Maria Larsson (KD):
Målsättningen med den stora satsning som regeringen har gjort på en handlingsplan för att minska våldet mot kvinnor är också att öka likvärdigheten i landet. Vi kommer naturligtvis att följa upp det vi har gjort, inte minst förändringen i lagstiftningen från ett "bör" till ett "ska". Det är ännu lite tidigt att säga något, men återigen: Det vi kan säga är att kvinnojourerna har fått ökade medel 2007 jämfört med 2006.
Lagstiftningen ska följas upp och utvärderas. Det är naturligtvis så att ytterligare utbildningsinsatser kan behövas till socialtjänstens personal. Det är därför vi också tar fram den här typen av metodverktyg. Jag kan se bakåt i tiden att väldigt lite har gjorts av den tidigare regeringen med att hjälpa socialtjänsten att hantera det här frågeområdet med kunskapsbaserade verktyg och med bra redskap i det dagliga arbetet. Här försöker vi förbättra kunskapsläget.
Det tror jag kommer att ha betydelse också för en ökad likvärdighet och för synen att de här frågorna är väldigt viktiga. Tilldelningen av medel har två delar, dels de medel som Socialstyrelsen tillhandahåller som går direkt till kvinnojourer, brottsofferjourer och tjejjourer, dels de här andra medlen som fördelas via socialnämnderna.
Så är det också för att betona att det faktiskt är socialnämnden och kommunen som har ansvaret enligt lagen att se till att stöd och hjälp ges till våldsutsatta kvinnor och barn som bevittnar våld.
Det ansvaret ska vi inte ta ifrån kommunerna och lägga över på kvinnojourerna, men i vårt uppdrag för de 109 miljonerna har vi tydligt skrivit in vikten av ett samarbete för att tydliggöra för kommunerna att det här är ett uppdrag som man inte klarar på egen hand utan som kräver ett samarbete. Och som sagt var: Även i denna del kommer vi naturligtvis att utvärdera. Sedan skulle jag vilja säga något om frågan om särskilt utsatta grupper.
Det är en del av uppdragen i handlingsplanen som handlar om detta, och vi har uppmärksammat den här problematiken. Det handlar om kvinnor med funktionsnedsättning men också kvinnor med utländsk bakgrund och kvinnor som är missbrukare och som genom sitt missbruk får en högre benägenhet att utsättas för våld. Här finns det i handlingsplanen en tydlig planering för vad vi kommer att göra.
Vi kommer att göra en utbildningssatsning för personal som ger stöd och service till personer med funktionsnedsättning för att de ska vara observanta och kunna iaktta och veta vad de ska göra om de ser någonting. Vi kommer också att avsätta särskilda medel för att handikapporganisationerna ska kunna förebygga och uppmärksamma våld mot personer med funktionsnedsättning.
Vi kommer också att göra särskilda insatser för att öka kunskapen om våldsutsattheten inom verksamhet som riktar sig till missbrukande kvinnor. Vi har alltså identifierat de här riskgrupperna, och vi har en tydlig handlingsplan för att komma längre när det gäller att kunna möta de här kvinnornas behov. Låt mig också säga något om något jag tror spelar väldigt stor roll i det långa loppet.
Vi vet att män som utövar våld mot kvinnor har en väldigt hög återfallsfrekvens om de inte får tillgång till behandling. Därför är det ett angeläget ämne att också ha verksamheter som är riktade mot förövarna, mot männen. Jag är väldigt glad att kunna säga att det här arbetet har stärkts betydligt, och det tror jag kommer att ha väldigt stor betydelse på sikt.
När vi fick en rapport från Socialstyrelsen om de statliga medlen till kommunerna redovisade man att det hade kommit in 89 ansökningar för insatser mot våldsutövande män. Det kan jämföras med satsningen 2006, då nio sådana ansökningar kom in. Här finns alltså ett helt nytt intresse på ett frågeområde som jag tror kommer att vara avgörande för hur vi kan hantera problematiken i framtiden.
Att ge män behandling för att de inte ska bli återfallsförbrytare är en av de allra viktigaste insatserna för att minska våldet mot kvinnor.