KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Jag konstaterar att det tillsätts en utredning. Det är bra. Statsrådet påstår att om den förra regeringen hade lagt fram ett förslag när det gäller ungdomsrabatten hade man fått igenom det i riksdagen. Det är tveksamt, med tanke på att Socialdemokraterna så sent som i våras reserverade sig mot motsvarande förslag i utskottet. Det tror jag därför inte. Dessutom fanns det - som Morgan Johansson gjorde sig lustig över - olika uppfattningar inom Alliansen. Det är ingen hemlighet.
Jag tror att Morgan Johansson ganska ofta får uppleva att han får diskutera lite grann med Miljöpartiet för att över huvud taget komma framåt i en och annan fråga. Nu var det väldigt spännande, så jag får väl väcka nya frågor. Jag delar uppfattningen att en viktig sak är att få bort de mest kriminella som rekryterar andra på gatorna. Då tänker jag på det förslag till zonförbud som vi moderater har lagt fram. Detta har införts i Danmark. Jag tror att det finns mer som kan behöva göras.
Men det viktiga är att polisen faktiskt har de resurser som behövs för att gripa folk och göra saker. Som jag sa inledningsvis krävs det en bred karta av åtgärder. Alliansen inledde 2007 mobiliseringen mot grov organiserad brottslighet, som har utvecklats över tid beroende på att kriminaliteten förändras. Det är ett bra arbete som görs. Men vi ligger hela tiden lite efter.
Det är snabba förändringar i kriminaliteten som utmanar. Jag tror att just detta att få tag i de yngre är viktigt. Då är gruppen 18-21-åringar viktig. Vi kommer att få vänta till 2020 innan vi faktiskt har tagit bort straffrabatten. Men vi ska göra vad vi kan från riksdagen för att leverera så snabbt som möjligt när regeringen så småningom landar i ett förslag.
Beatrice Ask (M):
Jag beskyller inte Tomas Eneroth för att ha något storstadsperspektiv. Det vore mig främmande. Men myndigheter ser det ofta utifrån ett övergripande perspektiv och glömmer de lokala förutsättningarna. Man ska vara ärlig och säga att regioner har sina fördelar, men regioner är sällan enhetliga. Det finns många målkonflikter.
En mindre del av en region har oftast färre röster och färre möjligheter att få sina synpunkter tillgodosedda. Där är det bra om man har regeringen att komma med. Jag känner mig inte skakad av påpekandet att det har funnits tidigare i Trafikverkets planer.
Det är av det enkla skälet att såväl Härjedalens kommun som företagen har varit aktiva i det arbete som nu pågår med att plocka fram aktuella argument för och emot olika alternativ. Jag erkänner att jag inte engagerade mig i frågan tidigare. Men även om jag hade tyckt att det var bra förut, vilket jag antagligen inte gjorde, behöver jag inte tycka det i dag.
Man har verkligen lagt ned ett arbete inte minst från kommunen och företagen med att analysera det hela. Det senaste som har kommit in i diskussionen är de problem man ser för renbetesland. Det är en ny aspekt som inte har funnits med tidigare. Renbetet har krupit längre ned, åtminstone är det min bild. Jag kanske generaliserar grovt när jag tar den här debatten.
Det är svårt att på några korta minuter vara nyanserad. Det är väsentligt att lyssna på de små i samhället, och Sveg är ett litet samhälle och Härjedalen ett litet landskap och beroende av en bra lösning. Det är min förhoppning att regeringen lyssnar på det örat. Det skulle betyda mycket framöver i stället för att man ställer till ytterligare svårigheter för en hårt drabbad bygd.
Beatrice Ask (M):
Jag tackar först för svaret på min interpellation. Det här är ett viktigt ämne. Inom svenskt näringsliv finns en stark tradition och kompetens när det gäller att lösa affärstvister genom skiljeförfarande i stället för domstolsprocesser. I fråga om internationella affärstvister, i synnerhet de stora, är det många som väljer Sverige som säte för att hantera tvisterna.
Detta är en stor verksamhet och en viktig sak för ett handelsberoende land som Sverige. Bara här i Stockholm har vi ungefär 400, kanske fler, jurister som är heltidssysselsatta med olika typer av tvistlösningar. Det är en gedigen verksamhet som vi har haft under lång tid, och den är viktig. Men det är klart att verkligheten förändras, och konkurrensen är stor. Det är många andra som vill in på den här arenan.
Det var bakgrunden till att alliansregeringen tillsatte en utredning för att modernisera reglerna. Den har också justitieministern fått ta emot. Jag är jätteglad att höra att det kommer ett förslag i vår, men det har legat för fäfot i två och ett halvt år trots ganska positiva reaktioner från remissinstanserna. Min fråga är naturligtvis: Vad är det som har varit så svårt att man inte har kunnat komma fram med förslaget?
Jag tror att det finns ett slentriantänkande när det gäller tvistlösningar. Detta är ett svenskt adelsmärke, kan man säga. Inte minst i internationell politik har vår kompetens på det här området varit framträdande.
Gunnar Lagergren, som i många år var ansvarig för denna verksamhet och en av våra främsta internationella skiljedomare, fick många viktiga uppdrag i internationella forum. Han ledde hanteringen av skiljedomstolsverksamhet när det gällde landområden mellan Indien och Pakistan och mellan Egypten och Israel.
Det var också han som var den förste presidenten när det gällde att hantera tusentals skadeståndskrav mellan Iran och USA efter att USA:s ambassad i Teheran hade ockuperats. Vi kan alltså genom att ha den här kompetensen spela en mycket viktig roll i den internationella politiken.
Det gör att vi måste vara angelägna om - det tror jag inte att det är någon skiljaktig uppfattning om - att säkerställa att vi har moderna regler, att vi försöker modernisera och hänga med. Jag önskar att vi inte bara hade 400 utan kanske 1 000 jurister i Stockholm som hanterade detta. Men det kräver åtgärder. Det är bra att ni har ett samarbete med aktörerna på det här området.
Men jag skulle önska lite mer action och hoppas verkligen att det är en riktigt bra proposition som regeringen levererar i vår.
Beatrice Ask (M):
Ja, jag vet mycket väl att man på Justitiedepartementet är vana att leverera väldigt många propositioner och har ett högt arbetstempo. Skälet till att jag tar upp den här frågan är att jag tycker att det är lätt att den här typen av frågor läggs för fäfot och hamnar vid sidan av många mycket mer mediala och intressanta eller akuta frågor. Men det är en stor verksamhet som har en stor betydelse och har haft det i hundra år, och vi behöver jobba för framtiden.
Att propositionen kommer att vara väl genomarbetad utgår jag från, eftersom ni har hållit på så länge med att bearbeta underlaget. Jag ser med nyfikenhet fram mot propositionen. Jag ska inte ställa frågor om innehållet nu. Det vore ju förment, för jag vet att ministern inte skulle svara på dem förrän allting är färdigt. Men en fråga som givetvis måste hanteras är möjligheten att ha förhandlingarna på till exempel engelska. Det är viktigt för att kunna ta emot internationella parter.
Det är riktigt som ministern säger att vi hade en fördel av alliansfriheten, inte minst under kalla krigets dagar. Vi har fortfarande en fördel av vårt geografiska läge, och världen ändras hela tiden. Sverige har ett gott renommé, som vi ska vårda. När det gäller tvistlösningar är det viktigt med moderna regler, snabba processer och inte minst viktiga språkrutiner, och jag tror att vi har förutsättningar för det.
Jag ser fram emot propositionen, och jag hoppas att vi kommer att vara överens och kan leverera snabbt. Jag vet att de som arbetar med dessa frågor är angelägna om att förslagen kommer fram. Vi ses efter årsskiftet, och då ska riksdagen granska den väl genomarbetade propositionen som Justitiedepartementet nu bereder.
Beatrice Ask (M):
Innan den här frågestunden började diskuterade vi i kammaren civilt försvar och krisberedskap. Det kommer vi att fortsätta med. Jag tänkte ta upp en fråga som inte har berörts men som har varit uppe tidigare. I september 2015 fick dåvarande statssekreteraren på Justitiedepartementet, Ann Linde, för första gången information om vad Säpo beskrev som ett stort och allvarligt tillsynsärende. Det rörde Transportstyrelsen.
Det tog sex månader innan inrikesminister Anders Ygeman fick fördjupad information om det här. Och det tog ett år och fyra månader innan statsministern fick information för första gången. Det är naturligtvis alldeles förfärligt. I somras lovade Stefan Löfven att det skulle göras en noggrann genomlysning av informationsvägarna på Regeringskansliet, och så snart den var klar skulle vi få veta mer om den.
Jag har inte sett något om detta och skulle vilja veta vilken slutsats statsministern själv har dragit, för egen del, av den utlovade genomlysningen och hur han har säkerställt att information som rör rikets säkerhet inte undanhålls statsministern.
Beatrice Ask (M):
Till Morgan Johansson kan jag bara säga: Vi utlovar ingen extra semestervecka för miljarder. Det här med ekonomi kan vi alltså diskutera en annan gång. När det brinner struntar folk i vilket parti som tycker vad. Då vill man att räddningstjänsten ska komma, och man vill att det ska hanteras effektivt. Jag tror att vi alla är överens om att det finns mer att göra.
Och vi i Alliansen har presenterat ett tiopunktsprogram som är en bra start för att uppgradera räddningstjänsten och de olika funktioner som krävs i händelsekedjor som vid bränder, stora översvämningar och annat. Ledningen och samordningen, nationellt och på flera nivåer, måste bli bättre. Det finns otaliga exempel på det.
En räddningschef fick ägna ett helt dygn åt att svara på alla civila samtal tills han kastade telefonen och ringde sin chef och sa: "Kan jag få ta ut en ny mobiltelefon, för det här håller inte?" Han skulle nämligen också leda arbetet med att bekämpa en lömsk skogsbrand. Det finns mer att göra här. Vi försöker arbeta med de här frågorna på ett konkret, målmedvetet och praktiskt sätt. Det är otroligt viktigt. Jag behöver inte upprepa vad mina kamrater i Alliansen har lyft upp här. I många stycken är vi överens, och det är bra.
Det är några saker som inte har tagits upp som jag ändå vill nämna på 40 sekunder. Den ena är frågan: När är en brand under kontroll? Flera av de stora bränderna har släckts i omgångar, och sedan har de tagit sig igen. Ansvaret för eftersläckningsarbetet måste vi diskutera och fundera över. Den andra saken är: Många bränder är anlagda - inte de stora bränderna i Norrland, det tror ingen.
Jag har mött räddningschefer i Mellansverige som har sagt att upp till 30 procent av bränderna i vissa områden har varit anlagda. Eldningsförbud respekteras inte heller, och folk slarvar. Detta måste vi arbeta med. Det tredje som jag inte hinner gå in på är: Är skogen försäkrad? De stora bolagen är sina egna försäkringsbolag, men annars är skogen ganska oskyddad. Det är ett problem.
Lars Engqvist (S):
Jag tror att vi ska vara glada över att det inte finns en minister som svarar för alla frågor i regeringen. Jag tror att kunskapsnivån då skulle bli ganska begränsad. Vi har ett antal ministrar som ansvarar för olika frågor, och vi måste gemensamt se till att vi tar ett ansvar för politiken men också för att var och en som har satt sig in i de enskilda frågorna ska kunna diskutera med en riksdagsledamot så att man får en vettig diskussion. Vi har uppdelningen att jag är ansvarig för hälso- och sjukvården och äldreomsorgen.
Andra ministrar är ansvariga för andra frågeställningar. Det ska naturligtvis vägas ihop till en gemensam politik. Men för att få ett riktigt bra svar på frågan om ersättningsnivåerna och hur försäkringskassorna arbetar är det bra om den minister som arbetar med just dessa frågor ställer upp därför att man då får de bästa svaren. Det gäller till exempel frågan om förändrade regler i fråga om rehabilitering. Det ligger en proposition här i riksdagen som det ska fattas beslut om den 11 december och som handlar om samordning i fråga om rehabilitering.
Det handlar om Finsam, där försäkringskassan, sjukvården och socialtjänsten gemensamt ska kunna arbeta just för att enskilda patienter inte ska flyttas mellan olika instanser. Där tar vi pengar från försäkringssystemet och använder dem tillsammans med sjukvården. Den 11 december ska detta beslut fattas.
Jag hoppas att det blir början till en helt ny ordning, och det är den ordningen som ska hjälpa Linda och andra så att de inte bollas mellan olika instanser. Försäkringskassan, sjukvården, kommunerna och arbetsmarknaden ska jobba ihop och jobba gemensamt för att erbjuda rehabilitering. Det är den stora förnyelsen, och då ska det bli slut på detta att man inte vet vem som tar ansvar. Man sätter sig ned tillsammans, arbetar med gemensamma resurser, och sedan ser man till att rehabiliteringen fungerar.
Detta är ett förslag som är framlagt av Hans Karlsson.
Lars Engqvist (S):
Låt mig först ge några allmänna kommentarer till hur svensk sjukvård ska bemöta människor som upplever att de har allvarliga symtom på elöverkänslighet. Det är viktigt att svensk sjukvård grundas på två principer.
Den ena principen är respekt för patienten och för patientens anmälda besvär. Den andra är vetenskap och beprövad erfarenhet. När vi bestämmer behandlingsmetoder, vilka kliniker som ska öppnas och vilka insatser sjukvården ska göra är det viktigt att vi söker vetenskapligt stöd för de behandlingsmetoder och de val av behandlingar som vi rekommenderar patienten.
Det är där problemet ligger. I december presenterades tre stora forskningsrapporter om elektromagnetiska fält, som framför allt handlade om mobiltelefoni. Alla tre rapporterna säger att det inte går att finna något entydigt vetenskapligt stöd för en koppling mellan dessa symtom och de elektromagnetiska fälten. Detta ställer oss naturligtvis inför ett bekymmer.
Om det hade funnits ett tydligt stöd hade vi kunnat säga hur sjukvården ska organiseras. Samtidigt sägs i rapporterna, vilket är viktigt, att det saknas forskning, och därför rekommenderar de fortsatt forskning för att komma fram till mer entydiga svar. Avsaknaden av vetenskapligt stöd får alltså inte tolkas så att det inte framöver skulle vara möjligt att finna ett vetenskapligt stöd. Alla tre rapporterna rekommenderar att man fortsätter forska kring detta.
Jag vill påpeka att det inte är regeringens sak att avgöra hur man ska fortsätta forskningspolitiken, men alla tre rapporterna rekommenderar alltså fortsatta forskningssatsningar på det här området. Vi kommer därför under de kommande åren att se en ökad satsning på forskning kring detta för att få klarhet. Innan vi har den klarheten är det emellertid viktigt att sjukvården möter patienterna med respekt - inte med fördomar och förakt, som det ibland har rapporterats om.
Med respekt för patienten måste vi erbjuda den hjälp som sjukvården kan erbjuda, och sedan måste vi fortsätta att söka de vetenskapliga belägg som behövs för att kunna bestämma vilka satsningar vi ska göra.
Lars Engqvist (S):
Det verkar som om Kerstin Lundgren och jag i själva verket är ganska överens om problembilden, nämligen att det känns lite hopplöst att å ena sidan möta människor som så uppenbart har problem, å andra sidan konstatera att vetenskapsvärlden än så länge inte kan ge oss några entydiga svar på de frågor vi ställer.
I det läget kan jag inte se annat än att vi måste stimulera fortsatt forskning. Vetenskapsrådets uppdrag är att gå igenom forskningssituationen och senast till hösten presentera sin analys av forskningen. Med den som grund kan de som nu fattar beslut om fortsatta forskningsprogram stimulera den fortsatta forskningen, eftersom alla rapporter som kommit pekar på behovet av ny kunskap och fortsatta insatser.
Jag tror därför att vi kan vara säkra på att det kommer att ske en fortsatt forskning. När det gäller den andra frågan är vi däremot inte överens, nämligen om vi, som man gjort i andra länder, ska upprätta särskilda kliniker. När vi ännu har en så stor okunnighet om detta är jag inte beredd att rekommendera den typen av behandling. Det vi nu kan göra är att på en rad områden ge stöd till dem som rapporterar elöverkänslighet. Det sker genom kommunernas försorg när vi sanerar lägenheter och arbetsplatser och på olika sätt ger stöd.
Det sker ett omfattande stödarbete för dem som är elöverkänsliga. Vi bör också arbeta noggrannare med försiktighetsprincipen när det gäller exempelvis mobiltelefoni. Där är vi överens. Men när det gäller att utveckla vården skulle jag vilja avvakta större kunskap innan jag rekommenderar svensk sjukvård att etablera den typen av kliniker som nämnts.
Lars Engqvist (S):
Nu lät det på Kerstin Lundgren som om de som har dessa symtom och besvär inte får någon vård. Det får de faktiskt. Svensk sjukvård erbjuder vård mot de symtom som redovisas som är individuellt anpassad så långt som möjligt och med stöd från hela den svenska sjukvårdsapparaten. Vad vi diskuterar är om det i dag finns en grund för att etablera särskilda kliniker med den kunskap som vi i dag har. Jag skulle inte vilja rekommendera detta just nu beroende på att vi inte är säkra.
Vi har inte tillräckligt vetenskapligt stöd för att välja någon enskild behandlingsform. Den behandling som erbjuds i dag utgår ofta från symtomlindring, att möta de symtom som patienterna redovisar och ge stöd för detta. Det sker med ganska stor framgång i många enskilda fall. Det gäller framför allt om det kombineras med annat stöd, nämligen stöd på arbetsplatser, stöd i hemmen och så vidare.
I avsaknad av mer entydiga vetenskapliga belägg för sambandet mellan elektromagnetiska fält och vissa av de symtom som redovisas vill jag avvakta innan jag rekommenderar att man bildar särskilda kliniker.
Lars Engqvist (S):
Det är ingen tvekan om att det är ett problem att kommunerna uppträder så olika när det gäller yngre dementa och för övrigt olika när det gäller demenssjuka över huvud taget. Detta redovisades av den demensarbetsgrupp som jag tidigare nämnde att regeringen tillsatte och som lade fram en rapport i slutet av förra året.
I det siffermaterial som den redovisade är det ungefär samma siffror för antalet personer. Det är rätt viktigt att veta att om vi talar om det totala antalet demenssjuka i landet rör det sig om ungefär 140 000. Av dem är enligt dessa siffror 8 700 under 65 år. Det rör sig ungefär om de storlekstal som vi talat om. När det gäller hela gruppen kan man konstatera att kommunerna uppträder olika.
Men särskilt bekymmersamt är det just för de yngre. Jag ska nämna några siffror som förstärker detta. Det är bara 16 % av kommunerna som uppger att de har speciella insatser för yngre demenssjuka.
Det är bara få kommuner som har arrangerat särskilda egna gruppboenden för yngre demenssjuka. Man har alltså betraktat demenssjuka under 65 år som om de tillhör en grupp av demenssjuka oavsett ålder. Det har inneburit att många unga demenssjuka - kanske bara i 30-40-årsåldern - har kommit att få vård och stöd tillsammans med personer som är 80-90 år gamla. Det är naturligtvis alldeles orimligt.
Detta påpekades just av demensarbetsgruppen. Gruppens rapport ligger nu till underlag för det arbete som regeringen har startat tillsammans med Kommunförbundet och Landstingsförbundet. Avsikten är att vi i slutet på året ska kunna redovisa en gemensam handlingsplan som handlar om hela äldreomsorgen och hela demensvården men också om hur vi ska få en bättre vård för de unga demenssjuka.
Tanken är att vi relativt snabbt, det vill säga någon gång i början på nästa år, ska kunna redovisa en gemensam plan mellan staten, kommunerna och landstingen för hur vi ska få en bättre situation. Den nuvarande situationen är inte acceptabel. Så här får det inte gå till. Vi måste kunna räkna med att få stöd i samtliga kommuner och att samtliga kommuner har samma attityd. Detta är alldeles uppenbart en ganska ny kunskap.
Kunskapen om demenssjukdom och kunskapen om exempelvis Alzheimer är relativt ny. Det här är ett nytt bekymmer för kommunerna. Men det är för att stödja kommunerna i det här fallet som vi ska upprätta en gemensam handlingsplan. Så ska vi få en bättre ordning. När det gäller lagstiftningen vill jag svara att det egentligen redan finns en sådan.
Socialtjänstlagen ger kommunerna en skyldighet att erbjuda personligt anpassat stöd och att även erbjuda en bostad i den mån någon inte klarar sitt liv i den egna bostaden. Den allmänna skyldigheten för kommunerna att erbjuda stöd finns alltså redan. Det som nu behövs är ökad kunskap, insikt om vad som behöver göras och ett stöd från statens sida för att kunna leva upp till de krav som vi ställer.
Lars Engqvist (S):
Jag nämnde tidigare att problemet med demens är relativt nytt. Det är inte så att demens inte fanns tidigare, men insikten och kunskapen är relativt ny. Det betyder också att mycket av den omsorg och den vård som vi nu talar om är förhållandevis ny.
Man behöver inte gå så många årtionden tillbaka för att konstatera att man över huvud taget inte bekymrade sig om att definiera demenssjukdomar för sig. Människor som hade svårt att klara sin tillvaro togs om hand i någon form av hem eller institution utan att man egentligen förstod vad problemet var.
Vi står i själva verket i början på en period där vi kan börja se individen och de särskilda problemen och börja definiera sjukdomarna på ett nytt sätt. Vi kan konstatera att det saknas ganska mycket när det gäller demens över huvud taget. Men när det gäller unga demenssjuka famlar många kommuner i sin hantering.
Det är alldeles för få kommuner som erbjuder särskilda boenden för dementa. Det är alldeles för få som erbjuder individuellt anpassad vård och stöd. Däremot måste jag säga att det har hänt ganska mycket när det gäller utveckling av utredningar. 72 utredningsenheter i landet utreder nu också yngre personer med demenssjukdom. Det är en snabb utveckling.
Tidigare hade man ingen särskild kunskap om unga människor, men nu rapporteras det alltså att det finns 72 enheter. Ambitionen är att alla de upp till 10 000 personer som drabbas av demens ska få en utredning så att man vet vilket stöd och vilken hjälp man kan ge. Man ska ha klart för sig att många av de unga som är dementa inte behöver särskilt boende. De kan klara sig ganska hyggligt om de får ett gott stöd, och framför allt om de anhöriga får ett gott stöd.
Men flera av dem behöver också ett särskilt boende för att klara sin tillvaro eller för att klara ett drägligt liv. Då ska de ha stöd för detta. Men hur stödet ska se ut och hur vi ska få kommunerna att välja rätt form - det är det som vi ska söka oss fram till i det arbete som har inletts tillsammans med Kommunförbundet och Landstingsförbundet.
Jag hoppas att vi ska kunna presentera en långsiktigt hållbar och väl genomtänkt plan för att se till så att vi får en framtida väl fungerande demensvård också för de unga dementa.