KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Stenberg (S):
Jag skulle vilja ställa en fråga till utbildningsministern. En ganska väsentlig del av yrkesprogrammen är att du får lära dig yrket med arbetsplatslärandet och den praktik du gör på en arbetsplats. I dag innebär vissa yrkesprogram till vissa yrken att du ska gå ganska många timmar på en arbetsplats innan du får ut din licens och blir licensierad yrkesman.
Vi vet att arbetsplatserna i dag är pressade. Det är slimmade organisationer, pressade arbetsscheman, och så vidare. Det är inte bara yrkesprogrammens unga som behöver arbetsplatserna för att bli fullgoda anställbara medarbetare. De ska upplåta praktikplatser till långtidsarbetslösa, sjuka, nya svenskar, och så vidare.
Ovanpå det behöver arbetsplatserna ha väldigt skickliga handledare. Jag vet att utbildningsministern har sagt att man har avsatt pengar för det. Men det känns ibland som att skolan och arbetsplatserna inte riktigt lever i samma värld. Det innebär att det blir svårt för unga att få en praktikplats som gör att de blir anställbara i slutänden.
Vi är överens om att målet är att de som går ut yrkesprogrammen ska bli anställbara på en arbetsplats. Men arbetsplatserna är i dag trängda, och arbetslivet är hårt. Jag har en fråga till utbildningsministern.
Hur ser han på möjligheten i den nya gymnasieutbildningen och yrkesprogrammen att tillgodose den del av arbetsplatslärandet som eleverna behöver ha så att de kommer ut på arbetsmarknaden och är anställbara?
Maria Stenberg (S):
Jag ska fatta mig kort, för jag såg att utbildningsministern så gärna ville ge sig in i debatten med interpellanten och ska därför ge honom möjlighet till det.
Jag är dock fortfarande intresserad av att utbildningsministern utvecklar detta: I det stressiga och pressade arbetsliv vi ser i dag, där det i vissa yrkeskategorier är hårt styrt medan det i andra är mycket flexibelt, ska också yrkesprogrammens unga ha sin del av kakan på arbetsplatserna för att kunna fullfölja sitt arbetsplatsförlagda lärande.
En del i detta är att ha en välutbildad handledare. Men hur ser utbildningsministern på möjligheten att öppna arbetsplatserna för det arbetsplatsförlagda lärandet? Min son gick försöksprogrammet på lärlingsutbildningen, och det var en historia för sig.
Han blir nog aldrig sig själv igen, tänkte jag nästan säga, för hans arbetsplatsförlagda lärande fungerade inte alls. Kan ministern utveckla hur han ser på det arbetsplatsförlagda lärandet när yrkeslivet är så pressat som det är i dag?
Maria Stenberg (S):
Om statsrådet läser vår budgetmotion ser han att vi flyttar en del pengar från den lotsverksamhet som regeringen har infört till Arbetsförmedlingen. Vi har i grund och botten sagt att det är bra att Arbetsförmedlingen har det övergripande ansvaret när det gäller etableringsreformen.
När man tittar på vad resultatet har blivit - och det är kanske det man måste göra - konstaterar ministerns egen utredning att kvinnorna skrivs in senare hos Arbetsförmedlingen. De kvinnor som är inskrivna där får i mindre utsträckning ta del av de arbetsförberedande insatser som ändå finns.
Även om vi har bejakat att Arbetsförmedlingen är den myndighet som ska ha ansvar för etableringsreformen måste man kunna se att detta inte funkar ur ett jämställdhetsperspektiv. Det finns alldeles för mycket brister i bemötande när det gäller de nyanlända kvinnorna. Det är det som är så intressant. Jag sitter inte i regeringen. Jag har inte makten att förändra just nu i alla fall.
Det är statsrådet och statsrådets regering som har makten just nu att förändra. Det kommer också väldigt många kvinnor som inte omfattas av etableringsreformen. De kommer till Sverige som anhörig från ett land utanför EU.
De hamnar i en ännu sämre situation eftersom de inte omfattas av etableringsreformen. Jag har varit intresserad att få veta vad statsrådet tycker om det. Det rör sig om ca 14 000 kvinnor per år. Statsrådet säger att det är föräldraförsäkringen som gör att kvinnor inte kommer ut på arbetsmarknaden.
Den borgerliga regeringen var otroligt snabb med att införa ett vårdnadsbidrag, och man kan väl i grund och botten inte påstå att det är en reform som möjliggör kvinnors deltagande på arbetsmarknaden. Jo, det finns en del i vår politik som handlar om att förflytta pengar för att förstärka Arbetsförmedlingen, som ändå har huvudansvaret.
Vi har också varit kritiska till att man i princip kapade bort kommunernas ansvar för etableringen. Det innebär att det inte fungerar så bra i dagsläget. Tidigare, när kommunerna hade ett större ansvar, fanns det en del kvinnor som gick på den kommunala vuxenutbildningen som en del i att bygga upp sin kunskap. Själva målet är vi överens om, det vill säga att nyanlända kvinnor ska bli anställbara.
Det är vägen dit som just nu är så full av sprickor och hål. Statsrådet får gärna fortsätta att fråga vilken politik vi har, men för de kvinnor som finns nu och som diskrimineras just nu är det mer intressant vad statsrådet kommer att göra.
Maria Stenberg (S):
Om statsrådet hade lyssnat ordentligt hade han hört att jag sade att regeringens jobbpolitik och arbetsmarknadspolitik har havererat. Det sade jag på grund av att vi har en arbetslöshet på nästan 8 procent, och långtidsarbetslösheten bara ökar och ökar både bland äldre arbetskraft och bland unga. Om statsrådet hade lyssnat med det örat hade han hört att det var det jag sade.
Jag konstaterade också att jämställdhetspolitiken har havererat eftersom det inte sker någonting. Vi kan räkna upp det ena efter det andra. De kvinnor som vi pratar om just nu får inte ta del av insatser. De hänvisas till att vara hemma med sina barn. De är de politikområdena jag pratar om, nämligen arbetsmarknadspolitiken.
Vi har ett förslag som gäller långtidsarbetslösa unga, nämligen utbildningskontrakt. Fas 3 ska bort och ersättas. På jämställdhetspolitikens områden säger vi att det är klart att man måste ägna sig åt lönekartläggning eftersom kvinnor halkar efter och tjänar mindre pengar. Det var från den utgångspunkten jag sade att det hade havererat. Det gällde inte integrationspolitiken.
Man måste välja vad man lyssnar på. Sedan halkar jag tillbaka. Man fastnar också för det man hör eller vill höra. Just nu hörde jag att föräldraförsäkringen är en så stor hämsko för de här kvinnorna. Men hur är det med vårdnadsbidraget då, statsrådet? Vad är det för något? Är det en reform som innebär att nyanlända kvinnor eller kvinnor över huvud taget hamnar närmare arbetsmarknaden? Om man säger att föräldraförsäkringen är en hämsko kan man undra vad vårdnadsbidraget är.
Varför lägger ni inte fram några förslag om att det ska bort i samband med att man tittar på föräldrars ansvar för sina barn och på hur de kommer in på arbetsmarknaden? Haveriet handlar om jobbpolitiken.
Maria Stenberg (S):
Nolltolerans mot döden på jobbet - hur svårt kan det vara och hur svårt måste det bli? Nolltolerans mot döden på jobbet borde vara en självklarhet för den här kammaren. Arbetstagare som tillhör LO-kollektivet skadas på jobbet varje dag. Många av dem får bestående men.
Det är tunga lyft, ensidiga arbetsuppgifter, pressade tider för att kunna genomföra sina arbetsuppgifter och en alltmer slimmad arbetsorganisation.
LO-kollektivets medlemmar har de största bristerna i sin arbetsmiljö i dag, och det resulterar i skador som gör att sjukskrivningarna ökar och i utslitning som innebär en kamp mot värk, en kamp mot Försäkringskassan och en allmän kamp för att komma upp ur sängen varje dag.
Det är dödsfall - två stycken i Norrbotten nyligen som efterlämnade både anhöriga och arbetskamrater. En vanlig reaktion vid en arbetsplatsolycka är att den nog var lite oförutsedd eller att det kanske inträffade någonting på grund av olyckliga omständigheter.
Men tyvärr, statsrådet Svantesson, är det så att alltför många arbetsgivare slarvar med det systematiska arbetsmiljöarbetet i dag. Hur ska vi annars kunna se de skador och de olyckor som sker i dag? Riskbedömningar sker inte kontinuerligt, skyddsronder skjuts upp och uppföljningen sker inte kontinuerligt, och då drabbas människor, arbetstagarna, av skador.
I värsta fall, som på SSAB i Luleå, dör man på jobbet och kommer inte hem till middagen den kvällen. Den svenska arbetsmarknadsmodellen bygger på tre ben: staten, arbetsgivarna och de fackliga organisationerna. De fackliga organisationerna gör i dag allt vad de kan med de resurser och de fackliga företrädare som de har genom sina skyddsombud och regionala skyddsombud.
Arbetsgivarna har sitt ansvar genom lagstiftningen. Men vad gör staten? Och vad gör politiken? Det är kanske mest intressant i denna kammare. Om jag ska vara riktigt ärlig är nog inte arbetsmiljöarbetet den borgerliga regeringens paradgren, för då skulle man inte ha börjat sin regeringstid med att med ett pennstreck stryka hela Arbetslivsinstitutet.
Man skulle genom åren inte ha sänkt anslagen till Arbetsmiljöverket. Man skulle inte ha omöjliggjort den vidareutbildning som skyddsombuden behöver. Om det fanns en regering som ansåg att det var viktigt med nolltolerans mot döden på jobbet kanske vi inte skulle vara så jättemånga som debatterade detta ämne i dag.
Det går inte, statsrådet Svantesson, att slingra sig undan att ni under er regeringstid inte har prioriterat arbetsmiljöarbetet. Sedan kan vi stå här med statistik och säga att det nog blir bättre i år än vad det kanske var förra året. Vi har i Norrbotten under åren från 2009 till nu haft tolv dödsfall på jobbet.
Jag tycker att det vore klädsamt om riksdagen genom sin kammare och regeringen genom sitt statsråd kunde ha nolltolerans mot döden på jobbet.
Maria Stenberg (S):
Det är väl ändå tur att antalet skador och dödsfall har minskat sedan 1950-talet, Jan Ericson? Den arbetsmiljö som fanns då, för 65 år sedan, går ändå inte att jämföra med det som i dag - 2013 - ska vara ett modernt arbetsliv.
En politisk nollvision i fråga om döden på jobbet är i sig ingen universallösning om den stannar vid just läpparnas bekännelse. Men den kan bli en politisk viljeinriktning om den efterföljs av politiska beslut. Vi har ett arbetsmiljöprogram inom Socialdemokraterna som vi går till val på. Det går faktiskt att prioritera arbetsmiljöarbetet.
Det går att stärka företagshälsovården, och inte göra som den borgerliga regeringen tänker göra, nämligen strypa lite resurser till företagshälsovården. Det går att ge skyddsombuden utbildning och vidareutbildning. Det går att ge arbetsgivarna ett kunskapslyft när det gäller arbetsmiljöarbetet eftersom det uppenbarligen finns brister. Det går att stärka Arbetsmiljöverket så att det blir fler inspektioner och inte färre.
Man kan samla ihop forskningen och kunskapen om arbetsmiljön nationellt, förstärka polisens utredningskapacitet vid allvarliga arbetsmiljöbrott och stärka utredningskapaciteten vid Riksenheten för miljö- och arbetsmiljömål. En nolltolerans mot döden på jobbet måste följas av politiska beslut och en politisk viljeinriktning.
För oss norrbottningar är det jätteviktigt, som Sven-Erik Bucht har sagt, att det blir ett slut för dödsfallen på jobbet, även om det är bara tolv och man hävdar att vi har så få dödsfall på jobbet. Min fråga till arbetsmarknadsministern blir: Kommer kammarens ledamöter att få en proposition som handlar om arbetsmiljöfrågor på bordet innan detta riksmöte är slut?
Maria Stenberg (S):
Jag vet inte om det är lätt eller svårt att vara sist ut på en lång dag av interpellationsdebatter. Arbetsmarknadsministern ser rätt pigg ut, så vi tar väl en ganska hård debatt! Det blir säkert inte förvånande för arbetsmarknadsministern om jag säger att jag inte är riktigt nöjd med svaret. Det har hon säkert inte fått höra tidigare i dag.
Så länge människor skadas och dör på svensk arbetsmarknad kan man inte vara nöjd. Visst är det jättebra med information och kunskapsöverföring, och det är fantastiskt bra att regeringen välkomnar EU-kommissionens arbete om skydd för utstationerade arbetstagare, men människor skadas fortfarande på våra arbetsplatser.
Som norrbottning kan jag inte låta bli att tänka på de olyckor vi tidigare i dag har haft debatter om, särskilt om de två som dog på SSAB i Luleå. Min interpellation handlar om utstationerad arbetskraft och hur säkerhets- och arbetsmiljöarbetet ska ske för dessa personers räkning.
Det är kanske viktigt att säga precis som arbetsmarknadsministern sade att utstationerad arbetskraft är människor från andra länder som jobbar hos oss i Sverige på vår svenska arbetsmarknad. Det innebär att de alla ska omfattas av utstationeringsdirektivet, arbetsmiljölagen och arbetsmiljöföreskrifterna.
För mig som socialdemokrat är det dessutom självklart att de utstationerade arbetstagarna också ska finnas på arbetsplatser som har tecknat kollektivavtal med berörd fackförening. Varför är det då så viktigt med kollektivavtal? Jo, det är för att kollektivavtalen på svensk arbetsmarknad är kittet som håller ihop arbetsmarknaden.
Vi har ju valt den arbetsmarknadsmodellen i Sverige. Därför blir det lite störande för mig som socialdemokrat när borgerligheten hyllar den svenska modellen men bortser från att också kollektivavtalen i grund och botten är otroligt viktiga.
Detta berör inte arbetsmarknadsministern i sitt svar till mig. Det är också viktigt att den utstationerade arbetskraft som kommer till Sverige finns på arbetsplatser där det finns kollektivavtal, som ju är grunden för svensk arbetsmarknad. Detta skulle jag vilja fråga arbetsmarknadsministern om.
Varför hävdar hon inte också i sitt svar till mig att den svenska modellen, som innebär tecknande av kollektivavtal, är en viktig rättighet även för utstationerad arbetskraft på svensk arbetsmarknad?
Maria Stenberg (S):
Jag känner att jag håller på att bli lite trött. Jag klev upp kl. 4, så jag känner mig lite mosig. Men det är klart att politik handlar om att vilja och om att ta ett politiskt ansvar. Det handlar i den här kammaren om att leverera propositioner och nya lagförslag som innebär att man förbättrar situationen, i det här fallet för den utstationerade arbetskraften.
Då hade det varit bra om statsrådet Svantesson nu hade kunnat säga: Ja, regeringen har tänkt uppfylla ett tidigare beslut från riksdagen som handlade om att en företrädare för det företag eller den näringsidkare som utstationerat arbetskraft i Sverige också ska ha behörighet att vara företrädare i kontakter med myndigheter och arbetstagarorganisationer.
Det handlar om att ingå förhandlingar, teckna kollektivavtal och ta emot och ge information. Det hade varit jättebra om arbetsmarknadsministern i denna sena timme hade kunnat klämma i med det så att vi hade något konkret att ta på i stället för detta: Jag tror, jag tycker, det borde, jag väntar och ser och så vidare.
Arbetsmarknadsministern skulle också ha kunnat säga så här: Jag har tänkt återkomma med ett beslut till den här kammaren som innebär ett solidariskt entreprenörsansvar när det finns långa kedjor av underleverantörer, så att man verkligen kan försäkra sig om att de människor, oftast utstationerad arbetskraft eller arbetskraftsinvandrare, som finns någonstans långt nere i någon kedja har sina rättigheter skyddade.
Det hade varit jättetrevligt i denna sena timme, efter alla debatter som arbetsmarknadsministern haft - jag måste ändå beundra dig, för du ser rätt pigg ut. Det hade varit bra om du hade kunnat komma med något konkret, men så blev det inte. Då ses vi i någon mer nattmangling framöver i de här frågorna. Tack för debatten!
Gunnar Sandberg (S):
Jag har ungefär samma frågeställning som Håkan Larsson och Camilla Sköld Jansson hade, nämligen om Arméns tekniska skola i Östersund. I regeringens riktlinjer för utarbetande av underlaget för en förändrad grundorganisation för Försvarsmakten skriver man följande: Kostnader för nyinvesteringar och omlokaliseringar ska minimeras.
Hur är denna skrivning förenlig med att flytta Arméns tekniska skola från Östersund till Halmstad, då en flytt uppenbarligen skulle innebära behov av mycket stora investeringar, ett investeringsbehov som skulle kunna undvikas om verksamheten behålls och utvecklas i Östersund?
Gunnar Sandberg (S):
Försvarsministern! Jag förstår att du har svårt att ändra på det beslutet. Jag håller fullt med om vad Håkan Larsson och Camilla Sköld Jansson har sagt, men i stället för att upprepa det menar jag att om riksdagen beslutar att lägga ned den militära verksamheten i Östersund måste staten se till att det fortfarande är möjligt för människor att bo och arbeta i Jämtland. Vi har ren luft och fantastisk natur. Vi har gott om skog och andra naturtillgångar.
Det finns stora möjligheter att skapa sysselsättning i Jämtland. Men det behövs rejält stöd från statens sida. För varu- och persontransporter behöver vi en snabbtågsförbindelse till Stockholm. För varutransporters skull måste järnvägen till Atlantkusten förbättras. Vi behöver också ordentliga vägar och flygförbindelser som vi kan lita på. Det behövs ett ordentligt data- och mobilnät, inte minst för småföretagarna.
Det behövs riskkapital för att kunna utveckla turismen och den småskaliga matproduktionen i länet. Det krävs mer resurser till forskning för att utveckla träteknik och annan basindustri. Det behövs mer högskoleutbildning och lokalisering av statliga verk för att bredda arbetsmarknaden i länet. Vi som bor i Jämtland vill bo kvar i Jämtland. Det kan vi inte göra utan arbete. Vi kräver att staten tar ett stort ansvar för detta.
Gunnar Sandberg (S):
Jag får tacka infrastrukturministern för svaret på min interpellation, men jag måste säga att jag inte är riktigt nöjd med svaret. I min fråga förra året och i interpellationen nu har jag pekat på behovet av en fungerande infrastruktur för skotertrafiken.
I sitt svar förra året skrev infrastrukturministern att hon delade min uppfattning om att infrastruktur för skotertrafik är viktigt, särskilt ur miljö- och trafiksäkerhetssynpunkt. Jag fick också veta att frågan bereddes inom Regeringskansliet och att regeringen skulle återkomma i frågan efter avslutad beredning.
Men vad har hänt sedan dess? Ingenting, absolut ingenting. Ministern vill nu ge skoterfrågan ett bredare perspektiv. För att man skulle slippa komma med konkreta förslag om skoterkörning sköts frågan till Miljödepartementet och till den pågående översynen av terrängkörningslagen. Nu bereds den frågan i stället. Man undrar förstås: När får vi se resultatet av den beredningen?
Trots att det i den förra transportpolitiska propositionen Moderna transporter fanns konkreta förslag på åtgärder för säkra skoterleder och andra skoterfrågor har Åsa Torstensson valt att skjuta frågan ifrån sig. Det duger inte. Ministrarna i denna regering mässar om jobbpolitik och företagandets lov oavsett vad det är fråga om. Men när det gäller att skapa förutsättningar för jobb och företagande i Norrlands inland gör man ingenting.
Skotrarna är viktiga inte bara för de boendes livskvalitet i Norrland, utan de ger också en möjlighet att utveckla turismen i glesbygden. Skoteråkning är i dag en stor turistnäring, och skoterleder nyttjas även som ridleder och för turistskidåkning. Lederna ger också möjlighet för rörelsehindrade att på ett enkelt sätt ta sig ut i fjäll, skog och mark. För att skoteråkandet ska ske på ett säkert och miljövänligt sätt krävs det därför vissa förutsättningar, till exempel säkra skoterleder.
Min fråga kvarstår: Avser ministern att över huvud taget göra något åt skoterpolitiken och i så fall när?
Gunnar Sandberg (S):
Som Lars U Granberg var inne på kommer vi verkligen från snöskotertäta områden. Vi har samtliga skotrar och är med i skoterföreningar. Vi har också ett tryck på oss när de här frågorna inte kommer någonstans. Man vill styra upp på olika områden. Vi får väl ta en interpellationsdebatt också med miljöministern i frågan.
Det finns en hel del andra skoterfrågor som inte handlar om terräng utan om det område som Åsa Torstensson ansvarar för. Till exempel är en fråga som diskuteras i skoterföreningarna om hjälmtvång ska gälla inom skotertrafiken. Det är många typer av skador som uppkommer på grund av att skoterförare och -passagerare inte bär hjälm. Som skoteråkare räknas man som trafikant.
Då undrar man varför det är olika bestämmelser för körning på olika platser i landet, utanför respektive inom detaljplanerade områden och renbetesfjäll med mera. Det måste bli en praktisk styrning som gäller som riktlinje för fortsatt utveckling, som vi nu har bara i Jämtland. Vissa bestämmelser gäller i Härjedalen, andra bestämmelser gäller för skotertrafiken i Åre och ytterligare andra bestämmelser på ett annat ställe.
Det irriterar naturligtvis skoteråkarna och även turisterna som kommer dit upp. Jag kommer att ge flera förslag i tredje inlägget, Åsa Torstensson. Man kan också fråga sig varför det inte är möjligt, som i Kanada, för skoteråkare att nyttja allmän väg med begränsad hastighet för att kunna ta sig till svårtrafikerade platser lagligt, exempelvis till mackar, hotell och liknande. Det gäller vid snöbelagd väg.
Som det är nu kör många längs vägen, och de kör väldigt, väldigt fort för att ingen ska hinna se vem det är. Då vore det betydligt säkrare för alla om man fick möjlighet att köra på vägen i stället. Vad avser ministern att göra åt trafiksäkerhetsfrågorna?
Gunnar Sandberg (S):
Ideellt arbete är något som de som jobbar i skoterklubbarna får känna av. De flesta är mycket engagerade och intresserade. Så länge de finns kvar kommer åtminstone de att ordna skoterlederna men med skiftande kvalitet. Det är därför man vill styra upp det så att man kan klara det även utan dessa personer.
De kommer att falla bort, för många är äldre och har varit med länge. Kommersiella företag vill också ha mer styrning på de regler som gäller. Jag nämnde hjälmtvång i mitt förra inlägg. Det finns fler frågor som borde stärkas.
Det måste komma till stånd någon typ av möjlighet att fastställa leder och lagligt kunna ta betalt för att köra på dessa. Det handlar om att säkerställa trafiksäkerheten, och ersättningen till markägare är ett problem. Det måste också finnas möjligheter till bra preparering. Med tanke på dagens trafiktryck längs fjällkedjan borde det upprättas något liknande Kungsleden, kanske från Sälenområdet upp till norr, så att man kan köra på ett säkert sätt.
Det ska också vara lättorienterat med likartad skyltning längs hela vägen. Samebyarna måste släppa igenom säkrare passager genom fjället. Under vinterförhållanden innan förbudstiden är det konstigt att man stänger av stänger av fjället på grund av att trafiken kan störa renskötseln. Vi som bor i fjällregionen vet att fjället inte är någon naturlig plats för renar under vintern. Då bedrivs renskötseln nere i skogslandet.
En annan sak som vi var inne på är alkoholbestämmelserna. Många anser sig lite orättvist behandlade. Många sörlänningar som turistar i fjällområdena tror att samma promillehalt gäller för att köra skoter som för att köra båt. Men det gör det inte. Det tycker man är ett problem. Frågan om ledvärdar är viktig.
Det finns ett projekt i Skåne för att kolla sjösäkerhet och alkohol. Det är något som statsrådet kan bevaka. Man skulle kunna tänka sig att ha något liknande i fjällen, med ledvärdar som kollar skoteråkarnas alkoholhalt.