Carl Bildt (M):
Låt mig börja med att säga att jag tror att det är rätt att säga att man i Erbil och Sulaymaniyah lyssnar på oss lite mer än vad man lyssnar på andra länder på grund av de mänskliga och andra politiska kontakter som har kommit att utvecklas under åren. Därför tycker jag att det är viktigt att vi har möjlighet att föra dialogen direkt. Det kan handla om besök av riksdagsledamöter på det sätt som har skett. Jag tror att det är värdefullt för att där framföra uppfattningar. Jag har också haft möjlighet i det här fallet att tala direkt med premiärminister Barham Saleh.
Man lyssnar. Det innebär inte att det omedelbart blir en dramatisk förändring av läget. Skulle den svenska verbala utrikespolitiken ha en sådan kraft att den omedelbart kunde förändra läget i världen kan jag försäkra er att världen skulle vara ett bättre ställe på många orter än vad den är i dag.
Vi är ibland begränsade till att säga vad vi tycker och att utveckla kontakterna på ett sådant sätt att det tas på allvar och att man vet att när vi framför dessa åsikter är det för deras eget bästa egentligen. Jag tror att vi har den relationen, och vi ska fortsätta att utnyttja den på det sättet. Sedan vet vi alla att det tar lång tid att bygga demokrati. Områden och länder går inte från noll till hundra procent demokrati på ett ögonblick.
Och vi har ofta i biståndspolitiken och i utrikespolitiken i övrigt att arbeta i skuggzoner, i gråzoner och i övergångslägen där perfektion är det som vi minst hittar men där vi får arbeta utifrån de förutsättningar som faktiskt finns. Det gäller i Irak, också i de kurdiska områdena. Jag vet inte vad som ledde till att delar av biståndet hade återbetalats. Det var väl antagligen därför att de inte hade uppfyllt villkoren. Vi har ju också vissa krav också på användningen av skattebetalarnas medel. Men det är klart att det är bra att vi var där.
Vattenprojektet är självfallet också bra. Jag har själv varit i Erbil och besökt kvinnoorganisationer som arbetar med hedersmord. Även om man förtrycker demonstranter på ett sätt som vi fördömer ska vi inte sluta att stödja dem som arbetar för att motverka hedersmord, för väldigt mycket av detta är värdefullt. Det tror jag att Bodil Ceballos och jag i grunden är eniga om.
Jag ska bara säga något kort om detta med uttalandepolitiken, där vi har lite olika syn. När Catherine Ashton gör ett uttalande tycker jag att det är viktigt att inte devalvera det genom andra uttalanden. Vad innebär då devalvera? Jo, säg att hon gör ett uttalande i exempelvis den här frågan, och sedan gör Sverige och ytterligare fyra länder ett likadant uttalande, men inte de andra 22.
Då sänds omedelbart signalen att det var ett uttalande av Catherine Ashton som stöddes bara av 5 länder i stället för av de 27. Skulle vi få både Catherine Ashton och alla 27 EU-medlemsländer att göra ett gemensamt uttalande, då är kraften i uttalandet där, men då är det rätt meningslöst om de 27 länderna gör egna uttalanden. Men gör hon ett uttalande och vi gör nationella uttalanden som aldrig blir 27 tenderar det att devalvera det gemensamma uttalande som vi har förhandlat fram.
Det här är ett lite nytt sätt att bedriva en kraftfull global utrikespolitik på som vi tar oss in i genom Lissabonfördraget. Det är också därför som jag tycker att det är viktigt att vi inser att det är så här. Sedan kan man också ta del av den svenska politik som kommer till uttryck genom Catherine Ashton på Utrikesdepartementets hemsida, och därmed är det Sveriges politik som uttrycks genom dessa uttalanden.
Och det gäller inte bara de 27 länderna utan också andra länder som associerar sig med detta, i de flesta fall till exempel Norge.