KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven-Erik Österberg (S):
Sanningen när det gäller 13 miljarder är väl att stora delar av det går åt till försörjning för de här personerna. De ska ha sin ersättning. Det är visserligen bara 65 procent av vad de har haft tidigare i lön, men det är ju det som också ska tas från det här kontot. Sanningen är ändå, när man frågar Arbetsförmedlingen, att de flesta inte har någon insats i någon form, utan de söker jobb. De är i princip öppet arbetslösa. Dessutom har regeringen instiftat en märklig sexmånadersregel för ungdomsgarantin.
Under de första sex månaderna av arbetslösheten får man inte gå in med några insatser. Det är arbetsförmedlarna förtvivlade över. De säger att många kommer in i den här perioden. Det är sex månader, och ingenting händer. Det gör att de vänder på dygnet och skaffar sig vanor som sedan kan ligga dem till last när de ska tillbaka till arbetslivet och leva ett mer normalt liv igen. Det är en väldigt märklig regel tycker jag, när man tittar på det. Sedan var det inte bara vi, arbetsmarknadsministern, som var oroliga för flaskhalsproblemen.
Svenskt näringsliv gjorde en bedömning att ungefär 90 000 jobb hade förlorats genom att matchningen inte fungerade. Man fick inte rätt utbildning - det gällde framför allt till småindustrin. Småland är ett exempel där man hade brist på arbetskraft. Man kunde inte få tag i personer därför att de inte hade rätt kompetens. Det var i det läget, när vi förde fram det i interpellationerna, arbetsmarknadsministern, som jag fick till svar: Nu ska vi inte studera; nu ska vi jobba. Det var det som sades där, och det är där den kritiken kommer i det läge som är.
När det gäller statssekreteraren och svaret sade hon faktiskt, rätt citerat: "Vi står inför en avkylning på arbetsmarknaden. Det är faktiskt bra för annars blir det för stora inflationsimpulser i ekonomin." Det är direkt citerat. Det andra var: Sverige befinner sig inte i en lågkonjunktur utan i en normal avmattning. Det var för ungefär en vecka sedan. Det problem som finns är kanske också lite underskattat. Till det kan man ta det som Svenska Dagbladet skrev.
Försäkringskassan gör en bedömning att 20 000 sjukskrivna riskerar att förlora sjukförsäkring fram till 2010. Detta är en konjunktur som ser ganska dyster ut, så det fordras insatser på det området. Det är min bestämda uppfattning.
Sven-Erik Österberg (S):
Jag förstår att arbetsmarknadsministern har lite behov att slå tillbaka. Men blanda inte ihop dem som följer riksdagens resereglemente när de far omkring - därför att de blir eftersökta överallt på grund av att folk är så upprörda över den politik som Littorin för så de får åka ut och förklara och försöka ställa till rätta - med den som faktiskt bygger om sommarhus för nästan 100 000 och gör det svart. Det är en ganska väsentlig skillnad. Vi får vara försiktiga så att vi inte lägger allt i samma pott. Man får skilja mellan äpplen och päron när det gäller sådant.
Just genom sådana antydningar undergräver man systemet ännu mer, som Littorin gör, och det vill jag varna det allra allvarligaste för. Kritik där det behövs, men håll reda på vad olika saker är, det skulle jag verkligen vilja uppmana till. Sedan är jag av samma åsikt som Littorin av det skälet att man inte ska lagstifta om det inte finns skäl till det. Parterna har ett ansvar. Det jag vill peka på är väl att utredaren kanske utgick från att det just då inte fanns, precis som Littorin själv sade.
Det kan vara ett något annorlunda läge nu, och därför bör det så att säga återigen övervägas vad som ska göras i den här frågan. Det är okej för mig att ge parterna en ordentlig chans att titta på det där också. Det ges ju ett förslag här på hur en lagtext kanske skulle kunna se ut. En sådan del skulle också kunna tillämpas i en kollektivavtalslösning. Man skulle kunna komma överens om vad som ger den här parten en möjlighet.
Då vore det inte fel om arbetsmarknadsministern puttade på lite grann i den här delen, för jag är som sagt var lite misstänksam mot Svenskt Näringsliv när det gäller just kollektivavtal. Där är det löst i kanten. Man är inte fast på det sätt som man borde vara utan ser kanske gärna att det förekommer lite sådant där, därför att det kan möjliggöra att kraven hålls tillbaka i löneförhandlingar på det sätt som har förekommit och som gjort den andra parten svagare.
Ska vi slå vakt om den svenska modellen ska Littorin i handling vara lika kraftfull som han är i tal här i riksdagen. Då måste man nog också agera lite tydligare i den frågan, och jag har förhoppningen att arbetsmarknadsministern gör det.
Sven-Erik Österberg (S):
Tack arbetsmarknadsministern! Anledningen till att jag har ställt frågan är att flera som sitter i Ams styrelse har känt oro för vad som händer. De förstår att det kanske pågår en översyn, men flera framhåller redan nu att det sker förändringar när det gäller vad styrelsen ska ta ställning till och vad verksledningen ska ta ställning till.
Flera av dem som har uttalat sig för mig säger också att de känner att de mer har blivit ett informationsorgan som får information från regeringen om vad som händer och sker i stället för att vara en styrelse som tar fullt ansvar. Därför är jag intresserad av att få veta om det redan har gått direktiv till styrelsen att en förändring är på gång.
Jag noterar av svaret att frågan är under övervägande, med viss tyngd på att styrelsen ska vara kvar, om jag ska tolka arbetsmarknadsministerns svar på det sättet. Jag vill egentligen bara tillägga som min egen åsikt att arbetsmarknadsfrågorna är av nationell karaktär. Det finns mycket kunskap om dem. Det är frågor som är angelägna på många sätt.
Jag tror att det skulle vara djupt olyckligt att inte ta vara på den kompetens som finns hos förnuftigt folk som sitter med i en sådan här styrelse som också kan handlägga de här frågorna. Experter i all ära, men vi har ju också sett att det inte alltid leder åt rätt håll. Vanligt folk med sunt förnuft är inte så dumt alla gånger när man ska diskutera sådana här frågor. Det finns som sagt ett stort intresse, och det finns stor kunskap på arbetsmarknadsområdet. En förändring skulle vara djupt olycklig.
Men min mycket korta fråga till arbetsmarknadsministern är: Har det redan antytts att det är en svängning på gång och att det är skälet till att man upplever att styrelsen har ändrat sina arbetsformer redan innan något annat beslut har fattats?
Sven-Erik Österberg (S):
Jag ska fatta mig mycket kort. Jag nöjer mig med det svaret så här långt. Arbetsmarknadsministern har uttryckt tydligt att något annat direktiv inte har utgått i det här läget, och då får styrelseledamöterna ta upp det med verksledningen om de känner att det har skett en förändring. Då måste ansvaret ligga där. Det är min tolkning. Till sist ska jag bara säga att den här styrelsen är viktig, särskilt som den tidigare också har haft en decentraliserad organisation där det har funnits kunskap. Det är viktigt att fånga upp det i den nya styrelsen också.
Jag avvaktar vad som kommer och ber att få återkomma om jag har ytterligare synpunkter på vad som händer med Ams styrelse.
Sven-Erik Österberg (S):
Efter Mats Odells svar i det första replikskiftet kan man säga att regeringens och Mats Odells taktik är ganska klar. Det är att skylla på EU. Det är kommissionen som har kommit till korta här. Det är ett för dåligt förslag. Det fungerar inte i Sverige. Ni försöker arbeta där nere. Ni ska få ett annat förslag. Mats Odell hänvisar till en rad olika möten som ska komma i den här frågan.
Med tanke på snabbheten och det som krävdes inledningsvis är det väl inget som hindrar att regeringen talar om vad som borde göras. Hur skulle det här se ut? Ta ledningen i EU! Tala om hur det här ska vara för att paketet ska fungera! Sitt inte och vänta att EU ska leverera det som ska komma! Eller är det bara en taktik att skylla ifrån sig? Skyll inte på oss som regering att det är problem i Sverige. Detta är EU:s fel. Vi rår inte för något. Vi gör så gott vi kan, och det vi har gjort är bra.
Det är ungefär så Mats Odell säger. Det håller inte. Jag nämnde tidigare det Annika Falkengren pekade på: Ska man ha det får man väl göra det obligatoriskt. Är det frivilligt bedömer vi vad som är bäst för oss. Det tänkte jag direkt när frivilligheten kom i det här läget. Det är ungefär som när man gjorde militärtjänsten, kom in till militärläkaren och skulle ta sprutan. Den var frivillig, men alla tar den. Det var så läkaren sade, för annars fungerar inte systemet.
Samma är det här. Om det är frivillighet ska alla ta det här paketet. Annars fungerar det inte. Vad tänker Mats Odell göra nu? Om det blir några justeringar i EU, ska man böna och be bankerna igen och hålla på ett antal veckor? De vill inte gå in för sina bonusprogram. Kommer man då att sätta hårt mot hårt från regeringens sida? Är man beredd att säga att nu är det obligatoriskt? Nu är det färdiglekt med den här frågan. Nu måste vi ha det här på plats så att vi får systemet i gång.
Är Mats Odell beredd att göra det när han kommer tillbaka till bankerna nästa gång? Eller ska han bli hunsad en gång till?
Sven-Erik Österberg (S):
Tack, statsrådet, för svaret! Att jag har ställt den här interpellationen grundar sig på att det vid det förra tillfället när man skulle utse kommissionär var en ganska bred diskussion och framför allt mycket kritik från den dåvarande oppositionens sida därför att man ville ha en helt annan process, en öppen process, där man ville diskutera kandidater.
Det låg en kritik i botten mot att dåvarande regeringen bara utsåg partivänner. Det var väl ett led i den allmänna synen på utnämningspolitiken i det läget. Nu har vi kommit till den punkten att det snart är dags att utse kommissionär igen.
Det är av stort intresse för mig, och det var därför jag ställde frågan till statsministern på vilket sätt man tänker hantera processen denna gång och vilken öppenhet och dialog man tänker ha med den nuvarande oppositionen.
I statsrådets svar välkomnar jag de sista raderna om att man vill föra en nära dialog med oppositionen och även diskutera förutsättningarna för den nya kommissionären när processen har klarnat. Vi får se hur det går. Om jag inte tolkar det fel var detta uppe på toppmötet i lördags, där man som en kompromiss erbjuder Irland att få ha en kommissionär.
Det råder då ingen tvekan om att samtliga länder ska ha en kommissionär. Jag vet inte exakt vad beslutet blev, men det är möjligt att det var under förutsättning att Irland accepterar Lissabondelen. Det är väl så man ska tolka det, om inte statsrådet har en annan tolkning. Det här gör att vi närmar oss en punkt.
Det är väl svårt att dra tillbaka ett sådant här förslag, skulle jag kunna tänka mig, som man har lagt fram vid ett toppmöte. Vi kan ana att man kommer att hamna där någonstans, och då klarnar det väl också för Sveriges del helt och hållet att samtliga länder får en kommissionär. Jag har svårt att se att man skulle backa från det.
Då kan vi se att i varje fall den saken är ganska klar att det ska utses en kommissionär. Då är man mycket nära den punkt där man kan sätta sig ned och diskutera och redogöra, tydligare än vad Cecilia Malmström kan göra här i dag, för hur processen ska gå till.
Det kanske till och med är så att statsrådet kan ge en liten klarare bild av det här nu, i beaktande av att svaret är skrivet innan toppmötet hade varit. På den punkten kanske det är lite inaktuellt, eftersom det har hänt viktiga saker i den här diskussionen efter det att svaret skrevs.
Jag välkomnar om Cecilia Malmström kan bli tydligare på den här punkten, hur själva tillsättningen skulle kunna gå till och på vilket sätt man vill bemöta detta när man säger att man vill ha ett mer öppet förfaringssätt när det gäller tillsättandet av kommissionär.
Sven-Erik Österberg (S):
Vad vi vill att regeringen ska göra är helt enkelt att regeringen ska framhålla att vi är rädda om vår modell och se till att den kan fungera också i framtiden. Jag tycker att Cecilia Malmström ändå tar lite lätt på Lavalfrågan. Det finns ju en problematik här. Bland annat är detta med lön inte inskrivet i vår utstationeringslag, av det skälet att detta är något som fastställs mellan parter och att vi inte vill ha lönesättningen föreskriven i lag. Det är en del.
Det där sätter så att säga frågor på kant nere i Europa därför att man är van vid en annan modell. Då måste man hävda vår modell och tala om hur vi vill ha det - att vi vill att lönerna ska sättas av parterna i Sverige. Inget parlament ska gå in och sätta lönerna. Det måste man vara tydlig om nere i Europa, för annars glider det här åt hur det oftast ser ut. Jag avser då majoritetsförhållandena i EU och vilken tillämpning man har.
Till och med arbetsgivarorganisationer här har sagt: Det är väl bra om riksdagen bestämmer om minimilöner, så kan vi köra efter det, helt emot den svenska modellen alltså. Jag ska inte lasta EU-ministern för det utan vill bara peka på vilka följder som en sådan där diskussion har fått. Vi ska veta att våra andra lagar - det gäller då bland annat arbetsmarknadsfrågor och MBL - är dispositiva. Kommer parterna överens om någonting som är bättre än lag är det alltså det som gäller.
Men blir det samtidigt så att man på det sätt som EG-domstolen och vissa pekat på ska gå efter lagen får vi en villkorsdumpning eftersom lagen i de flesta fall är sämre än det som parterna kommer överens om. Ska svenska löntagare gå efter det som parterna kommer överens om och andra löntagare ska gå efter vad lagen föreskriver har vi en villkorsdumpning. Så visst finns det anledning att vara lite orolig, EU-ministern, för vad som händer! Här fordras det ett agerande från regeringen - att man ser till att vår modell hävdas.
Modellen är inte bara bokstäver. Den innehåller faktiskt också kött och blod, om man får uttrycka sig på det sättet. Det är det man måste värna i varje del. Det får inte vara någonting svävande - en modell där man säger: Det där är jag för. Man måste vara för det som den svenska modellen innebär. Jag tycker att jag så här långt har sett för lite av det från regeringens sida.
Sven-Erik Österberg (S):
Tack för svaret, justitieministern! Jag har inte gett mig in i en debatt om polisens arbete och exakt vad som är bra att göra eller inte. Jag tror att Beatrice Ask och jag är ganska överens om att poliskontroller har ett preventivt syfte i många olika fall. Det är inte det som är min poäng. Jag har ingen annan uppfattning om detta.
Anledningen till att jag ställer interpellation är de synnerligen uppmärksammade, och till och med upprörande, fakta som kommer fram där man tydligen ger gratifikationer för att man är effektiv genom att göra så många blåskontroller som möjligt.
Systemet har anpassat sig på så sätt att man tycker att det viktigaste är att tillräckligt många blåser i den där påsen så att man kan pricka av dem. Sedan kan man redovisa till sin chef eller till sin myndighet att så här duktig har man varit. Man får indikationen att det är så det har fungerat.
Som skattebetalare, svensk medborgare och boende i detta land tycker jag att det är ganska upprörande att man har en myndighet som agerar på detta sätt. De samlar tydligen gratifikationer i den interna kontrollen av hur effektiv man är efter en målbeskrivning som ur samhällets synpunkt inte har något värde över huvud taget.
Om man inte bryr sig om att se till att nykterheten är god utan anser att det viktigaste är antalet nyktra som blåser i påsen tror jag inte att man är särskilt effektiv på andra områden heller. Jag delar justitieministerns uppfattning att man även kan fånga annan brottslighet. Men man har väl inte varit särskilt uppmärksam på det i de här fallen eftersom det tydligen bara har varit en sak som har varit viktig här. Jag tycker att det är väldigt upprörande.
Det är väldigt beklämmande för polisen själv att det här kommer fram. Det är Polishögskolan som gör den här utredningen. Frågan man ställer sig är naturligtvis: Hur mycket mer sådant här finns det inom poliskåren med diverse olika system, belöningssystem och utvärderingssystem som fungerar så att man kan manipulera så att man får ett resultat? Jag tror inte för ett ögonblick att rikspolischefen eller ledningen tycker att det här är bra eller att syftet har varit det. Syftet har naturligtvis varit ett helt annat.
Men så här reagerar organisationen längre ned. Jag tycker att det är i högsta grad beklämmande, inte minst för skattebetalarna i detta land. Vad betalar man för polisen, och vad gör den i det här fallet? Då är min fråga till statsrådet, som är ytterst ansvarig för polisen: På vilket sätt är justitieministern beredd att gå in och rätta till det här?
Jag utgår ifrån att justitieministern och jag har samma uppfattning, nämligen att det är beklämmande för polisen när något sådant här sker. Då är frågan: Vad gör man åt detta, och vad är justitieministern beredd att göra som högsta ansvarig för polismyndigheten i detta land, så att man kommer till rätta med det här? Och vad är justitieministern beredd att göra för att se till att det inte förekommer ytterligare sådana här saker som inte har uppmärksammats?
Det kanske är en slump att det här kommer fram och att man kontrollerar det som har hänt. Detta gör mig orolig, och jag vill höra justitieministerns synpunkter på det.
Sven-Erik Österberg (S):
Tack, justitieministern, för det senaste inlägget! Där kände jag att också hon faktiskt var upprörd över detta, och det gläder mig. Det var ungefär så jag och de som har vänt sig till mig kände när vi läste om detta. Vi var mycket upprörda. Då står vi på samma bok. Det tycker jag är ett friskhetstecken som jag tackar särskilt för.
När det gäller all organisation och myndighetsledning gäller väl att i den bästa av världar ska ledarskapet vara så tydligt att medarbetare vet mot vilket mål de ska jobba utan att behöva fylla i en massa statistik. Så är det i den bästa av världar, men vi vet att det naturligtvis finns grader i det hela där man inte alltid når detta mål.
I alla sammanhang där man ska rapportera vad man har gjort och sedan ska bedömas finns alltid en uppenbar risk för att det blir en anpassning till vad man väntar sig att svaret ska vara. Då kanske man också missar en del. Just detta är viktigt att jobba med.
Man får väl se på den undersökning som låg till grund för interpellationen som en illustration av hur snett det kan bli om man inte är uppmärksam på detta och när medarbetare inte förstår vad som egentligen är syftet med det arbete man gör. Man manipulerar systemet, och så får man ett resultat som blir häpnadsväckande. Vi får ta detta som en allvarlig signal om hur det kan bli. Det får väl ligga till grund för att alla måste skärpa sig, så att man får en myndighet.
Ytterst bedöms ju myndigheten utifrån hur allmänheten, skattebetalarna, ser att den fungerar när man har behov av dess hjälp. Det är denna yttersta bedömning som är viktig. Jag tackar för den här interpellationsdebatten.
Sven-Erik Österberg (S):
Tack, arbetsmarknadsministern, för svaret! Jag har envisats ganska länge med den här frågan, och jag känner mig inte lika lugn i detta som arbetsmarknadsministern åtminstone till det yttre verkar när det gäller själva Lavalfrågan.
De slutsatser som man kunde dra när domen kom och det resultat som Stråthutredningen hänvisar till har man inte blivit så värst mycket klokare på.
Jag tycker att det med de bedömningar som Stråth gör utifrån hur domen har fallit finns en uppenbar risk för att det kan förekomma både löne- och villkorsdumpning vid utstationeringsarbete i Sverige. Lönefrågan hänger i luften. Parterna ska titta på detta.
Risken för att man inte skulle kunna lösa detta så att resultatet blir att samma lön ska gälla på en arbetsplats med utstationerad arbetskraft som på en arbetsplats med inhemsk arbetskraft som följer kollektivavtalet är uppenbar. Man kan se hur Svenskt Näringsliv har reagerat på frågan.
Man har uttryckligen vid olika tillfällen sagt, blad annat i debatter som jag själv har deltagit i, att man är nöjd med Lavaldomen. Den möjliggör en press nedåt på lönerna. Stora och viktiga förbund inom Svenskt Näringsliv har också tyckt att man borde ha lagstadgade minimilönenivåer.
Nu hävdar jag inte att ministern har sagt detta, men det finns ändå en stark spänning på svensk arbetsmarknad när det gäller hur man bedömer att den svenska modellen ska hanteras. En part är uppenbart inte beredd att ta strid och slå vakt om detta.
Detta gör frågan komplicerad i Sverige jämfört med hur det ser ut i Danmark, där både regering och parter ganska omedelbart kunde slå fast att man står upp för och vill tillämpa den modell man har där. Frågan i Sverige är komplicerad på ett annat sätt. Jag anser och bedömer att jag inte kan känna mig lugn som ministern.
Det finns en uppenbar risk när det gäller både löne- och villkorsdelarna. Stråth slår också när det gäller villkorsdelen fast att det i en rad frågor där är lag som enligt hans bedömning måste sätta nivån och inte kollektivavtalet. I de fall kollektivavtalet har bättre villkor än lagen räcker det då om utstationerad arbetskraft skulle gå på lagdelen bland annat när det gäller försäkringsvillkor.
Det gör omedelbart att man får en löneskillnad i detta. Jag kan inte dra någon annan slutsats än att om vi ska hävda den svenska modellen och inte ha villkors- och eventuellt också lönedumpning i Sverige duger inte Lavaldomen som bas. Vi kan inte hävda vad vi kan göra själva här, utan det måste också till ändringar i EU:s syn på detta.
En majoritet i parlamentet tyckte ju att frågan skulle lyftas upp. Kommissionen negligerade det som hade varit. Jag tycker inte att det svar jag får av arbetsmarknadsministern är mer än en rapport om vad arbetsmarknadsministern har sagt på mötet därnere i december. Han har rapporterat om att han tror att vi kan hantera detta uppe i Sverige, så EU kan känna sig lugnt: Vi klarar detta. Jag tycker att regeringen gör en felaktig analys.
Antingen gör Littorin en felaktig analys, eller så har han insett hur det ligger till och tycker att det inte gör något med den villkorsförändring som det blir. Där tycker jag att frågan är öppen.
Sven-Erik Österberg (S):
Det där sista måste jag faktiskt fråga om. Har detta tolkats fel? Menar arbetsmarknadsministern i så fall att det ska vara villkor i enlighet med kollektivavtal när det gäller villkor och lön? Att man inte ställer krav på kollektivavtal är en sak som man kan diskutera i sig själv. Det där har lite grann med föreningsrätten att göra, som man har haft när det gäller offentlig upphandling och sådant.
Det är ju en väsentlig skillnad i så fall i fråga om vad som gäller. Jag tolkade det som att det räckte med att man följde lagen och inte kollektivavtal för att Arbetsförmedlingen skulle godkänna ett jobb. Då tycker jag att det är en glidning, om det är på det sättet. Men där vill jag ha ett förtydligande. Och det har arbetsmarknadsministern möjlighet att ge i det sista inlägget. När det sedan gäller den här frågan vill jag upprepa vad jag tycker. Jag tycker att det är viktigt att man för fram det här ordentligt i ordförandeskapet.
Här har svenska regeringen en ordentlig chans att driva på den här frågan och säga att man är missnöjd med hur det här kommer att ske. Jag ser inte på vilket sätt man skulle kunna lösa det här och man skulle kunna säga att den svenska modellen skulle gälla så som den har gjort utan att det är en uppenbar risk för löne- och villkorsdumpning om man inte agerar på Europaplanet och säger: Det här är vi missnöjda med. Vi vill inte ha det på det sättet, att detta sker i Sverige. Sedan finns det goda samarbetspartner.
Det är inte vilka länder som helst, utan ganska tunga länder i Europa, som man allt tydligare kan samverka med. Det tycker jag är en skyldighet gentemot svenska folket, som röstade ja i omröstningen när man tog steget där. Det här var någonting som man garanterade från Bryssel, att man skulle kunna hävda den modellen fullt ut. Det här har man svikit, tycker jag. Det är regeringen som måste hantera den här frågan nu och se till att den löser sig där.
Jag tänker fortsätta att ställa krav när det gäller att jag tycker att det här ska tas upp under ordförandeåret som en viktig fråga och drivas av Sverige med full kraft för att man ska komma till rätta med det här. Jag tror inte att det räcker med att bara agera på hemmaplan när det gäller den här frågan.