Andreas Carlgren (C):
Först lägger jag märke till att vi är överens om att det är bra med gemensamma EU-regler. Det tycker jag är bra. Jag vill också säga till Sven Yngve Persson att poängen är, inte minst för länder som Sverige som var tidigt ute, att nu ser vi till att andra också får vara med och dra lasset. Det är en fördel när det görs gemensamt i EU, och det var det som var min poäng. Det är också bra att vi är överens om att det ska vara höga ambitioner.
Det ska vi slå vakt om. Det ska vara regler med mer av svenska förutsättningar. Det är en del av argumentationen här. Jag säger då att vi har försökt i flera delar att bygga på svensk förvaltningstradition. Vi har sett till att bygga på miljöbalken, ursvensk i den meningen att den just är till för att avväga olika intressen. Jag konstaterar också att detta inte betyder att allt alltid blir som man vill.
Det blir aldrig så i frågor som avgörs. Ibland blir det beslut som går en emot. Men det kan också vara så att allt inte heller blir rätt. Därför är det viktigt att kunna överklaga och att vi också från vår sida är beredda att ändra arbetssätt, uppbyggnad av hur systemen fungerar eller andra övergripande frågor som kan behöva ändras i detta.
När det gäller målkonflikter vill jag säga att det är just det miljöbalken är till för att avväga, för även om miljöfrågorna är oerhört viktiga och ofta representerar helheten är de inte de enda frågorna man ska ta hänsyn till. Det gäller till exempel i industriernas fall att avväga behovet av ekonomisk utveckling, industriutveckling och jobb mot miljöintressen. Just för detta ska balken kunna fungera.
Det sägs gång på gång att nu har detta helt och hållet hamnat i händerna på tjänstemän. Jag tror alltid att det kan finnas en risk, vilket område det än gäller, att det blir för mycket tjänstemannastyre. Det gäller att hålla efter det. Men här har vi dels sett till att några av åtgärderna till sist ska kunna prövas av regeringen om det gäller övergripande frågor, dels att det i många fall är kommunerna som ska ta besluten om åtgärdsprogrammen.
I alla dem har vi också politiska beslut med, och så får vi väl erkänna att det heller inte alltid blir helt bra bara för att det är politiker som fattar besluten. Vi får också säga att när det gäller misstankar mot tjänstemän, som Sven Yngve Persson var inne på, kan var och en av oss som har sett till exempel hur det går till i bygglovsärenden erkänna att misstankar också finns på andra områden.
Ibland finns det grund för dessa misstankar, ibland inte. Vem betalar? Det är kommuner, myndigheter, i en del fall företag. Det kommer att vara en rad olika intressen i samhället som får vara med och betala. Jag har nu lyssnat noga på Jan-Olof Larssons inlägg. Jag tror att det finns goda skäl att se på hur detta tillämpas i Sverige.
Vad jag har velat undvika är att vi gör en översyn på ett sådant sätt att vi stoppar upp arbetet eller väldigt väsentligt försenar det. Men jag har aldrig uteslutit att det ska göras ändringar i detta. Nu hör jag att Jan-Olof Larsson riktar en våldsam kritik mot hur detta genomförs i Sverige. Det är en kritik som i väldigt hög grad, vilket andra debattörer här har påpekat, träffar min företrädare, den socialdemokratiska miljöministern Lena Sommestad. Jag har velat undvika att arbeta på det sättet.
Det hade varit mycket enkelt att träda in här och bara kritisera dem som gjorde arbetet tidigare, men jag tror att detta skulle riskera att senarelägga viktiga framgångar. Jag säger i stället att är det så att vi ställer orimliga krav i Sverige jämfört med andra EU-länder är jag beredd att pröva det. Är det så att beslut hamnar för mycket i tjänstemäns händer är jag även beredd att pröva det, men jag konstaterar att vattendelegationerna inte bara är tjänstemannastyrda.
Där sitter också representanter för andra intressen med, och det är så vi arbetar i många andra samhällsfrågor.