Per Bolund (MP):
Det är klädsamt med lite ödmjukhet ibland i debatter. Det är svårt att tolka de tre herrar som vi nu har hört som att det begicks några som helst misstag när de själva kunde styra över bostadspolitiken. Det verkar som att med den intensitet och den glöd som dessa herrar visar upp skulle man, när man styrde bostadspolitiken under åtta år, ha genomfört många reformer som ledde fram till en stor aktivitet på bostadsmarknaden. Vi kan konstatera att så inte var fallet.
Det är värt att påminna herrarna om. Vi kan konstatera att vi nu har ett byggande som ligger på nivåer långt över vad som någonsin var fallet under de åtta år som Moderaterna ledde regeringsarbetet. Vi har nu ett byggande som balanseras upp på ungefär 50 000 nya bostäder per år. Det är i det närmaste den dubbla byggtakten jämfört med det som gällde under Alliansens åtta år vid makten när man bestämde över bostadspolitiken.
Vi kan också konstatera att under varje år som det har varit en rödgrön regering och en grön bostadsminister har det byggts mer än under något enda år när Alliansen styrde bostadspolitiken och när Moderaterna ledde regeringsarbetet. Det tycker jag borde göra att man visar en viss ödmjukhet. Vi har ett byggande som ligger på historiskt mycket höga nivåer.
Det låtsas herrarna inte om, eftersom det inte passar in i deras historiebeskrivning. När vi hör dessa rop på fri kreditgivning - bort med alla restriktioner, öppna spjäll och låt alla låna så mycket som möjligt - är det värt att påminna om att skuldsättning är en risk.
Den som var med under den amerikanska lånekrisen 2007-2008 borde vara medveten om att den politik som då fördes och som i princip innebar möjlighet för vem som helst att ta lån, oavsett om man kunde betala dem eller inte, ledde till väldigt svåra konsekvenser.
Den ledde till svåra konsekvenser nationellt med en svår finansiell kris, men den ledde också till svåra konsekvenser för dem som hade tagit lånen, som inte kunde betala dem, som blev vräkta från sina fastigheter och som fick skulder kvar men stod utan bostad. Samma situation inträffade i Sverige på 1990-talet under den svenska finanskrisen.
Det finns i dag fortfarande människor i Sverige - unga människor som på den tiden tog lån, bostadspriserna dök och de var tvungna att sälja sina fastigheter - som har kvar dessa skulder. Det fordrar också en viss ödmjukhet i denna fråga.
De självsäkra kraven på att alla restriktioner ska tas bort och att det skulle leda till att det inte blir några problem för någon att komma in på bostadsmarknaden tycker jag är uttalanden som inte tar hänsyn till den sårbarhet som människor har ekonomiskt och dessutom de risker som detta medför för ett lands ekonomi.
Det är värt att påminna om att vi har fått varningar från Internationella valutafonden, från OECD, från Europeiska kommissionen och från alla de statliga myndigheter som har ett ansvar att följa den ekonomiska utvecklingen i Sverige. Hög skuldsättning medför risker för den svenska ekonomin. Genom de åtgärder som regeringen har vidtagit har vi nu en sund amorteringskultur i Sverige. Det gör att vi faktiskt har en ökad trygghet i den svenska ekonomin men också i hushållens ekonomi.
Vi bygger upp en motståndskraft som gör att vi klarar av störningar. Det gör att vi också kan ha ett byggande som är balanserat över tid i stället för att se de mycket starka fluktuationer som har varit på bostadsmarknaden under tidigare år. Det är också värt att påminna om att det som gör det svårast för till exempel unga människor att få ett inträde på bostadsmarknaden är om vi får skenande bostadspriser, där priserna hela tiden sticker iväg högre och högre men inkomsterna bara stiger i den takt som ekonomin växer.
Under de år som vi hade en alliansledd regering stack bostadspriserna iväg med 10-15 procent per år. Nu har vi en balanserad prisutveckling med en ökning på ungefär 3 procent under den senaste tolvmånadersperioden. Det gör att människor har möjlighet att komma in på bostadsmarknaden.