KBLab/rixvox huggingface dataset:
Helena Bouveng (M):
Beträffande utbildning är vi helt överens. Vi behöver inte ha den konflikten här och nu. Nej, jag tror inte att RUT-jobben är den enda vägen, men jag tror att de är en del, framför allt när vi just nu har väldigt många inskrivna som har en väldigt låg utbildning och som dessutom inte är purunga. Jag kan väl också konstatera att RUT-avdraget har gett 20 000 nya arbeten. Det är 20 000 arbeten som inte fanns tidigare.
En extratjänst i Stockholm har väl än så länge lett till ett, om jag inte kommer ihåg helt fel. Näringsministern säger att regeringens näringspolitik syftar till att stärka förutsättningar för fler företag att skapa jobb, växa och exportera. Det är en regering som samtidigt höjer skatterna med drygt 39 miljarder kronor 2017, och mer är att vänta. Mellan 70 och 90 procent av dessa slår direkt mot jobb och tillväxt.
De satsningar som regeringen gör på sin näringspolitik är försumbara jämfört med de höjda skatterna. För varje krona som regeringen satsar på näringslivet höjer man skatten på jobb och tillväxt med 10 kronor. Enligt Konjunkturinstitutet leder regeringens sammantagna förslag till att arbetskraftsdeltagandet minskar med minst 15 000 personer.
Regeringen väljer själv att inte redovisa några sysselsättningseffekter av sin politik, något som också kritiseras av Finanspolitiska rådet. Varför väljer regeringen att underskatta de negativa sysselsättningseffekter som blir följden av den förda politiken? Varför inte omvärdera beslutet att halvera RUT-avdraget, så att fler får sitt första jobb? Vad är det värsta som kan hända, Mikael Damberg, om ett tredubblat RUT-avdrag införs, som vi vill införa?
Är det att de 9 000 kunder som faktiskt slår i taket i dag skulle bereda jobb för fler människor?
Helena Bouveng (M):
Sverige är i många stycken ett av världens mest jämställda länder. Vi har en generös föräldraförsäkring och en väl utbyggd barnomsorg som ger förutsättningar för föräldrar att ta ett stort ansvar för barn och samtidigt förvärvsarbeta. Svenska kvinnor arbetar i hög grad under småbarnsåren, och även männen är föräldralediga. Det är bra. Det gäller i alla fall i vissa delar av landet - inte lika mycket hemma i Vetlanda.
Både näringsministern och jag vet dock att en hel del återstår innan samhället och arbetslivet är jämställt. Kvinnor tar fortsatt ett större ansvar för det oavlönade hushållsarbetet och är i större utsträckning föräldralediga och sjukfrånvarande, vilket bidrar till ojämställdhet i vardagen och i plånboken. Man kan då fråga sig varför den rödgröna feministiska regeringen väljer att ta bort den så kallade jämställdhetsbonusen.
Den rödgröna regeringen har utnämnt sig själv till en feministisk regering, och den säger sig ha ett jämställt fokus i allt den gör. Jag tycker att det är en bra ambition, men jag undrar naturligtvis hur den de facto lyckas. För jämställdhet, näringsministern, handlar om mer än att tillsätta lika många kvinnliga som manliga statsråd och att kvotera till bolagsstyrelser eller om feministisk snöröjning för den delen - jag var bara tvungen att ta upp det där sista.
Det handlar även om att komma i egen försörjning, kunna leva på sin lön, kunna välja arbetsgivare och ha friheten att starta egna företag. Herr talman! Regeringen kallar sig feministisk och är inte sen med att i många sammanhang lyfta fram olika rankningar för hur bra det går för Sverige. Det tycker jag är bra. Man ska skryta om sitt eget land. Med detta i minne borde även de entreprenöriella aktiviteterna för kvinnor blomstra.
Precis som näringsministern sa har enligt Global Entrepreneurship Monitor 2015 den entreprenöriella aktiviteten, mätt som andelen svenskar som har varit involverade i att starta ny verksamhet, fallit från 8,2 procent till 6,7 procent på bara ett år, även om siffrorna nu ser lite bättre ut.
Därmed bröts en uppåtgående trend som startade när alliansregeringen tillträdde 2006 och som ledde till att Sverige fördubblade sin entreprenöriella aktivitet fram till och med 2013. Särskilt anmärkningsvärd är minskningen av kvinnors entreprenörskap, som föll från 6,2 procent till 3,8 procent.
Statistiken visar på en mycket negativ utveckling av kvinnligt entreprenörskap, och det har gått fort. Kan man kalla sig feministisk regering när politiken på flera områden riskerar att driva utvecklingen av kvinnors entreprenörskap ytterligare i negativ riktning? Är näringsministern nöjd med att kvinnors entreprenörskap fallit från 6,2 procent till 3,8 procent?
Anser näringsministern att den så kallade feministiska regeringen driver en politik som främjar just kvinnors företagande?
Helena Bouveng (M):
Det finns ingen hejd på vad den här satsningen ska räcka till. När man tar ned det på regional och kommunal nivå undrar man hur stora effekter som det de facto blir. Näringsministern tog upp att man vill ha en fördelningspolitisk profil som gynnar kvinnor. Men jag kan konstatera att man inte gynnar kvinnor som väljer att jobba fler timmar eller väljer att utbilda sig. I dag läggs statlig inkomstskatt på från och med inkomster på 36 000.
Varför ska då barnmorskan jobba den där extra helgen? Varför ska undersköterskan utbilda sig extra och få administrativt ansvar när hon får behålla en väldigt liten del av den inkomstökningen i sin egen plånbok? Där ställer jag mig högst frågande, måste jag säga. Jag vill också påminna näringsministern om att den genomsnittliga kvinnan tjänar 3,6 miljoner kronor mindre än sin manliga motsvarighet under ett yrkesliv.
Kvinnor lägger varje år sju arbetsveckor mer än män på städning och tvättning. Det är vanligare att heta Johan och vara vd i ett börsnoterat företag än att vara kvinna och vd. Det visar svart på vitt att Sverige, som många gånger ses som ett föregångsland i jämställdhetsfrågor, har en ganska lång väg att gå.
Med tanke på det näringsministern alldeles nyss sa kan vi också konstatera att de länder som har lägst andel kvinnliga vd:ar också hör till de länder som präglas av stora offentliga monopol i välfärden. Vi hade tidigare i dag en debatt om RUT-reformen och hur den har påverkat. I en rapport som heter Jämställt arbete?
kan man se hur arbetstiden ökade bland dem som redan arbetade under Alliansens tid. Det skedde en ökning motsvarande 13 000 helårsarbeten för kvinnor, jämfört med en ökning på endast 5 000 helårsarbeten för män. Med tanke på det vi pratade om före uppehållet kan man säga att RUT-reformen har gett mycket annat.
Helena Bouveng (M):
I går släppte Socialstyrelsen en rapport som visar att andelen läkare i Sverige har blivit högre. Det är väldigt glädjande. I samma rapport konstaterar myndigheten att utvecklingen för specialistsjuksköterskor går åt motsatt håll om man jämför andelen legitimerade inom vården med befolkningen. Specialistsjuksköterskornas andel har minskat med hela 7 procent, vilket riskerar patientsäkerheten.
Rapporten visar att den främsta anledningen till den negativa utvecklingen är att den ekonomiska vinningen av att vidareutbilda sig har varit liten. Min fråga till Magdalena Andersson är: Tror finansministern att det blir fler eller färre som väljer att specialistutbilda sig när man med regeringens skattepolitik med stor sannolikhet kommer att drabbas av att få betala statlig inkomstskatt?
Helena Bouveng (M):
Jag har absolut ingenting emot regeringens satsning på specialistutbildning, men samtidigt säger myndigheten att man tror att det kommer att ta minst fem sex år att vända spiralen. Då är det otroligt viktigt att befintliga specialistsjuksköterskor jobbar fler timmar.
Tror ministern verkligen att detta kommer att ske nu när de förutom de historiskt höga kommunalskatterna dessutom ska betala statlig inkomstskatt?
Helena Bouveng (M):
Den svenska ekonomin går på högvarv. Det är glädjande. Samtidigt står vi inför stora utmaningar. För att möta utmaningarna på bästa sätt krävs det att man antar dem när tiderna är goda, för det lär komma tider som inte är riktigt lika gynnsamma. För att möta utmaningarna krävs det en politik där jobb och företagande lönar sig och man får in människor på arbetsmarknaden.
Att öka drivkraften att gå från bidrag till arbete är en nyckelfråga. Men, fru talman, det handlar inte bara om att få in människor på arbetsmarknaden. Det handlar också om att få fler att vilja arbeta kvar även efter 65 års ålder. I hela västvärlden lever vi allt längre, vilket innebär att allt fler i arbetsför ålder måste försörja allt fler om den vedertagna pensionsåldern förblir 65 år.
Jag tror att finansministern och jag är överens om att detta inte är hållbart om vi vill behålla den välfärd som vi har i dag. Det krävs helt enkelt att fler jobbar högre upp i åldrarna. När vår före detta statsminister konstaterade just detta lät reaktionerna inte vänta på sig.
Bland andra Socialdemokraternas talesperson i pensionsfrågor Tomas Eneroth, numera statsråd i den rödgröna regeringen, gick snabbt ut i medierna och anklagade statsminister Fredrik Reinfeldt för att peka finger.
I dag, några år senare, kan jag bara konstatera att Annika Strandhäll har kommit fram till samma sak och att en eventuell höjning av pensionsåldern kommer att kunna komma till stånd under denna mandatperiod. Fru talman! Vi delar regeringens uppfattning om att sänka skatterna för pensionärerna. I Alliansen sänkte vi skatten för pensionärerna fem gånger. Det gör vi nu också.
Däremot delar inte den rödgröna regeringen vår uppfattning om att sänka skatten ytterligare för dem som väljer att jobba högre upp i åldrarna. Min fråga till finansministern är därför: Anser inte finansministern att det är viktigt att fler väljer att arbeta högre upp i åldrarna, att lägre skatter leder till att fler väljer att stanna kvar på arbetsmarknaden och att detta är helt avgörande om vi vill behålla den välfärd vi så gärna vill ha?
Vad väljer finansministern - morötter eller piskor?
Helena Bouveng (M):
Jag tror inte att de pensionärer som får sänkt skatt har något emot att de pensionärer som väljer det jobbar högre upp i arbetsför ålder. Tvärtom tror jag att man inser att det är bra för den egna pensionen. Att varannan kvinna upplever sin 80-årsdag är oerhört glädjande. Senast jag och finansministern debatterade denna fråga hyllade vi faktiskt våra mödrar.
Vi ser också att många orkar och vill stanna kvar i yrkeslivet efter 65. Detta har inte minst hjälpt kvinnor. Mellan åren 2006 och 2015 ökade sysselsättningen i gruppen 65-74 år med hela 6,6 procent. Statistik från Eurostat visar att Sverige hade den snabbast växande sysselsättningsgraden i just denna åldersgrupp.
Den positiva utvecklingen förklaras till stora delar av alliansregeringens skattelättnader för äldre. Det förstärkta jobbskatteavdraget för dem som fyllt 65 gjorde det helt enkelt mer lönsamt för äldre att vara kvar några år till, på heltid eller deltid. Vi moderater vill fortsätta med den lyckade linjen att förstärka de förhöjda jobbskatteavdragen för äldre ytterligare, och vi vill att de ska börja gälla redan vid 64 års ålder.
Utvärderingar av det nuvarande jobbskatteavdraget för äldre visar på betydande jobbeffekter av reformen, och en förstärkning torde ge ännu bättre resultat när det gäller att få fler arbetade timmar även efter 65-årsdagen. Fru talman! De kommande åren har vi stora pensionsavgångar, både i välfärden och i den privata sektorn. Samtidigt finns det en stor efterfrågan på kompetenta, erfarna medarbetare.
I en tidigare interpellationsdebatt i samma fråga, som finansministern hade med min kollega Lotta Finstorp, anförde finansministern att det var viktigt att få in unga på arbetsmarknaden. Visst är det så, men det är kanske i grund och botten därför jag ställt denna interpellation.
De unga lär ju inte kunna ersätta de erfarna läkare, sjuksköterskor och lärare som många gånger, i stora delar av landet, löser den utbildnings- och kompetensbrist som faktiskt råder. Detta har jag många vittnesmål om, inte minst i min hemkommun Vetlanda. De unga som i dag står utanför arbetsmarknaden lär inte konkurrera om samma jobb.
Är det då inte viktigt att öka incitamenten för att få fler utbildade, erfarna och kompetenta människor att välja att stanna kvar på arbetsmarknaden för att underlätta för kommunerna ute i landet att säkerställa att rätt kompetens finns att tillgå i skolan, i äldreomsorgen och på våra sjukhus? Äldres kompetens bör tas till vara och inte slängas bort.
Om fler väljer att stanna kvar på arbetsmarknaden efter 65 lär det inte hindra unga att komma in på arbetsmarknaden med dagens kompetensbrist.
Helena Bouveng (M):
Det var skönt att höra att finansministern inte ser några motsättningar mellan att äldre jobbar kvar och att unga kommer in på arbetsmarknaden. Jag tror att finansministern och jag är överens om att det är viktigt att fler människor väljer att jobba kvar även efter 65. Jag håller med finansministern om att det inte bara är ekonomiska incitament som styr. Vi moderater tror, som ni, på en bra arbetsmiljö.
Vi är också tydliga med att det måste finnas möjligheter att ställa om till ett nytt arbetsliv och en ny karriär även senare i livet för att vilja, orka och kunna stanna kvar på arbetsmarknaden. Men, finansministern, vi kan inte bortse från att skatter faktiskt styr beteende. Det vi vill ha mer av beskattar vi lägre, och det vi vill ha mindre av beskattar vi högre. Jag vill att fler ska stanna kvar på arbetsmarknaden efter 65.
Det är bra för den enskilda, för Sverige och för välfärden. Och, finansministern, de tar ju inga jobb från unga personer utan erfarenhet och utbildning. Så varför säger finansministern nej till ökade drivkrafter för att äldre ska stanna kvar längre på arbetsmarknaden? Varför inte använda morot i stället för piska? Varför inte uppskatta i stället för att beskatta?
Helena Bouveng (M):
Svensk vård håller hög kvalitet - många vittnesmål tyder på detta. Men det förutsätter att man kommer in till vården, för Sverige har nu bland Europas längsta vårdköer. Enligt Socialstyrelsens nationella planeringsstöd har antalet specialistutbildade sjuksköterskor i relation till befolkningen minskat med 20 procent. Utan specialistutbildade sjuksköterskor blir det inga operationer och ingen intensivvård.
Med för få specialistutbildade sjuksköterskor växer köer och överbeläggningar. Vilka blir lidande, fru talman? Det blir patienter och människor som får vänta alldeles för länge på att få rätt vård. En anledning till detta är att vidareutbildning helt enkelt inte lönar sig.
Fackförbundet Saco visar att sjuksköterskor går back på sin utbildning jämfört med personer med enbart gymnasiekompetens. För specialistutbildade sjuksköterskor lönar sig utbildningen än sämre. Regeringens professionsmiljard, som finansministern nämnde, är tänkt att göra så att fler sjuksköterskor ska få ökad möjlighet till specialisering.
Detta är jättebra, men blir det inte ett slag i luften om man samtidigt gör specialistsjuksköterskan till en höginkomsttagare? Om specialiseringen lönar sig mindre, vad blir då poängen med satsningen i dag? I dag betalar nämligen redan var tredje specialistsjuksköterska över 50 kronor i skatt på den sista intjänade hundralappen.
Regeringen ger med den ena handen och tar med den andra. Fru talman! Om regeringen på allvar vill korta vårdköerna, borde man då inte driva en politik som uppmuntrar till ansvarstagande, vidareutbildning och extra arbetade timmar i stället för tvärtom? Finansministern hävdar att höjda skatter ska finansiera välfärden. Men, finansministern: Sjuksköterskor är välfärden.
Dessutom finns gott om forskning som säger att höjda skatter långt ifrån per automatik ger större skatteintäkter. Vi kanske inte ska gå in på den så kallade Lafferkurvan i dag, men inte ens finansministern kan påstå något annat än att höga skatter på lång sikt leder till att fler väljer att arbeta färre timmar, till att färre väljer att vidareutbilda sig och till att färre väljer att ta ansvar. Skatter styr beteende - detta gäller även sjuksköterskor.
Min fråga till finansministern blir därför om det inte oroar finansministern att höga marginalskatter för sjuksköterskor gör att situationen med långa vårdköer kvarstår? Vilka samhällsproblem vill regeringen lösa genom att specialsjuksköterskor betalar över 50 kronor i skatt på den sista intjänade hundralappen? Är höga marginalskatter för sjukvårdspersonal regeringens lösning på vårdköerna?
Helena Bouveng (M):
Socialdemokraterna har nu lämnat 1990-talets uppgörelse om hälften kvar långt bakom sig. Regeringen sätter gärna bilden av den högavlönade mannen vars plånbok med enkelhet rymmer ett större uttag av staten. Men den bilden, fru talman, är helt enkelt missvisande.
43 procent av våra poliser, 62 procent av våra gruvarbetare, 37 procent av sjuksköterskor med specialkompetens, cirka var tredje heltidsarbetande har mindre än hälften kvar av den sist inarbetade hundralappen. Konsekvenserna av att ha världens högsta marginalskatter är att antalet arbetade timmar bland framför allt högkvalificerade människor sjunker.
En opinionsundersökning från Skattebetalarna visar att många svenskar hellre vill byta till fler semesterdagar i stället för en löneökning. Särskilt intressant är att denna vilja ökar när man har inkomster som ligger vid brytpunkten för statlig inkomstskatt.
Totalt anger 16 procent i undersökningen att de i de senaste tre årens löneförhandlingar försökt att få någon annan förmån än höjd lön, och andelen ökar till nära tre av tio personer i gruppen som har inkomster vid den nedre brytpunkten. Fru talman!
I en ny rapport gjord av nationalekonomen Fabian Wallen redovisar han hur hushållens inkomster har utvecklats i samtliga länder under perioden 2005-2015. Resultatet visar att skatteintäkterna i genomsnitt har ökat i de EU-länder som har sänkt den högsta marginalskatten jämfört med dem som höjt den.
Storbritannien och Danmark, som torde vara jämförbara länder med Sverige, är särskilt intressanta. Varför, fru talman, driver regeringen denna politik om höga marginalskatter påverkar människors vilja att jobba negativt? Höga marginalskatter ger faktiskt inte mer tillskott till skolan, vården och omsorgen.
Vad motiverar då regeringen att ha världens högsta marginalskatter om vi inte får världens bästa välfärd?
Helena Bouveng (M):
Inför valet lovade Stefan Löfven att inga vanliga löntagare skulle beskattas hårdare. Tre år senare kan vi konstatera att 37 procent av våra barnmorskor är höginkomsttagare i Socialdemokraternas Sverige. Vi moderater är tydliga med att vi behöver fler enkla jobb. Men samtidigt behöver vi fler som utbildar sig, arbetar fler timmar och tar ansvar.
Det finns ett brett stöd i Sverige för ett progressivt skattesystem, där den som tjänar mer betalar lite mer i skatt. Men att breda yrkesgrupper i normala lönelägen, såsom lärare, gruvarbetare, poliser och inte minst sjuksköterskor, ska betala hälften av en löneökning i skatt är varken rimligt eller moraliskt riktigt.
Vårt mål är att befria så många sjuksköterskor som möjligt från att betala statlig skatt. Det första steget, som går att läsa i vår budgetmotion, är att brytpunkten höjs från dagens 37 900 till 40 100 kronor. Det är inte minst viktigt i en tid då det faktiskt råder akut brist på utbildad personal i vården och i skolan.
Då är det viktigt att inte avskräcka dessa grupper från att arbeta mer, för skatter styr beteenden. Vi har exempelvis höga alkoholskatter för att vi vill att konsumtionen av alkohol ska gå ned. Vi tror att det finns ett samband. Det motsatta borde ju gälla det vi vill ha mer av. Har vi råd med att breda yrkesgrupper inom välfärden väljer fritid före arbete?
Vari ligger moralen att staten tar över hälften av den sista intjänade hundralappen för en sjuksköterska som valt att vidareutbilda sig, jobba fler timmar och tagit ansvar?
Helena Bouveng (M):
Min fråga går till jämställdhetsminister Åsa Regnér. Den numera kända eller ökända Reepaluutredningens förslag är beställda av regeringen. De innebär i praktiken att vinstförbud för välfärdsföretag kommer att gälla. En majoritet av de företagen drivs av kvinnor. Det är närmare 7 000 kvinnor som leder företag inom vård och omsorg. Det är hela 71 procent av äldreomsorgsföretagen som har en kvinna som företagsledare.
Jämställhetsminstern har förvisso tillsatt en jämställdhetsmyndighet och även fått en generaldirektör på plats. Men jag vill fråga jämställdhetsministern: Hur rimmar dessa förslag med den så kallade feministiska regeringens jämställdhetsmål om en jämn fördelning av makt och inflytande och ekonomisk jämställdhet?
Helena Bouveng (M):
Det var ett spännande inlägg från jämställdhetsministern, inte minst när det gäller det sista. Sju av tio som studerar till sjuksköterska, barnmorska eller fysioterapeut, alla kvinnodominerade utbildningar, tycker att det är viktigt att kunna välja vilken typ av arbetsgivare man har - privat eller offentlig. Jämställdhet javisst, men inte till vilket ideologiskt pris som helst - är det svaret från jämställdhetsministern till dessa studerande?
Helena Bouveng (M):
Svensk vård håller ofta hög kvalitet, men Sveriges väntetider är bland Europas längsta. En bidragande orsak till de långa väntetiderna är bristen på utbildad personal. En anledning till denna brist är att vidareutbildning lönar sig dåligt för sjuksköterskor. Redan i dag betalar mer än var tredje specialistutbildad sjuksköterska över 50 procent i skatt på den sista intjänade hundralappen, det vill säga som en höginkomsttagare i Socialdemokraternas Sverige.
Min fråga till arbetsmarknadsministern är därför: Varför vill regeringen beskatta specialistsjuksköterskor så hårt när bristen på sådana är så stor?
Helena Bouveng (M):
Jag säger bara: Äntligen har Tullverket faktiskt fått ökade resurser! Vi fick ju kämpa ganska länge; det satt långt inne för regeringen att inse vilken katastrof vi har vid våra gränser. Patrik Lundqvist säger i sitt anförande att det inte är ansvarsfullt att ge Tullverkets personal ytterligare befogenheter.
Han säger att det är ett stort problem att stöldgods lämnar vårt land, och i samma andetag säger han att vi inte kan eller vill göra någonting åt det. Ni säger samtidigt att myndigheterna måste bestämma själva, Patrik Lundqvist, men något som myndigheterna inte rår över är vilka befogenheter de har.
Det har vi här i Sveriges riksdag möjlighet att ändra på, och vad jag kan se efter att ha tittat på reservationerna och debattartiklar finns det en bred majoritet för att ge Tullverket just befogenheten att ta hand om både stöldgods och personer vid gränsen. Därför måste jag ändå ställa en fråga till Patrik Lundqvist.
Här har regeringen äntligen ett förslag som det finns majoritet för i Sveriges riksdag och som skulle göra att brottsoffer i vårt land fick tillbaka sina saker. Brott skulle kunna utredas. Varför denna senfärdighet när det gäller något som svenska folket vill ha, som riksdagen vill ha och som det finns majoritet för? Vad är problemet, Patrik Lundqvist?
Helena Bouveng (M):
Både Patrik Lundqvist och jag vet att pengarna inte hade funnits på plats på Tullverket om det inte hade varit för KD:s och Moderaternas budget. Patrik Lundqvist och jag sitter båda i insynsrådet och vet exakt hur detta har gått till. Det behövdes alltså inget byte av regering för detta, utan tvärtom har vi fört fram resurserna till både Tullverket och polisen under lång tid.
Patrik Lundqvist hänvisar till att det är polisen som har möjlighet och ansvar att ta hand om stöldgods och personer. Likt mig kommer väl Patrik Lundqvist från bygder där det inte kryllar av poliser. De finns långt ifrån alltid vid gränsen, och jag kan förstå de tulltjänstemän som står vid gränsen och känner en otrolig frustration över att de tvingas släppa både stöldgods och personer över gränsen därför att polisen helt enkelt inte finns på plats.
Återigen, Patrik Lundqvist: Vad är problemet? Varför denna senfärdighet när det faktiskt finns konkreta, vettiga förslag - som har en bred majoritet i Sveriges riksdag - på sätt att förhindra att stöldgods och personer försvinner ut ur vårt land? Brottsoffren står kvar när ingenting görs.