Thomas Bodström (S):
Frågan om polisen som eventuellt begår brott och hur man då ska agera är ingen ny fråga. Den har funnits under lång tid. Jag såg redan under 90-talet när jag arbetade som advokat många exempel på hur den här frågan uppstod, och jag kan bara säga att det på många sätt har blivit bättre. Kårandan har blivit sådan att man mindre skyddar varandra.
Polisen försvarar inte längre okvädningsord mot svarta människor och så vidare, så mycket har blivit bättre. Men en sak kvarstår: Så fort en polis misstänks för brott uppstår det problem, inte nödvändigtvis problem på det sättet att utredningarna inte sköts på rätt sätt - jag skulle inte vilja säga att de håller lägre standard - men det blir alltid diskussion om det.
Det är ett problem både för de poliser som misstänks för brott och för målsäganden. Vi tog under vår regeringstid initiativ där och lade fram ett förslag som nu finns färdigt i Justitiedepartementet och som samlar damm där därför att Beatrice Ask inte vill göra någonting åt detta.
Men nu har Beatrice Ask världens chans att göra något som många skulle uppskatta, också poliser som är misstänkta för brott - det kan jag säga som har försvarat dem. De säger att de, när de sedan blir friade eller om det inte väcks åtal, får höra: Ja, ja, det var bara för att poliser utredde det. De blir alltså aldrig på riktigt frikända. Vi har även det problemet att målsäganden känner att det inte är någon mening med att anmäla eftersom det ändå är polisen som utreder polisen.
Det skapar myter om att kolleger i rummet bredvid utreder. Så är det inte, det vet vi, utan det är poliser som naturligtvis inte känner varandra. Vi vet att det är särskilda enheter. Men faktum kvarstår: Det är poliser som utreder poliser. Det färdiga förslaget finns. Det är bara för regeringen att trycka på startknappen. Det skulle innebära att vi får en särskild myndighet för detta. Det här är inget nytt som vi hittat på.
Det finns i våra grannländer Norge och Danmark, så det är en väl beprövad myndighetsstruktur som visat sig vara väldigt lyckosam. Det får till effekt att förtroendet ökar. Målsäganden vågar anmäla i större utsträckning. De har större förståelse och större respekt för processen, och poliserna själva som misstänks för brott har större möjlighet att känna sig friade när de väl är friade.
Som det är nu blir konsekvensen - det vet jag som har nära kontakt med dem som arbetar med dessa frågor - att man i vissa fall till och med är så rädd att lägga ned på utredningsstadiet att man i flera fall väcker åtal. Då får vi den situationen att personer som kanske inte skulle åtalas blir åtalade. Vi får vidare den konsekvensen, som man kanske inte har tänkt på, att i många av de här fallen är det inte tillräckliga bevis.
Det kanske inte finns en bakgrund, men man tycker att man har fredat sig själv genom att väcka åtal. Vad får det för konsekvenser? Jo, domstolarna dömer inte annorlunda. Vi får ovanligt många friande domar. Och vad blir då konsekvensen? Jo, man säger: Titta, polisen har många fler frikännande domar än vad gäller vanliga människor. Det handlar mycket om förtroende. Det handlar ytterst om psykologi. Vi har en stor chans att få en ändring.
Vi hoppas, även om vi är i opposition, att förslaget ska genomföras så fort som möjligt. Annars får vi se till att svenska folket ska få avgöra om vi ska ha en sådan här myndighet eller om vi ska fortsätta att låta polisen utreda polisen. Att lägga det under Rikspolisstyrelsen var nog det allra sämsta förslaget, om man vill ha förtroende i de här frågorna, i stället för att lägga det under den högsta ledningen inom polisen. Tänk om, Beatrice Ask, så kan vi nog komma överens i den här frågan.