KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gabriel Wikström (S):
Det vi pratar om är ett EU-direktiv som förhandlades fram under 2013 och antogs våren 2014. Därefter tillsatte den dåvarande borgerliga regeringen en utredning som tittade på hur detta skulle kunna implementeras. Utredningen blev klar i februari förra året, 2015. Både i utredningen och i direktivet stod det klart och tydligt att detta skulle vara genomfört den 20 maj i år.
Det som detta innebär är att produktionen av tobaksförpackningar måste ställas om senast den 20 maj 2016, medan produkter som har tillverkats före detta datum får fortsätta att säljas till och med den 20 maj 2017. Det här har varit väl kommunicerat. Tobaksindustrin har via sina företrädare varit med och diskuterat förslaget på olika sätt och vänt och vridit på argumentationen.
Om snuset skulle ta slut i affärerna den 21 maj är det därmed tobaksindustrins ansvar.
Gabriel Wikström (S):
Att man inte ska få skriva ut nikotinhalten beror på att man inte ska kunna marknadsföra en tobaksprodukt som något mindre nikotinhaltig än andra och påstå att den därmed är hälsosammare. Christian Holm Barenfeld kallar detta för förbudsiver. I så fall är det en förbudsiver som den tidigare borgerliga regeringen förhandlade fram och som vi delar med övriga EU-stater.
Gabriel Wikström (S):
Det är mycket riktigt så att vi i år anslår 64 miljoner till idrottsrörelsen. Dessa pengar har redan kommit väl till pass. Idrottsrörelsen har gjort en fantastisk insats i att skapa bra aktiviteter för nyanlända som kan innebära ett första steg in i det svenska samhället. Det kan innebära att de får kontakt och börjar lära sig det svenska språket och absolut att de får en meningsfull sysselsättning. Det har också inneburit att den svenska idrottsrörelsen utvecklats.
Vi vet att på orter där fotbollslaget kanske annars hade tvingats lägga ned eller där man har haft svårt att få tag på deltagare och ledare har man nu en spirande verksamhet. Pengarna har som sagt redan börjat ge resultat. Dessa pengar följs upp precis som övriga anslag som vi ger till idrottsrörelsen i form av formella dialoger som sker under året men också i form av mer informella rapporter och kontakter.
Vi har en löpande och mycket god dialog tillsammans med svensk idrottsrörelse för att se hur dessa pengar kan användas ännu bättre.
Gabriel Wikström (S):
Precis som jag nyss nämnde i min inledning följer vi upp detta. Vi följer upp det i dialogform, och vi vänder och vrider på problemet tillsammans med svensk idrottsrörelse. Vi vet att vi står inför många utmaningar på idrottens område. Men vi vet också att vi har en fantastiskt bra modell för att möta dessa, det vill säga den svenska folkrörelsemodellen. Jag är övertygad om att vi kommer att lösa många av de problem som Bengt Eliasson har tagit upp här i dag.
Gabriel Wikström (S):
Självklart är det staten som ska hålla i taktpinnen när det gäller att reglera och godkänna läkemedel. Vi kan vara stolta över att vi i Sverige har en bra process för detta. Men hur bra den än är jämfört med andra länder är den såklart inte fri från misstag och skönhetsfläckar. Det är bra att Riksrevisionen har utarbetat sin rapport.
Det innebär att vi får bättre kunskap om vad vi och inte minst myndigheten behöver åtgärda för att kunna uppfylla kravet på opartiskhet och oberoende av ekonomiska särintressen. Jag är glad över att vi har rapporten på bordet, och det är självklart staten som ska hålla i taktpinnen.
Gabriel Wikström (S):
Precis som Karin Rågsjö säger har vi en bra modell, och den ska vi inte ändra på i grunden. Däremot behöver även en god modell hela tiden finjusteras. Den rapport som nu har kommit, tillsammans med den dialog som vi kontinuerligt för med myndigheten, hjälper oss att ställa frågor om hur myndigheten ändrar och förbereder sina rutiner och ger oss också en chans ifall det är något som regeringen behöver ändra.
Gabriel Wikström (S):
Precis som Mathias Tegnér säger är detta en oerhört viktig verksamhet i den svenska hälso- och sjukvården. Att få barn är förmodligen den största upplevelse man kan ha i livet. Att det är omgärdat med trygghet och ett fokus just på händelsen i sig och det nyförlösta barnet är oerhört viktigt. Den oro som många nu känner, inte minst inför sommaren, är väl värd att ta på stort allvar.
Regeringen har tillsammans med Sveriges Kommuner och Landsting slutit en överenskommelse som för 2015 och 2016 omfattar totalt 720 miljoner kronor. Det är pengar som ska gå till förlossningsvården, till att stärka bemanningen, till att betala ut studielön till dem som vill utbilda sig till barnmorskor. Utöver detta har regeringen utökat antalet platser på barnmorskeutbildningen med 250 platser.
Vi tror att det är viktigt för att kunna stärka förlossningsvården i hela landet.
Gabriel Wikström (S):
Vi har slutit en överenskommelse som innebär att ett antal miljoner kronor varje år kommer att gå till förlossningsvården i Stockholms läns landsting. Med grundproblemet bakom att Stockholms läns landstings förlossningsvård sticker ut är att man har bedrivit en ideologisk experimentverkstad där man har lekt marknad med en del av hälso- och sjukvården som mer än andra ska drivas efter behov och vara fredad för nyliberala experiment.
Gabriel Wikström (S):
Den kömiljard som Lotta Finstorp med flera ofta omhuldar tog Alliansen bort i sin egen budget inför 2015. Det tyder väl på att man gjorde samma analys som regeringen, det vill säga att den inte längre fungerade som ett incitament för att minska köerna. Vi såg en ökning av köerna redan under kömiljardens tid.
Om man vill angripa den här problematiken måste man angripa grundorsakerna. En av dem är bland annat det som Lotta Finstorp pekar på, kompetensförsörjningen inom hälso- och sjukvården. För att komma till rätta med kompetensförsörjningen har jag, tillsammans med parterna på arbetsmarknaden och ett antal andra aktörer, bland annat universitet och högskolor, under året ägnat mig åt att tematiskt gå igenom vilka delar vi behöver förbättra - gemensamt eller var och en för sig.
Professionsmiljarden har också kommit till för att hjälpa till att lösa kompetensförsörjningen som sådan.
Gabriel Wikström (S):
De insatser som vi nu gör på området är bra. Vi kan inte minst se ökad samverkan mellan Försäkringskassan å ena sidan och hälso-och sjukvården å andra sidan. Ur ett rent hälso- och sjukvårdsperspektiv behöver vi dock göra mer för att korta kötiderna. Jag vill särskilt framhålla regeringens cancersatsning, som går ut på att korta väntetiderna i cancervården men också på att öka jämlikheten över landet. Det är en metodik som vi säkert kan använda på fler områden inom hälso- och sjukvården.
Gabriel Wikström (S):
Det är precis som Anna Wallentheim säger, att svensk idrottsrörelse kan betyda väldigt mycket för integrationen. Den har också gjort det, inte minst under den svåra tid som vi delvis har bakom oss.
Regeringen har naturligtvis i samråd med idrottsrörelsen sett det här och velat bidra på så sätt att man ger ett årligt anslag om 64 miljoner kronor vid sidan av ungefär 133 miljoner i generella anslagsökningar till svensk idrott. Dessa pengar går till att bygga starkare föreningar för att de ska kunna bidra till att nyanlända ska få vettiga fritidsaktiviteter och också en första fot in i det svenska samhället.
Idrottsrörelsen har under den här perioden byggt upp en struktur runt om i hela Sverige. Den lämpar sig väl för nästa fas som man nu går in i. Det handlar om att inte bara jobba med nyanlända, utan också med människor som har fått uppehållstillstånd i Sverige och behöver komma in i det svenska samhället.
Gabriel Wikström (S):
Hbtq-frågorna har ju uppmärksammats i idrottssammanhang. Man har visat att idrotten inte alltid har varit på tårna. Detta har svensk idrottsrörelse tagit på stort allvar. Vi har sett flera vällovliga arbeten runt om i landet, inte minst till exempel hockeyn i Kiruna. Men vi kan också se att Riksidrottsförbundet nu tar ett större grepp kring frågan för att mer systematiskt och tvärs över all idrottsrörelse bidra till att den välkomnar också hbtq-personer.
Gabriel Wikström (S):
Det är ju en väldigt angelägen fråga som Yasmine Larsson ställer. Vi ser hur den psykiska ohälsan ökar och kryper längre ned i åldrarna. Därför har regeringen gjort ett omtag på området psykisk ohälsa. Det innebär bland annat att vi satsar nära en halv miljard kronor per år på ungas psykiska ohälsa.
Nu behöver vi bygga upp just det som Yasmine Larsson efterfrågar, nämligen möjligheten att tidigt möta inte minst unga flickor som mår dåligt. Dessa strukturer saknas på många håll. Därför har vi gett extra pengar till landets ungdomsmottagningar för att de bättre ska kunna jobba med den här problematiken. Vi har satsat pengar på elevhälsan för att den redan i skolan ska kunna möta barn och unga som mår dåligt.
Vi har också satsat på kommunernas arbete och vården i stort. Sammantaget innebär detta att vi kan arbeta mer preventivt och satsa mer förebyggande.
Gabriel Wikström (S):
Frivilligorganisationerna är, som sagt, väldigt viktiga i det här arbetet. Genom en mer stabil struktur där vi har stärkt primärvården, ungdomsmottagningar och elevhälsan i skolan kan vi också bidra till att kunskapen om hur man jobbar med psykisk ohälsa sprids ut och kommer närmare inte minst frivilligorganisationer som därmed kan få både verktyg och kompetens för att jobba med unga och ungas psykiska ohälsa.
Gabriel Wikström (S):
Det var just den här typen av universallösningar och alexanderhugg som jag nyss varnade för. Jag tror nämligen inte att någon återinförd kömiljard skulle lösa den situation vi befinner oss i. Den tar inte fasta på att det är problem med kompetensförsörjningen som är roten till att köerna nu ökar. Kömiljarden hade sina förtjänster. Vi såg hur köerna minskade under dess första år.
Men vi såg också hur köerna började öka under kömiljardens sista år, det vill säga alliansregeringens sista år vid makten. Det var väl därför som inte bara den här regeringen ensam utan också allianspartierna gjorde analysen att kömiljarden i dess dåvarande form inte var mycket att hålla i handen och inte skulle lösa de problem med tillgängligheten som man såg började växa.
Från regeringens sida bestämde vi oss för att ta fasta just på kompetensförsörjningsproblematiken. Det är kanske den fråga som jag har ägnat mest tid åt som ansvarigt statsråd. Det ska för det första ske via de pengar som vi fördelar till landstingen för förbättrad kompetensförsörjning.
Som jag redogjorde för nyss ska de kunna gå till studielön för sjuksköterskor som utbildar sig till specialistsjuksköterskor, förbättrad digitalisering och naturligtvis förbättrade arbetssätt inom vården. För det andra ska vi i väldigt nära samarbete med parterna och tillsammans med ansvariga myndigheter rigga system för att förbättra kompetensförsörjningen.
Ett tydligt exempel är de flaskhalsar som finns i samverkan mellan högskolor och huvudmän. På grund av bristande kommunikation har man till exempel inte VFU-platser eller andra platser som gör att studenter kan genomföra den praktik eller verksamhetsförlagda utbildning som de har rätt till.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill inte behöva upprepa min tidigare replik, där jag talade om analysen bakom att vi tog bort kömiljarden. Som sagt ville även Alliansen ha bort kömiljarden, även om man i sin tur ville utveckla den till någonting annat. Analysen var att den hade spelat ut sin roll och inte längre hade de effekter som man såg i början.
Vi trodde helt enkelt att vi kunde använda pengarna på ett bättre sätt, och vi ansåg att ett bättre sätt var just att gå till botten med problemet, det vill säga kompetensförsörjningen. Cecilia Widegren efterlyser återigen ett universalredskap. Jag kan bara återigen varna för en övertro på att man med ett alexanderhugg eller en universallösning ska lösa tillgänglighetsproblematiken i vården. Det finns inget sådant.
Det vi står inför är en situation där vi har allt fler äldre patienter som kräver alltmer vård och omsorg, samtidigt som många erfarna specialistsjuksköterskor, läkare, sjuksköterskor och personer ur andra personalkategorier håller på att gå i pension. Det är grundproblemet bakom våra problem med kompetensförsörjningen och våra problem med tillgängligheten. Det är kompetensförsörjningen vi måste lösa inom hälso och sjukvården.
Här saknar jag svar från allianspartierna. Cecilia Widegren har presenterat en kompetensförsörjningsstrategi, säger hon. Men det är 100 miljoner på ett papper, och strategin saknar totalt innehåll. Jag har för min del under mina två år som minister ägnat mig åt att i nära samverkan med de parter på arbetsmarknaden som har ett stort inflytande och tillsammans med ansvariga myndigheter se vad vi i grunden kan göra för att förbättra kompetensförsörjningen inom hälso- och sjukvården.
Men jag förstår att det inte slår väl an hos Cecilia Widegren, eftersom hon fortfarande söker efter en universallösning.
Gabriel Wikström (S):
Jag blir besviken på Anders W Jonsson och på Centerpartiet. Jag känner Anders W Jonsson som en person som det går att resonera med och som brukar ha kloka åsikter om sjukvården och i vilken riktning vi borde modernisera den.
Men att han så till den milda grad trivialiserar en av svensk hälso- och sjukvårds absolut största utmaningar, nämligen kompetensförsörjningen, blir jag besviken på. Vi får gång efter annan rapporter. Eftersom Anders W Jonsson befinner sig i den så kallade verkligheten kan det väl inte undgå honom heller.
Du har väl fått berättat för dig av gamla kollegor, sjuksköterskor eller läkare runt om i landet hur just personalbrist ligger bakom stängda vårdplatser eller att primärvården nu upplever köer. Jag menar att det också är där som vi måste sätta fokus.
Det handlar inte om att på nytt skapa en kömiljard eller något slags system där landstingen tävlar mot varandra om de knappa resurser som finns i syfte att få ned köerna.
Vad vi såg i det systemet var dels att det var de landsting som redan hade ett bra tänk från början som lyckades kapa åt sig den största andelen av resurserna, dels att de landsting som hade behövt hjälp med mer pengar eller mer stöd från nationell nivå inte fick det, för tävlan gjorde att de mer eller mindre slogs ut. Det är inte rimligt.
Det rimliga är att vi ger resurser till landstingen och att vi också ger ett nationellt stöd, så att de kan ta sitt uppdrag och sitt ansvar på ett större allvar, och att vi framför allt hjälps åt för att komma åt kompetensförsörjningsproblematiken. Här behöver staten göra mer. Det är jag helt överens med Anders om.
Gabriel Wikström (S):
Jag hoppas att alla har noterat att jag inte har talat om vårdval eller privata vårdföretag här i dag, utan det är Anders W Jonsson som pratar om det. Vad jag har pratat om är hur vi löser tillgänglighetsproblemen inom svensk hälso- och sjukvård. Jag har pratat om kompetensförsörjningen som en avgörande faktor bakom detta, särskilt i ett kort perspektiv.
Jag har också lyft fram de effektivitetsbrister som finns inom sjukvården, där vi behöver göra en stor insats för att reformera svensk hälso och sjukvård, inte minst för att patienterna med de största behoven, det vill säga multisjuka äldre och kroniskt sjuka, ska kunna få den vård de har rätt till och förtjänar. Man kan alltid ha en diskussion om vem som ska ha äran av att ha tillsatt en utredning.
Jag skulle kunna kontra med att Göran Stiernstedt gjorde den största delen av jobbet under vår regeringstid. Kan vi inte bara nöja oss med att det nu har kommit fram ett bra underlag? Nu har vi för första gången på många decennier underlag för att göra en stor hälso- och sjukvårdsreform i det här landet. Jag ser fram emot att samtala med allianspartierna om detta. Jag ser fram emot att hitta gemensamma lösningar.
Den resa vi ska ge oss ut på när det gäller att reformera och förbättra svensk hälso- och sjukvård kommer inte att ta ett eller två år utan ett stort antal år, för det är enorma förändringar som behöver göras. Om vi samtidigt ska komma till rätta med de akuta problemen i svensk hälso- och sjukvård får vi dock inte bara gå på symtombehandling, utan då måste vi gå till roten. Då måste frågan handla om kompetensförsörjning inom svensk hälso- och sjukvård.
Ledarskapet och styrningen är inte oviktigt, men förbättrar vi inte kompetensförsörjningen kommer vi inte att lösa problematiken. Anders W Jonsson har helt rätt i att vi har väldigt många läkare här i landet. Men du nämnde inte att vi samtidigt är ett av de länder i OECD-området som har lägst andel allmänläkare. Det är en viktig orsak till problemet.
Gabriel Wikström (S):
Tack, Barbro Westerholm, för att du lyfter e-hälsofrågorna i den här debatten. Det är frågor som är oerhört viktiga för moderniseringen av svensk hälso- och sjukvård. De är också viktiga mot bakgrund av det nyligen avslutade replikskiftet om hur vi förbättrar kompetensförsörjningen.
Vi vet att när vi jämför oss med andra länder kan vi se att svensk hälso och sjukvårdspersonal ägnar orimligt mycket tid åt dokumentation och administration av olika slag när de i stället borde ägna tiden åt att träffa patienter. Detta skapar inte bara frustration utan också patientsäkerhetsproblem och kan i förlängningen leda till ett minskat förtroende för hälso och sjukvården från patienternas sida.
Därför är detta en fråga som är väldigt angelägen för regeringen. Vi valde att flytta E-hälsomyndigheten, för vi hade en översyn av ett antal myndigheter där vi såg att det är viktigt att statens verksamhet finns över hela landet.
Det är viktigt inte minst utifrån de mål som jag tror att vi är ganska överens om i den här kammaren - att hela landet ska leva och att det inte bara är basala arbetsuppgifter eller verksamheter utan också kvalificerade sådana som ska kunna finnas över hela landet. Vi bedömde att E-hälsomyndigheten var en lämplig myndighet att flytta till Kalmar. Där finns det redan ett litet kluster kring e-hälsofrågorna.
Och vi tror att man, inte minst med tanke på Linnéuniversitets utbildningar, ska kunna klara kompetensförsörjningen. Det betyder inte att det är oproblematiskt. Därför har regeringen både anslagit medel till myndigheten för att man ska kunna klara omflyttningen och gett ett ordentligt stöd i form av organisatorisk kompetens till myndigheten för att man ska fixa detta. Det finns exempel på myndighetsflyttar som inte har varit lika lyckade.
Men hela utgångspunkten är att vi har lärt oss någonting av de exemplen och nu kan göra detta bättre.
Gabriel Wikström (S):
Jag blir lite förvånad, för Barbro Westerholm använde en stor del av sitt huvudinlägg i debatten till att prata om vikten av att den som har ansvar för en fråga får det ansvaret och tar det ansvaret fullt ut. I Sverige är smittskyddsarbetet ett ansvar för landstingen.
Just på hivområdet har man haft en särlösning, där staten har gått in med riktade pengar till organisationerna och till landsting och kommuner. Det har sin grund i synen på hiv och aids. Man har pekat ut detta som någonting specifikt och speciellt, skilt från en del andra smittsamma sjukdomar. Detta har förmodligen varit nödvändigt under resans gång, för det var en speciell situation.
Men det har samtidigt bidragit till att skapa ett stigma och till att man har behandlat detta i särskild ordning. Med den här anslagsöverflyttningen vill vi säga: Hiv är en smittsam sjukdom som andra, och huvudansvaret ska ligga på landstingen i det här fallet.
Samtidigt ökar vi de generella statsbidragen till landstingen med åtskilliga miljarder, vilket gör att det finns pengar för att landstingen även fortsättningsvis ska kunna prioritera detta arbete. Mig veterligen kommer till exempel Västra Götaland att göra just detta. När det gäller den här typen av transitioner vet vi att ideella organisationer ibland hamnar i kläm.
Därför valde vi att säga: Just pengarna till organisationerna ska vara öronmärkta för att de inte ska få indragna medel och därmed svårt att ställa om verksamheten och modernisera den. Vi har valt att göra på det här sättet med hänvisning till principerna för förvaltningen och principerna för smittskyddet.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan inte låta bli att bemöta Emma Henrikssons inlägg om hivanslaget. Varför fick inte landstingen veta det här innan? När jag står i riksdagens kammare måste jag säga: Det är naturligtvis av respekt för riksdagen. Det kan väl inte vara den rätta ordningen att landstingen ska få veta vad som kommer i budgeten innan den har presenterats i Sveriges riksdag? Det verkar mycket märkligt.
När det gäller köproblematiken vill jag försäkra både Emma Henriksson och kammaren att jag är lika orolig som Emma Henriksson. Köproblematiken riskerar att undergräva förtroendet för hälso- och sjukvården. Och den innebär naturligtvis en olägenhet och kanske ett lidande för enskilda patienter.
Därför måste vi mer än vad vi har gjort hittills från olika parter prioritera att öka tillgängligheten inom svensk hälso- och sjukvård. Jag vill än en gång understryka att det handlar om att förbättra kompetensförsörjningen. Det handlar om att åtgärda roten till de problem som vi ser.
Alla inser väl att tillgängligheten försämras om det inte finns läkare eller sjuksköterskor på plats. Det är klart att vårdplatser får stänga om man inte kan garantera patientsäkerheten för att det till exempel saknas specialistsjuksköterskor. Därför har regeringens satsningar varit inriktade på detta. Det var också därför som vi tog bort kömiljarden.
Vi såg att de pengarna skulle kunna användas bättre och att de skulle göra mer nytta om de användes till insatser för att förbättra kompetensförsörjningen. Ett av de områden där de kanske har gjort allra mest nytta handlar om att ge bra ekonomiska villkor för de sjuksköterskor som väljer att utbilda sig till specialistsjuksköterskor. Det är ett område där det har rått brist i Sverige under väldigt lång tid.
Gabriel Wikström (S):
Jag inser naturligtvis att det ingår i oppositionens uppgifter att kritisera regeringen.
Men det oroar mig att man nu så ensidigt har skjutit in sig på att borttagandet av kömiljarden är hela förklaringen till att köerna växer, samtidigt som man säger att införandet av en ny kömiljard är hela lösningen på köproblematiken, särskilt med tanke på att man inom den så kallade Alliansen inte verkar vara överens om kömiljardens förträfflighet.
Emma Henriksson använde en del av sin repliktid till att raljera över Karin Rågsjö och över att Karin Rågsjö och Vänsterpartiet hävdar att det förekommer undanträngningseffekter. Hon läste också högt ur ett antal rapporter.
Den repliken hade lika gärna kunnat vara riktad till Cecilia Widegren, en ledande företrädare för Moderaterna, som för inte alls länge sedan slog fast i en artikel i DN Debatt att kömiljarden hade undanträngningseffekter.
Det verkar alltså råda fullständig oenighet inom den så kallade Alliansen om förträffligheten i detta. I era budgetförslag finns lite olika skrivningar om huruvida man ska införa en kömiljard eller inte. En del har pengar till en kömiljard, fullt ut. En del har pengar till tre fjärdedelars kömiljard. Andra har inga pengar alls till någon kömiljard.
Frågan är: Hur kan man satsa allt på ett kort som det verkar råda så stor förvirring om i det borgerliga lägret?