KBLab/rixvox huggingface dataset:
Wiwi-Anne Johansson (V):
Vi står här och samtalar i dag. Det är den typ av samtal som vi har parlamentariskt mellan oss, och så tycker jag att det kan vara. Men för dem som är sjuka, arbetslösa och fattiga och dem som blir utförsäkrade handlar det kanske inte om vilken typ av samtal vi har. Vi kan läsa innantill.
Ni har nu bidragit till att sjuka fortsatt blir utförsäkrade, att de kommer in i rullar med arbetslivsintroduktion och att de blir fortsatt fattiga på grund av detta. Detta medverkar ni till. Jag tycker att det är lite löjligt att stå här i kammaren och säga: Vi ska diskutera. Vi pratar om en välfärd som ska gynna människor.
De ska vara försäkrade i en gemensam välfärd, men ni har förstört allt det och försöker nu tala med dubbla tungor. Ni försöker ha två budgetar. Ni stöder Alliansens politik. Det blir inga höjda dagpenningar. Det blir ingen höjning i aktivitetsstödet. Ni fortsätter att utförsäkra.
Det är realpolitik som människor här ute lever i, och ni ser till att de fortsatt får vara fattiga. Det är mitt svar.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag undrar vad det är som är så farligt med att se till att sjuka inte behöver utförsäkras och att sjukpenningen för en arbetslös höjs med 57 kronor om dagen. Vad är det som är så farligt med att höja a-kassan? I dag är det nästan ingen arbetslös som får 80 procent.
Vad är det som är så farligt med att höja sjuk- och aktivitetsersättningen för människor som knappast klarar sig över dagen? Det förstår inte jag. Detta är inget annat än ett krig mot fattiga och arbetslösa. Det är en människosyn som jag tycker är beklaglig, medan ni har en annan retorik. Det fungerar inte riktigt så. Ni har lagt fram en egen budget.
Då får ni stå för den. Normalt sett brukar man rösta på den budgeten. Men nu har ni valt att göra på ett annat sätt, nämligen att rösta för Alliansens budget. Då är det alliansbudgeten som Linus Bylund och Sverigedemokraterna bör stå här och säga att ni tycker är bra. Ni medverkar ju i alla fall till att det är den politik som måste föras här i landet.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Solveig Zander tog i sitt replikskifte med Phia Andersson upp myten om hur folk förtidspensionerades i parti och minut förr i tiden. Jag tänker inte fördjupa mig i det, för det är liksom inte riktigt själva grejen.
Det har Inspektionen för socialförsäkringen visat i en rapport i våras.
Skälet till det heter utfall av en striktare sjukförsäkring, och det var därför som Inspektionen för socialförsäkringen ville se vad som händer med de personer som tidigare, i det andra systemet, kanske kunde få sjukersättning de sista tuffa åren fram till pensionen efter att ha slitit ut sig i arbetslivet. Nu får de inte det.
Det betyder att de betalar för sitt tuffa arbetsliv och sin slitna kropp genom att ta ut förtida pension, vilket de sedan får betala vid den riktiga pensionen med en betydligt lägre pension. Det tycker inte jag och Vänsterpartiet är rimligt att man ska göra. Jag undrar därför vad Solveig Zander, Centerpartiet och Alliansen vill göra åt att det här fenomenet breder ut sig.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag vet inte vad Solveig Zander hör eller inte hör, men jag förstår att hon inte förstår vad jag pratar om. Det är helt uppenbart. Jag menar självklart inte att arbetsgivarna ska slippa ifrån sitt ansvar för en god arbetsmiljö. Men det vore ju himla bra om det var på det viset att arbetsgivare kunde tala om för mig som arbetstagare att jag inte kan bli sjuk eftersom arbetsmiljön är så bra! Solveig Zander måste väl ändå veta att människor kan bli sjuka. Vissa jobb är också tuffare än andra.
Jag vet inte om Solveig Zander har jobbat inom äldreomsorgen eller annan omsorg, men jag har gjort det en hel del under min period som riksdagsledamot. De här jobben där man har mycket kontakt med andra människor är jättetuffa och sliter både fysiskt och psykiskt. Det kan vi ta ett ansvar för politiskt och se till att man får bättre villkor.
Men när folk blir så sjuka att de borde få sjukersättning, borde bli förtidspensionerade, är det i stort sett omöjligt att få det i Sverige. Solveig Zander vet precis lika väl som jag att det bara är Mexiko inom OECD-länderna där det är svårare att få sjukersättning än vad det är i Sverige. Det är naturligtvis inte så att jag och Vänsterpartiet, eller någon annan heller, tycker att vi ska ge folk sjukersättning i parti och minut.
Är det rimligt att människor med tuffa jobb och ofta låga löner, som inte orkar jobba därför att de har slitit ut sina kroppar utan väljer att vid 61 års ålder ta ut sin förtida pension, ska ta den ekonomiska smällen själva? Det tycker inte jag.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Varför säger ni nej till en höjning av sjukpenningen med 57 kronor om dagen för en arbetslös, Emma Löfdahl? Tycker ni att de har nog? I dag är sjukpenningen 486 kronor, och vi vill höja den till 543 kronor. Ni säger också nej till höjning av a-kassan, trots att färre får ut 80 procent av sin lön i ersättning.
Ni säger även nej till en höjning av sjuk- och aktivitetsersättningen. I regeringens proposition föreslås 200 kronor mer till människor med låga ersättningar. Varför tycker Emma Carlsson Löfdahl att det är så bra att de med låg ersättning betalar mer skatt än de som jobbar?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Emma Carlsson Löfdahl menar alltså att om sjuka och arbetslösa fick 57 kronor mer om dagen och om aktivitetsersättningen för de ganska små men utsatta grupperna blev 200 kronor mer om dagen skulle det välta ekonomin över ända. Så är naturligtvis inte fallet.
De tomma ladorna kan man så småningom fylla genom att försöka utjämna de skatteskillnader som Emma Carlsson Löfdahl och den gamla regeringen genom jobbskatteavdragen ökade på mellan den som jobbar och den som inte jobbar utan får sin inkomst av annat skäl.
Om regeringens proposition gick igenom skulle Emma Carlsson Löfdahl och jag betala 250 kronor mer i skatt på vårt höga arvode. Det skulle ge en del pengar. Det är omfördelning. Det är så skatt fungerar. Jag vet inte om Folkpartiet har missat hela idén med vad man använder skatter till. Man kan alltså delvis fylla ladorna med skattepengar. Det är de inkomster som staten har.
Vi gräver ju inte guld någonstans. Skulle Emma Carlsson Löfdahl vara beredd att avstå 250 kronor av arvodet varje månad för att vara en av dem som hjälper till och fyller ladan?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Alla ungdomar är förstås inte lika. Det är flera som har sagt här i kammaren att de tycker så. Det är märkligt att man tror att en enda metod, nämligen att sänka arbetsgivaravgifter och socialavgifter för unga, är den enda metoden som ger jobb.
Flera före mig här har beskrivit att den borgerliga regeringens finanspolitiska råd har sagt hur ineffektiv stöttningen till arbetsgivarna för att man ska anställa unga har varit. Riksrevisionen redovisar att dessa ungdomar hade fått jobb ändå, även om avgifterna inte hade sänkts.
Institutet för arbetsmarknads- och utbildningspolitiska utvärderingar säger samma sak. Den enda som säger någonting annat är förstås Svensk Handel. Hur förvånande är det att Visita, Almega och de andra som får pengarna skulle vara ännu mer nöjda om det blir ännu billigare att anställa?
Men pengarna går ju inte till höjda löner inom till exempel Handels avtalsområde. Det har inte heller lett till fler jobb. Om det hade blivit fler jobb - säger en av instanserna som också har gjort en undersökning - är det vansinnigt dyra jobb, mellan 1 1⁄2 och 2 miljoner kronor.
Det finns bättre sätt att använda dessa 18 miljarder. I och med den här reformen kommer det att bli ännu mer pengar, ytterligare en kvarts miljon. För dessa 18 miljarder skulle man kunna anställa 35 000 sjuksköterskor - för att ta ett exempel.
Dessutom skulle vi för den merkostnad, som det här förslaget som nu kommer röstas igenom innebär, ha kunnat lyfta alla fattigpensionärer över fattigdomsgränsen. Det hade varit väl använda pengar. Men man måste naturligtvis också se vad den enskilde ungdomen behöver för hjälp.
Som sagt är alla ungdomar inte lika. Ett av skälen till att vi har just den här diskussionen är det som hände den 3 december. Då röstades den borgerliga alliansens budget igenom här i kammaren med stöd av Sverigedemokraterna.
Det är väldigt förvånande att man inte förstår vad som händer när man röstar igenom en budget. Om den budgeten får majoritet då är det den politiken som får råda. Men då gör Sverigedemokraterna återigen ett reptrick för att få medial uppmärksamhet.
Man tyckte inte att alla delar av Alliansens budget var bra, men ni stod ju bakom den. Vad gör man då? Jo, då skriver man en motion där man reserverar sig mot den politik som man själv har varit med om att rösta fram. Riksdagen är ingen lekstuga, utan här är det allvar. När vi trycker på voteringsknapparna förändrar vi vanliga människors förutsättningar.
Vi ingriper i vanliga människors liv. Vi beslutar om höjningar och sänkningar som kan gå under huden på människor. Då kan man inte vara ovarsam med hur man röster, och det får stor betydelse vilken budget som gäller. Herr talman!
Därför står jag bakom det särskilda yttrande som vi har tillsammans med Socialdemokraterna och Miljöpartiet. Jag står inte bakom det här beslutet.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Tack, kulturministern, för svaret! Jag vill också passa på att gratulera ministern till ett av regeringens absolut viktigaste uppdrag - om man frågar mig; jag tycker verkligen att det är det. Som sagt, tack för svaret! Jag tänker att "skyndsamt" egentligen skulle ha varit förra veckan eller ännu tidigare.
Jag tror att Alice Bah Kuhnke också tycker att det här är en jätteviktig fråga. Tusen journalisttjänster har försvunnit i Sverige de senaste två åren. Bara i dag har Expressen sagt upp 13 fotografer. Nyhetsbolaget, som gör TV4:s nyheter, har bestämt sig för att göra sig av med 20 tjänster.
Det känns som att hela Mediesverige håller på att förändras under tiden som vi pratar. Varken Expressen eller TV4 får förstås något presstöd, och man kan inte reglera allting med politiska beslut. Men det finns en hel del som man faktiskt kan göra.
Jag förstod att ministern och regeringen sätter sig in i Presstödskommitténs betänkande, som kom i augusti förra året. Det är 490 sidor med en utomordentlig beskrivning av presstödets historik och hur det ser ut i dag.
Däremot tycker jag, som var med i den kommittén och avgav ett särskilt yttrande, att det blev något bättre än i dag på marginalen. Men fortfarande är det ett system som i stort sett blir ett branschstöd mer än ett system som värnar originaljournalistik, som jag gärna kallar det.
Kvalitetsjournalistik, som många pratar om, är ett så väldigt svårt begrepp. Då får man diskutera vad kvalitet är, och det är ett jättestort bekymmer.
Varför jag tar upp frågor som jag vet egentligen ligger på till exempel socialförsäkringsministerns eller arbetsmarknadsministerns bord är att det är illa för alla som har allmän visstidsanställning eller en massa konstiga timanställningar eller som måste gå in via ett bemanningsföretag. Det är lika illa var man än jobbar.
Det är ett hot mot vår demokrati. Jag är väldigt glad över att ministern har ansvar även för demokratifrågorna.
Regeringen är ju kollektivt ansvarig, och därför vill jag understryka att det är otroligt viktigt att regeringen ser dessa frågor som en helhet och att kulturministern också ser till att ge skjuts åt dem - det är viktigt för medierna och mediepolitiken. Jag skulle nog vilja veta lite mer vad som är "skyndsamt", för det är verkligen bråttom.
Det nuvarande presstödssystemet har två år på sig om det inte ska gå i graven och om många av de medier som vi vill ha kvar inte ska gå i graven. Jag vill alltså veta lite mer om tidpunkten.
Wiwi-Anne Johansson (V):
För ganska länge sedan fanns det en kulturminister som hette Bengt Göransson, och när TV4 lade ned sina lokala sändningar skrev han någonting som jag lyfte på ögonbrynen för. Han skrev ungefär så här: Men det var väl inget konstigt - det var väl inget annat att förvänta sig. Det är väl helt i sin ordning om man inte får ut tillräckligt mycket av det. Hur kunde han skriva så?
Jo, om man läste hela hans artikel framgick det att det är så med marknadskrafterna: Vi kan inte förvänta oss att marknadskrafterna ska göra någonting annat än det som de är till för. Om jag tjänar lite pengar på att ha lokalredaktioner här och där har jag det om jag kan ta betalt för det. Och det är inget fult - det är inte det jag vill säga.
Däremot finns det då andra som måste ta ett ansvar för det som marknadskrafterna inte klarar av att ta ansvar för. Kulturministern nämnde själv public service. Det är en annan sak som ligger på bordet, och det finns jättemånga som är klåfingriga och vill förändra systemet så att avgiften ska tas ut i någon annan riktning.
När vi då ser att marknaden inte klarar av det här blir den politiska makten viktig för att se till att fler röster ska höras. Vi politiker ska inte styra, utan vi ska hålla oss så långt borta som möjligt från styrning av medierna och framför allt från plånboken. Det måste göras på något annat sätt.
Kulturministern gjorde en väldigt bra uppräkning av allt elände.
När det gäller det 490 sidor långa betänkande som levererades i augusti förra året är det på det viset att ett politiskt uppdrag, en utredning eller en kommitté, inte blir så himla mycket bättre än de direktiv som finns.
Jag var en av dem som tyckte att man nog kunde tolka direktiven lite bättre. Man kunde liksom tänja på direktivens ramar och försöka utforma ett modernt presstödssystem inom ramen för dem. Vi var någonting på spåren, tyckte jag och flera med mig.
Kulturministern sade ju själv att de fyra experterna reserverade sig mot det som kom fram och som bara var mer av samma sak som i dag men aningen bättre. Jag tycker såklart inte heller att det ska bli fort och fel, utan jag vill gärna att det ska bli en bra utredning. Som jag har förstått det kommer det att tillsättas en ny utredning.
Jag är inte säker på att jag uppfattade om den ska vara parlamentarisk, vilket jag tycker vore bra, men direktiven till den utredningen är hur viktiga som helst. Vi kan inte vänta tills det gamla presstödssystemet dör ut, utan ett nytt måste vara på plats innan dess. Det skulle som sagt ha varit på plats för flera år sedan, för utvecklingen går ifrån oss.
Jag skulle vilja höra kulturministern säga någonting om vad man vill. Vad vill hon? Vad är det som är viktigt att bevara? Är det att göra mer av samma sak så att EU ska acceptera det, eller finns det några andra inriktningar på stödet? Jag skulle i så fall gärna ta del av de tankarna.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det ska bli spännande att få ta del av en handlingsplan. Om den kommer ganska snart kanske den blir en bra julklapp till oss som är intresserade av kultur i väldigt vid bemärkelse. Däremot blir jag orolig när jag hör ord som om det blir en utredning eller hur det nu blir.
Jag trodde att vi i alla fall var överens om att någonting måste göras när det gäller presstödet, att det måste bli modernt och inte som i dag en kvarleva från tiden då det inte var ett presstöd utan ett stöd till politiska partier för att de skulle kunna göra sina röster hörda. Det var bra då, men nu talar vi 60- och 70-tal - det är faktiskt rätt länge sedan.
Även om utredningen inte känns så gammal - augusti förra året är ju inte vansinnigt länge sedan - är den gammal. Den var gammal när den lämnade pressarna, när den trycktes. Den var passé, och jag tror att vi är överens om att det är vansinnigt bråttom.
Jag står inte här och värnar några gamla kolleger som blir utan jobb, även om det naturligtvis är jättetrist, utan för att branschen har en sådan stor betydelse för hur vi ser på demokratin. Det var så jag en gång blev journalist, ungefär av samma skäl som man vill bli politiker: Man blir besjälad av idén att jobba för demokratin i demokratins tjänst.
Vi måste se till att vi har många som kan göra det och att det också finns de som är oberoende, de som inte klarar marknadskrafternas mekanismer. Vi måste hitta stöd på annat sätt.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Tack, statsrådet Strandhäll, för svaret! Jag var på Seniormässan för ett år sedan och trodde att jag hade gått fel. Jag trodde att jag kommit till en turistmässa, för där var fullt av resebyråer.
Då insåg jag att det finns jättemånga pensionärer som har rätt gott om pengar och inte behöver bekymra sig om annat än att det blivit ökade skatteskillnader. Det kanske är just den gruppen som gråter mest över det. Men det är inte riktigt den gruppen jag nu har i åtanke.
Jag tänker på en annan grupp, och därför vill jag att vi ska utvärdera hela pensionssystemet. Jag är orolig över de utvärderingar som görs styckevis och delt.
Utredningarna görs utifrån perspektivet att det är ett stabilt och ekonomiskt bra pensionssystem vi har, som i stort sett hela världen är avundsjuk på. Det systemet sitter vi och värnar. Eller vi och vi - det är inte vi utan de fyra allianspartierna, Socialdemokraterna och nu även Miljöpartiet som värnar systemet.
Jag är lite orolig över att man värnar systemet mer än pensionärerna. Därför skulle jag vilja se att man tog sin utgångspunkt i den mängd kvinnor som i dag är fattigpensionärer och som kommer att öka. Det är inte så att antalet minskar i takt med att det nya systemet får större genomslag.
Inte heller jag vill kasta ut barnet med badvattnet, men om de grundläggande principerna verkligen är värda att försvara undrar jag om i det ingår att det är okej att vi har fler än 200 000 fattigpensionärer i dag; fattigpensionär är man enligt EU om man har under 10 800 i månaden.
Ingår i det också att en garantipension på under 8 000 är rimlig för den som inte har haft möjlighet att jobba heltid eller har gått på timanställning? Är 40 år den ultimata eller rimliga intjänandeperioden? Är det rimligt att allt fler äldre människor i dag inte får sjukersättning, vilket de fick tidigare?
Det är inte den nuvarande regeringen som har satt upp de tuffare reglerna, men vi vet att många av dem som är utslitna och sjuka tar ut pension i förtid och på så sätt får en lägre pension när de fyller 65. Dessutom har pensionen sänkts tre gånger sedan 2010.
Det jag efterlyser är en mer kritisk granskning och utvärdering av pensionssystemet vid sidan av Pensionsgruppens olika utvärderingar. LO gjorde en för ganska länge sedan; tiden går fort. Det var 2011 som LO ville se om pensionssystemet gav det som var tänkt. Man får nog säga att svaret är nej, det gjorde det inte.
Man trodde att man skulle få 65 procent av tidigare lön. Nu är vi nere på 49 procent. Det är alltså ganska tufft för många som i dag blir pensionärer och för många som kommer att bli pensionärer. Till exempel kommer hälften av kvinnor födda 1954 att bli fattigpensionärer.
Pensionerna är en spegling av hur vi jobbar. Det ser förstås ministern, och det ser också jag. Finns det ingenting i pensionssystemet som är värt att utvärdera? Jag menar alltså en kritisk utvärdering vid sidan av som kan ta särskild hänsyn till kvinnors lägre pensioner.
Wiwi-Anne Johansson (V):
När det gäller att minska skatteklyftan, som ju ökat i och med alla jobbskatteavdrag som den tidigare regeringen gjorde, medverkar vi till det. Vi tycker att det är ett bra första steg. Sedan vet vi att det kostar jättemycket pengar att ta bort hela skatteklyftan. I det fallet har vi inga skilda åsikter.
För oss i Vänsterpartiet är det självklart med lika skatt för lika lön, oberoende av varifrån den kommer. Det gäller även bostadstillägget för pensionärer. Också där är vi överens. Det är för dem som är fattiga här och nu. Problemet, som jag och många andra ser och oroas av, är att det kommer att finnas minst lika många fattigpensionärer.
Jag tror att jag sade att det fanns drygt 200 000 fattigpensionärer. 140 000, alltså 70 procent, av dem är kvinnor. Om man är fattigpensionär är det lika illa oavsett om man är kvinna eller man, men vi vet att det är fler kvinnor som är det. Även om det finns en utredning på 3 000 sidor behöver man ha något som tar fasta på detta.
Hur ska det se ut i framtiden? Det är jättebra att man ska öka kunskapen om livsinkomsten. Det är lite grann som det var tidigare när det gäller föräldraförsäkringen och den tidigare gamla regeringen tog bort att Försäkringskassan skulle medverka till att upplysa om detta. Alla sådana saker är naturligtvis bra.
När ministern pratade kom jag att tänka på Heidi Avellan, som är ledarskribent för Sydsvenska Dagbladet. Hon skrev för något år sedan att kvinnor väl får begripa att det blir en taskig pension om man är hemma och bakar cup cakes och inte jobbar eller bara jobbar lite grann. Det var i grova drag ungefär vad hon sade.
Jag tror inte att det är vad ministern menar, men det är klart att de livsval man gör vid det beramade köksbordet får konsekvenser senare. Därför är det viktigt att vi jobbar gemensamt för rätt till heltid och förstås för en individuell föräldraförsäkring.
Det är det absolut bästa instrumentet för att få kvinnor jämställda på arbetsmarknaden och i yrkeslivet och för att få upp kvinnors löner. Där är vi överens, men för att ta föräldraförsäkringen som ett exempel tycker vi i Vänsterpartiet att man kan gå fram snabbare än med en tredje pappamånad. Vi vet att den andra pappamånaden inte har varit så lyckosam även om den var bättre än jämställdhetsbonusen.
Den kommer att försvinna, vilket är lika bra. Det var den första pappamånaden som gav synbar effekt. Den gamla regeringen hade en utredare som jag inte minns namnet på, och det var också hennes recept.
Från vaggan till graven lever kvinnor som grupp ojämställt, men jag menar att man någonstans måste se till att ha ett pensionssystem som på något sätt kan balansera detta.
Därför tycker jag att det skulle vara bra om man kunde göra en utvärdering av det nuvarande systemet med de glasögonen på och utifrån det se vad vi ska göra, förutom allt det som är bra och som ministern har sagt att man gör, nämligen öka kunskapen, rätt till heltid och så vidare. Men det tar tid, och vi kommer att få väldigt många nya fattigpensionärer varav flertalet är kvinnor även i framtiden.
Jag beklagar därför att det inte känns aktuellt.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det är klart att man inte kan handla för mer pengar än man har och skuldsätta kommande generationer. Det är inte riktigt andemeningen i min interpellation och i frågan där. Det är klart att det ska vara ett hållbart system. Det är naturligtvis bara positivt.
Men man kan utvärdera och se hur det blir för dem som har de lägsta inkomsterna och pensionerna i dag. Man vill se med de glasögonen. Visst är det ett bekymmer att vi blir äldre och äldre och att arbetsmarknaden ser ut som den gör. Vi måste hjälpas åt att förändra och förbättra arbetsmarknaden och få fler jobb.
Men att de som i dag är kanske 62 och börjar lyfta sin pension för att de inte orkar en dag till ska jobba tills de blir 75 tror jag inte riktigt på. Den gången när Reinfeldt sade det på radion jobbade jag en hel vecka på ett äldreboende, och de bara skrek: Det är inte sant! Det går inte! Det kan vi inte göra!
Vi måste förstå att det är väldigt olika förutsättningar. Det vet vi. Men då måste vi utreda och utvärdera och få ett pensionssystem som tar hänsyn till att vissa yrkesgrupper kan jobba väldigt länge, medan andra inte kan jobba lika länge. Vi måste solidariskt hitta en väg.
Jag och Vänsterpartiet tycker inte att det system vi har i dag, så som det ser ut just nu, är så solidariskt som vi skulle vilja se. Det är väldigt fattigt för de fattigaste. Oavsett hur de har blivit fattiga är det fattigt. Det ger heller inte en tillräcklig del för alla, beroende på inkomstbortfallsprincipen.