Gustav Fridolin (MP):
Jag tackar för detta inlägg. Nej, summativa bedömningar är ingen bra målsättning att arbeta utifrån i skolan. Man ska arbeta utifrån att lärandet i sig har ett värde och att ju mer man lär sig, desto rikare blir man, inte utifrån vilken absolut siffra man får. Det är viktigt att siffran eller bokstaven, provresultat och betyg, blir en del av detta mål och inte målet i sig. Jag delar problembeskrivningen.
Linus Sköld delar upp problembeskrivningen i två olika delar. Det handlar bland annat om problembeskrivningen när det sammanvägda betyget på en skola ses som resultatet för den skolan, alltså när man inte väger in under vilka förutsättningar som skolan jobbar eller vilken progression som skolan har.
Där måste vi, speciellt i en så marknadiserad skolverklighet som vi har i Sverige, bryta uppfattningen att man kan beskriva hur bra en skola är enbart utifrån vilka betyg som eleverna sammantaget har fått. Det handlar såklart om vilka förutsättningar som eleverna hade, vilken tid som lärarna fick med eleverna och vilken progression som skolan har.
En skola som har elever som får mycket annan undervisning direkt hemifrån eller som har många elever som kommer till skolan och kan läsa redan från första klass har helt andra förutsättningar än en skola där man måste jobba på ett helt annat sätt och ha mycket mer tid för varje elev. Då måste det också vägas in.
När det gäller problemet med att betyget blir den enda beskrivningen av och det enda målet för en elev, om vi tar ned det på individnivå, ser jag precis den problembeskrivning som Linus Sköld gör. Jag tror att det finns två saker som vi kan göra för att komma åt det. Det ena uppenbara är att se till att lärare har tillräckligt med tid med sina elever.
Det är genom tid och genom relationsbyggande som man kan skapa en helhet i lärandet som är större än den där sista bokstaven i slutbetyget. Det är då man kan diskutera det och kan finna vägar framåt för att se till att betyget plockas ned i dess helhet om man ser lärandet som en helhet. Denna tid måste lärare ha med elever.
Det är därför som mycket av regeringens politik handlar om just investeringar som ska ge lärare mer tid för sitt jobb och mer tid med sina elever. En annan sak som hänger samman med detta är att det under de senaste åren har skett förändringar i utbildningssystemet som har gjort att det har blivit allt färre vägar in i framför allt högre utbildning, alltså andra vägar än genom ett högt betyg från gymnasiet.
Det leder till att betygets enskilda värde för eleven blir så mycket större när man inte har samma möjlighet att läsa upp ett betyg på komvux längre, när det inte längre finns regler för att tillvarata arbetslivserfarenhet när man söker till en högre utbildning, när högskoleprovet bara fyller en liten del och när folkhögskolorna under många år inte fick tillräckligt med platser på allmän linje. Det innebär att betyget blir så mycket mer viktigt för eleven.
Då blir det ibland svårt att sätta betyg i relation till annat. Därför tror jag att det viktigaste som vi kan göra för att komma till rätta med det problem som Linus Sköld lyfter fram är att, vid sidan av mer tid för lärarna, också säkerställa att det finns olika vägar in i högre utbildning.
Vi måste åter börja värna om och värdesätta den krokiga bildningsresan, så att även den som inte får det högsta betyget i gymnasiet kan komma att bli en framstående företagsledare, innovatör eller ingenjör med hög utbildning, men där resan har tagit en annan väg än den raka genom höga betyg från gymnasiet.