Detta påverkar inte enbart familjerna, deras situation på arbetsmarknaden i Sverige och deras framtid, utan det påverkar även nuet för dem som går i skolan. Vi får varje dag höra från skolpersonal vilken tuff situation det är att undervisa elever som inte kan känna framtidshopp eftersom de inte vet om de ska vara kvar här en dag till, två veckor till eller flera månader till. Jag undrar: Hur ställer sig Gustav Fridolin till detta?
Vad anser utbildningsministern om den här frågan? Hur menar utbildningsministern att det ska funka att föra denna politik samtidigt som eleverna ska kunna lära sig och koncentrera sig på skolan?
Daniel Riazat (V):
Jag undrar hur utbildningsministern tänker sig att det ska bli för de elever som vet att när deras skoltid är över kommer de att skickas till länder som de ibland inte ens har varit i. Hur ska man då motivera en elev att vilja lära sig någonting inom skolan? Jag var själv i denna situation när jag kom hit som flyktingbarn och vi inte visste något om vår framtid på grund av den dåvarande regeringen, som också ville föra en inhuman flyktingpolitik.
Jag undrar: Anser verkligen Gustav Fridolin, som en miljöpartist som har stått upp för de här frågorna tidigare, på allvar att detta är hållbart? Är det något som man kan kalla för en bättre linje?
Daniel Riazat (V):
Som många gånger tidigare tänkte jag från Vänsterpartiets sida lyfta upp situationen för de ensamkommande barn som befinner sig i Sverige i dag. Många av dem som har flytt från krig och fattigdom väntar i dag på utvisning eller har av regeringen fått höra att de får vara kvar här under gymnasietiden för att därefter utvisas.
I magasinet Artikel 14, som ges ut av Flyktinggruppernas riksråd, får vi se ett antal exempel på hur barn far illa och hur motivationen för att studera i skolan minskar för att man helt enkelt inte står ut med vad som kan vänta i framtiden. Vi är många där ute, både lärare och politiker, som tycker att detta är en ohållbar situation.
Varför står migrationsministern ut med att det ser ut på det här sättet, och varför har regeringen ingen annan lösning på denna fråga än att fortsätta med sin inhumana flyktingpolitik?
Daniel Riazat (V):
Jag vet inte riktigt om jag kan tacka för ett icke-svar. Diskussionen handlar inte om den reglerade invandringens vara eller inte vara, eller om Sverige har tagit emot flyktingar eller inte. Vad det handlar om är den psykiska ohälsa som växer bland många flyktingbarn i dag på grund av den inhumana flyktingpolitik som regeringen valde att driva sedan man glömt bort Stefan Löfvens ord om refugees welcome. I tidningen jag nämnde kan man läsa: "Vad svarar jag när han säger att han hellre dör än åker tillbaka?"
Detta säger Åsa Eliasson, som är studie- och yrkesvägledare på en skola. Frågan är, Morgan Johansson: Vad svarar du dessa elever, som säger att de hellre dör än åker tillbaka? Vad svarar du de ungdomar som har flytt från Iran men därefter avvisas till Afghanistan, där de aldrig har varit?
Daniel Riazat (V):
Som många av oss här känner till har vi sedan ett par decennier tillbaka ett utbildningssystem som är riggat för stora företag som vill komma in enbart för att göra vinst på våra skattepengar.
Trots att vi har fantastiska lärare och ideella skolaktörer såsom kooperativ och stiftelseägda skolor som gör ett riktigt bra jobb blir detta ett svårt system att arbeta i. Det gäller speciellt när vi ser att barn mer än någonsin bokstavligen läggs ut på börsen när olika slags företag och riskkapitalbolag registreras och börsnoteras.
Som om det inte vore nog har vi i dag ett system där kommuner som går back, det vill säga gör minusresultat i sin skolbudget, måste betala extra pengar till friskolorna. Men det motsatta gäller inte. Om kommunen i dag gör ett plusresultat, det vill säga inte gör av med alla sina pengar, är inte friskolorna skyldiga att ge några pengar. Min fråga till Gustav Fridolin är: Vad tycker utbildningsministern om detta?
Daniel Riazat (V):
Tack, Gustav Fridolin, för svaret! Om jag inte minns fel hade vi en liknande diskussion för ungefär ett år sedan. Då lät det inte riktigt som att du ville vänta på en utredning, Gustav Fridolin. Då lät det som att du tyckte att det var ett okej system att kommunerna betalar extra pengar till friskolor på grund av att man har gjort minusresultat. Jag respekterar att ni vill vänta på utredningen, men jag kan säga att Vänsterpartiet inte kommer att vänta. Därför kommer vi också att motionera om detta runt om i landet - för att helt enkelt se till att pröva det.
Vi tycker inte att det är ett rättvist system som det ser ut i dag.
Daniel Riazat (V):
I och med att jag inte kunde replikera på den första sverigedemokratiska ledamotens anförande kommer jag att beröra det som Robert Stenkvist har talat om men också lite grann av det som har nämnts tidigare. Det jag undrar är: På vilket sätt satsar Sverigedemokraterna på svensk utbildning genom att bland annat ta bort 1,3 miljarder från de anställda inom lågstadiet?
På vilket sätt underlättar det för den befintliga personalen att man inte kan anställa, att de inte kan få nya kollegor och att barnen kanske inte kommer att få den hjälp de behöver? På vilket sätt är det en satsning? På vilket sätt är det en satsning att ta bort 2,7 miljarder kronor från lärarlönerna?
På vilket sätt är det satsningar att ta bort 10 miljoner kronor från Musikhögskolan, 20 miljoner kronor från forskning via Vetenskapsrådet, 2 miljoner kronor från sameskolorna och 50 miljoner som skulle gå till att stärka likvärdigheten och kunskapsutvecklingen?
På vilket sätt är dessa neddragningar och nedskärningar prioriterade för att kunna lösa de utmaningar och problem som vi ser inom svensk skola?
Daniel Riazat (V):
Det är inte mig du ska be om ursäkt, Robert Stenkvist. Det är snarare väljarna du ska be om ursäkt för att du inte har koll på det som finns inom ditt ansvarsområde. Jag hoppas att det blir någon sorts tankeställare för partier som skulle kunna tänka sig att ta över regeringsmakten, bland annat Robert Stenkvists.
Det som blir märkligt i den här debatten är att det är svårt att debattera en budget som inte är en riktig budget utan snarare vad Sverigedemokraterna brukar kalla ett räkneexempel. I det här fallet är det neddragningar inte bara inom de områden som jag har nämnt.
Det är stora neddragningar - tiotals miljarder kronor i neddragningar - på Sveriges kommuner som kommer att få förödande konsekvenser. Som tur är får Sverigedemokraterna inte igenom sin budget, men det jag undrar är detta: Många väljare röstade på Sverigedemokraterna med hänvisning till att ni minsann skulle se till att satsa på dem som det inte hade satsats på.
Ni ställde såklart också invandring och annat mot välfärdssatsningarna. Hur kommer det sig då att ni nu, efter att ha tagit plats i riksdagen, inte längre vill göra de satsningarna utan ska göra neddragningar? Frågan är: Vilka är det egentligen som är anledningen till att välfärden har fått mindre resurser? Är det invandrare och flyktingar, eller är det sverigedemokratiska politiker som inte ens har koll på vad de har i sin egen budget?