Ulla Andersson (V):
Det har varit en torr vår i stora delar av landet, men är det något som duggar tätt är det extra ändringsbudgetar i Sveriges riksdag. Det vi nu debatterar är extra ändringsbudget nr 6. I normala fall är det två ändringsbudgetar per år. De brukar innehålla några miljarder per styck och är en korrigering av regeringens politik under pågående budgetår.
När året började stod det klart att det planerades omfattande nedskärningar i välfärden. Därför tog Vänsterpartiet tre veckor in på det här året initiativ till en extra ändringsbudget. Den gick så småningom igenom här i kammaren. Vi förhandlade med Moderaterna och Kristdemokraterna.
Den här extra ändringsbudgeten innehåller utgifter för ungefär 75 miljarder. Det säger något om den ekonomiska kris Sverige befinner sig i och det läge som råder med anledning av coronaviruset. Vi är alla mer eller mindre berörda av krisen.
För en vecka sedan tog vi ett nytt initiativ för att pressa fram nya pengar till välfärden. Det pågick nämligen fortfarande nedskärningar runt om i landet. Då meddelade regeringen tillsammans med sina samarbetspartier att man skulle tillskjuta 6 miljarder till. Trots det vet vi att det fortfarande pågår nedskärningar där ute.
Vi är många som har berörts av coronaviruset i familjen, i släkten eller på nära håll, och vi bär en oro - med allt vad det innebär. Det är många som har förlorat sina jobb, eller riskerar att förlora sina jobb. Unga kommer att få svårt att komma in på arbetsmarknaden, och hyresgäster står där med en stor klump i magen och undrar hur de ska klara hyran.
Till skillnad från moderater, kristdemokrater och sverigedemokrater - jag förmodar att också centerpartister och liberaler vill fortsätta sänka skatter - tror inte vi att välfärden kan finansieras genom trolleri.
Vänsterpartiet har i processerna med de extra ändringsbudgetarna försökt att arbeta för att de helt enkelt ska bli bättre. Förslagen ska bli bättre, och vi har lyft fram och initierat olika frågor. Till exempel var vi tidigt ute och krävde en förstärkt a-kassa, vilket också kom senare. Vi var tidigt ute och krävde att karensavdraget skulle avskaffas, vilket också senare genomfördes.
Vi menar att det är helt rimligt att människor som har tjocka plånböcker och stora rikedomar kan bidra mer så att vi kan få ett värdigare och mer jämlikt samhälle. Till skillnad från Centerpartiet tycker vi även när det inte är coronakris att det är viktigt att människor inte är fattiggjorda utan får värdiga levnadsvillkor. Därför är det rimligt med en förhöjd a-kassa och att göra den mer tillgänglig för fler.
Fast det är en sanning med modifikation, för karensavdraget är inte avskaffat. Det har blivit ett karensbidrag. Det är enbart avskaffat för personer med mycket låga inkomster. Det är bra i sig, men det är jobbigt nog att vara undersköterska och behöva vara hemma från jobbet när alla behöver ens hjälp.
När man mister jobbet ska det väl inte vara på det sättet att man inte ska vara kvalificerad för a-kassa. Det är självklart att vi ska ha en värdig och trygg a-kassa med god ersättningsnivå för människor som förlorar jobbet. Vår ingång är att människor vill bidra till samhällsbygget. De allra flesta gör också så gott de kan i det.
Att då också behöva förlora ekonomiskt när man har så låg inkomst som ungefär 25 000 i månaden på att tvingas vara hemma för till exempel snuva - vilket man ska - är inte rimligt. Därför borde karensavdraget avskaffas helt och hållet. Vi har också föreslagit en fond för hyresgästerna så att de kan få nedsatt hyra, precis som företag.
Under debatten och under den tid vi har levt med corona har det ofta pratats om hjältar i vård och omsorg. Det är bra. Det är bra att man lyfter fram deras arbete och synliggör deras insatser.
Nu inför regeringen en förstärkning av bostadsbidraget, och det är bra i sig, men det når inte riktigt samma målgrupp. Jag skulle vilja uppmana regeringen och samarbetspartierna att titta på vårt förslag och att även införa ett moratorium mot vräkningar under krisen. Vänsterpartiet var tidigt ute och krävde mer pengar till välfärden.
Men låt mig konstatera att de insatser som görs nu är insatser som har gjorts också tidigare. Visst är det nu under starkare press och större stress, och det är ett väldigt viktigt och centralt arbete för hela samhället. Men det är det också till vardags. De gamlas omsorg är central för hela välfärdsbygget, inte minst ur ett feministiskt perspektiv.
Det är inte rimligt att det pågår omfattande nedskärningar runt om i landet mitt i den värsta krisen. Varför ska det vara nedskärningar i förskola och skola, i äldreomsorg och i vård när dessa tjänster behövs så mycket såväl i normalt läge som än mer i en ekonomisk kris?
Vi kvinnor arbetar ofta inom äldreomsorgen. De gamla som tas om hand är också ofta äldre kvinnor. De har nämligen tidigare tagit hand om sina äldre män. Likadant är det med vården. Där kämpar man. Och det har man gjort länge, med alltför få resurser. Herr talman! Jag tänker ägna större delen av mitt anförande åt just äldreomsorgen.
I januari drev vi igenom 7 1⁄2 miljard tillsammans med Moderaterna, och återigen i vår har vi tagit nya initiativ och på så sätt fått fram mer pengar. Men nedskärningarna fortsätter. I dag kan jag läsa i tidningen hemma att Gävle kommun ska spara 167 miljoner och att varsel kan väntas. 167 miljoner motsvarar ungefär lönerna för drygt 300 anställda.
Äldreomsorgen är den kommunala verksamhet som har haft mest omfattande nedskärningar under längst tid. Det som den behöver är resurser. Det är resurser för att motverka delade turer, minutjakt, stress, dåliga arbetsvillkor och en ständig press.
Jag kan lova er att varenda en av dem behövs i Gävle kommuns service till sina medborgare. Inte behövs det färre förskollärare, färre lärare eller färre undersköterskor, utan det behövs fler. Så varför spara under en ekonomisk kris som denna - en coronakris? Det tycker jag att regeringspartierna och samarbetspartierna borde svara på. Det behövs mer pengar till välfärden.
Jag har tillbringat mycket tid med att praktisera i äldreomsorgen under de år jag har varit kommunalråd men också som riksdagsledamot. En gång i tiden jobbade jag också i äldreomsorgen. Jag har valt att göra praktiken för att skapa mig en egen bild av läget i äldreomsorgen. Den kan lätt sammanfattas så här: De anställda säger "Vi gör ett väldigt viktigt arbete. Vi uppskattar och gillar vårt arbete. Men vi har väldigt dåliga arbetsvillkor.
Den budget vi nu debatterar innehåller framför allt ett stort permitteringsstöd, det vill säga en utvidgning av det redan befintliga permitteringsstödet. Det är mycket bra och mycket nödvändigt. Ungefär 500 000 personer i Sverige är permitterade i dag. På det finns en arbetslöshet om 450 000 personer. Det är historiska siffror i helt fel riktning. Arbetslöshet tär på så många sätt.
Vi har dåliga löner, och vi har alltför lite tid att utföra den omsorg som faktiskt skulle behövas. Det är en ständig jakt på tid. Vi är för få." När jag pratar med de gamla säger de: "Vi uppskattar mycket dem som kommer hit. De är väldigt många, och de är alltid stressade.
Den slår mot ekonomin för såväl individen som samhället, staten, kommunerna och regionerna. Den tär på sammanhållning och framtidstro. Människors vilja att bidra tas inte till vara, och de tappar självförtroende och får se sina kunskaper och färdigheter vittra sönder. Samhället förlorar det som är grunden för allt välstånd och all välfärd. Därför är det bra att det finns ett permitteringsstöd så att jobb kan räddas.
Vi önskar att de hade mer tid, för vår skull men också för deras egen skull." Jag ska ge några exempel på hur det kan se ut när det inte är kris.
Själva syftet med stödet är att rädda jobb, att känna trygghet i en svår tid, så att företagens kompetens och kunnande tas till vara och så att företagen ska vara beredda när ekonomin vänder igen. Nu föreslår man en utvidgning av stödet, och det tycker vi är bra. Skattebetalarna ska ta en större kostnad åt företagen.
Jag praktiserade i en kommun där två undersköterskor under arbetstid tre gånger per dag åkte tio mil, fem mil dit och fem mil tillbaka, men kommunen hade ingen budget för att finansiera de resorna. Man fick alltså inte betalt för den tid man satt i bilen.
Då tycker vi i Vänsterpartiet att det är rimligt att de företag som ska uppbära den utvidgade del som skattebetalarna ska stå för borde ha kollektivavtal. Det hade vi gärna väckt motioner om - men det går ju inte till en extra ändringsbudget. I utskottet har Vänsterpartiet också tagit upp att permitteringsstödet inte ska få användas till uppsägningslöner.
I samma kommun sa cheferna: När vi får vår budget vet vi redan från början att den inte räcker året ut. I en annan kommun sa chefen: Vi vet att vår budget inte räcker till - den räcker inte till telefonkostnaderna eller till bensinkostnaden för bilarna, och vi kommer inte att ha råd med vikarier. I en kommun som jag besökte hade man haft fortbildningsstopp i flera år, i en annan i ett år.
Inte ett enda parti har tyckt att det är rimligt. Trots att permitteringsstödets hela syfte är att rädda jobb tycker övriga partier att skattebetalarnas pengar ska användas till att betala uppsägningslöner för företagen. Varför? Varför ska inte företagen själva stå för kostnaderna för uppsägningar när skattebetalarna vill rädda jobb?
Det är så det ser ut. Jag pratar ofta med undersköterskor när jag är ute. De berättar om delade turer. De kan åka hemifrån vid halv sju på morgonen och komma hem vid tio-elva på kvällen. Samtidigt har de fått sitta på jobbet i tre timmar mitt på dagen och vänta. Under den tiden har de inte hunnit åka hem, men de kanske har kunnat ta en promenad, ätit lite grann och funderat på livet eller vad de ska göra på jobbet - obetalt, så klart.
Varför ska skattebetalarna betala dessa pengar till företagen för att de säger upp sina anställda? Vad är syftet med det? Inte ett svar. Jag hade hoppats få något svar i dag - men tyvärr inte. Det är inte alls rimligt att permitteringsstödet får användas på det sättet.
De är borta 13 timmar från hemmet och har betalt för kanske halva den tiden eller några timmar till. Så ser arbetsvillkoren ut i äldreomsorgen. Vi kan se att 25 procent av de anställda har tillfälliga anställningar. 20 procent är timanställda. Här i Stockholm ser det betydligt värre ut än genomsnittligt. Det är borgerligt styrda kommuner. Danderyd, en lågskattekommun, är värst.
Det kommer vi i Vänsterpartiet att fortsätta att påminna om, och kanske en dag är det fler som inser att det helt motverkar sitt syfte att använda permitteringsstödet på det sättet. Fru talman! Jag vill också ta upp att vi i Vänsterpartiet om vi fått motionera hade tyckt att vi ska ta bort förmånsbeskattningen på alla de måltider som vård- och omsorgspersonal nu har fått av människor som uppskattar deras hårda arbete.
Där är 43 procent av dem som arbetar i äldreomsorgen timanställda. Kan en sådan verksamhet, en välfärdsverksamhet som är central, anses som viktig politiskt om man misshandlar den på det här sättet? Jag skulle vilja säga nej.
Vi hade tyckt att inte heller personalens taxiresor eller transporter på andra sätt ska förmånsbeskattas. Nu har oppositionen i finansutskottet fått hela finansutskottet att ställa sig bakom ett sådant förslag, vilket är väldigt bra.
Nyligen kunde vi i tidningarna läsa om ett privat bolag som ansåg att två anställda nattetid kunde ta hand om 50 gamla. En sådan verksamhet anses inte vara tillräckligt viktig. Jag hoppas att corona har fått fler att inse hur viktig äldreomsorgen är för vårt samhälle. Äldre ska alltid ha en värdig omsorg.
Jag vill dock passa på att säga att det är bra att man tar bort förmånsbeskattningen men att det man framför allt borde göra är att förbättra arbetsvillkor och arbetsmiljö, höja löner och se till att vård- och omsorgsanställda får fler arbetskamrater.
Stressen, jakten på minuter, de delade turerna och de dåliga arbetsvillkoren måste få ett slut. Det förslag om en utbildningssatsning som finns i den här budgeten tycker jag är väldigt bra. Det var ett förslag som vi hade i vår budget i höstas och som vi återigen förde fram under corona. Den är bra, men den kommer att vara för liten eftersom det behövs 150 000 fler anställda för dagens kvalitet i välfärden fram till 2030.
Vi hade också tyckt att gåvonivån, det vill säga nivån som inte ska förmånsbeskattas, som är satt till 1 000 kronor i den extra ändringsbudgeten borde höjas. Men det är vi ensamma om. Vänsterpartiet står bakom den extra ändringsbudgeten.
Jag tycker också att det är bra att man förändrar studiestartsstödet och gör det tillgängligt för fler. Det är en insats som egentligen skulle behöva vara permanent. Fler behöver läsa, för vi vet att just arbetslöshet ofta orsakas av att man har för kort utbildning. Det är också bra att man kan ställa om mitt i ett yrkesliv och ha förutsättningar och möjligheter att läsa vidare. Därför är det bra att regelverket för studiestartsstödet ändras, men det borde vara permanent.
Vi har ett särskilt yttrande om att vi tycker att det behövs fler åtgärder för vanligt folk, hur vi ser på permitteringsstödet och att vi är glada över att förmånsbeskattningen av måltider och taxiresor för vård- och omsorgsanställda under den här tiden tas bort.
Det är också bra att man ökar järnvägsunderhållet. Det föreslog vi för någon månad sedan. Det skulle behöva vara större, men det är i rätt riktning. Det är bra att man höjer ersättningen under karensdagen - ett karensbidrag som höjs. Men man har inte avskaffat karensavdraget, som man påstår sig ha gjort.
Till sist vill jag bara instämma i Jakob Forssmeds ord "ynkedom" om Sverigedemokraternas inställning till civilsamhällets insatser och när det gäller vilka människor som får ta del av insatserna. Jag vill också säga att jag tycker att det är bra att civilsamhället får mer resurser, men det behövs mer. Det är en omfattande kris som drabbar civilsamhället, och framför allt de människor som de hjälper och finns till för, väldigt hårt.
Men detta får vi återkomma till. Jag yrkar bifall till utskottets förslag, och Vänsterpartiet har också ett särskilt yttrande.