Mats Green (M):
Den fråga som vi nu ska diskutera och flyktingsituationen i stort är brännande aktuell, för att uttrycka sig milt, inte bara i den offentliga samhällsdebatten utan också i nyhetssändningar, riksdagsdebatter och fullmäktigedebatter men även runt fikabord landet över, vart man än kommer. Sverige tar, som Morgan Johansson sa, ett mycket stort ansvar för människor på flykt, och vi ska fortsätta göra det.
I synnerhet gäller det föremålet för den här interpellationen, mottagandet av ensamkommande flyktingbarn och de obefintliga förutsättningar som kommunerna har givits av staten för detta. I min valkrets Jönköpings län har samtliga kommuner tecknat avtal om att ta emot ensamkommande barn. En av dessa är Gnosjö kommun, som jag nyligen besökte för information och diskussion om just denna fråga.
Den bild som gavs är entydig och, vill jag påstå, gemensam med övriga kommuner i länet och i hela landet. Gnosjö och många övriga kommuner sitter, fru talman, i en helt hopplös och ohållbar situation, med en mängd utmaningar, både hanteringsmässiga och ekonomiska.
Gemensamt är dock att det i nästan alla exempel är staten som fallerar i sitt stöd och i de förutsättningar som man ger ansvarstagande kommuner, när tvärtom gemensamt för ett lyckat mottagande är att detta förutsätter engagerade, ansvarstagande och innovativa kommunala medarbetare och politiker. Jag vet inte hur många samtal jag har haft, fru talman, med frustrerade och uppgivna sådana, som trots till synes omöjliga förutsättningar får det att fungera.
Den sortens engagemang kan man nog konstatera aldrig någonsin kan kommenderas fram.
Kommunerna brottas med alltifrån svårigheter att rekrytera gode män, Migrationsverkets obefintliga framförhållning vad gäller placering, antal och överlämning av ensamkommande barn till aktuell kommun, dess långa utredningstider, komplicerade och otydliga ersättnings- och återsökningsregler till den kanske största utmaningen såväl hanteringsmässigt som ekonomiskt, det vill säga boendelösning och boendeform, som ministern även berörde. Jag kan även nämna utmaningen för skolorna.
Allt detta innebär enskilt och i kombination stora kommunala extrakostnader som naturligtvis får konsekvenser för övriga verksamheter.
Jag får väl säga, fru talman, att det är något anmärkningsvärt att statsministern för bara någon månad sedan, när han var på besök i Jönköpings län, som svar på frågan om vad han ansåg måste göras för att hantera den alltmer akuta samhällsutmaningen svarade: Nu måste kommunerna börja ta sitt ansvar. Då vill jag säga: Kommunerna är just de som tar sitt ansvar - nu måste staten göra sitt.
Morgan Johansson klassificerade i går själv situationen som ohållbar. Om jag ska vara lite kritisk anser jag väl att en hittills ganska handlingsförlamad regering nu måste se till att det ohållbara inte brister. Men nog om det. Nu är vi där vi är.
Jag har ställt ett antal konkreta frågor men inser att jag kommer att få återkomma om detta, eftersom förhandlingar om den akuta hanteringen pågår i detta nu.
Jag kommer också att återkomma med en diskussion om kommunernas långsiktiga förutsättningar och statens stöd, för även om tillflödet av ensamkommande barn skulle upphöra vid årsskiftet, vilket det självklart inte kommer att göra, kommer utmaningarna att vara jättestora, och vi måste hitta en högkvalitativ, uthållig och realistisk väg att hantera detta även i läge två.