KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Olofsson (V):
Jag vet att många som har barn, syskon eller andra anhöriga som har Retts syndrom har hoppats mycket på den här interpellationsdebatten. De har hoppats på ett konkret svar och på en uttryckt vilja från socialminister Göran Hägglund att Rett Center ska få finnas kvar med all den kompetens som finns där.
Det är ett oerhört slöseri, när man under många år har byggt upp kunskap om både behandling och forskning, att slå sönder detta för att sedan bygga upp det igen någon annanstans. Det tar mycket kraft och många år att göra.
Därför förstår jag inte riktigt resonemanget som går ut på att för att vi inte har ett nationellt kompetenscentrum till alla de andra nästan 300 sällsynta sjukdomarna ska Retts syndrom inte ha något. Jag tycker att det är helt riktigt, som Göran Hägglund säger, att vi måste titta på alla sällsynta sjukdomar.
Vi måste titta på nationella strategier, på samordning, på samarbete i Norden, Europa och internationellt över lag. De är ändå så pass få, och vi behöver den kunskap som finns i många länder. Men jag kan inte se varför detta ska vara anledningen till att ett uppbyggt kompetenscentrum som vi har sedan flera år ska riskera att slås sönder.
Barn, framför allt flickor, föds med sjukdomen som upptäcks vid mellan 6 och 18 månaders ålder. Man kan leva upp till 60-årsåldern, och det är en sjukdom som påverkar hela livet. Man blir svårt multihandikappad, även om det kan vara lite olika för olika personer. De som är drabbade skulle nog ändå i sluttampen vilja ha ett konkret svar.
Är det viktigt att kompetenscentret får finnas kvar, och vad anser socialministern krävs för att det ska få göra det?
Eva Olofsson (V):
Det är självklart att vi inte kan överpröva rättsväsendet och att vi inte kan säga till Försäkringskassan: Tolka inte si utan så. Jag håller med om det.
Det är därför Vänsterpartiet och funktionshindersrörelsen kräver en förändrad lagstiftning och ett förtydligande där man har en annan helhetssyn på personlig assistans och inte tittar uppdelat på varje moment och räknar ihop så att personen inte får assistans fastän helheten säger att den borde ha det. Man har också skärpt vad som är privat och integritetsnära.
Ministern undviker att säga någonting om skärpningen. Jag ställde en väldigt tydlig fråga. Delar ministern den syn som Försäkringskassan har sagt är okej? Vi i Vänsterpartiet tycker inte att det är okej, och funktionshindersrörelsen tycker inte att det är okej. Därför kräver vi en förändring av lagstiftningen. Det skulle jag gärna vilja ha svar på. Det är inte bara fråga om rättsäkerhet. Det kan vi inte säga något om. Det kan jag hålla med om. Men vilken nivå ska assistansen ligga på? Det är vad det handlar om.
Om man ska göra likadant i hela landet är det viktigt att veta om man ska göra likadant med striktare bedömningar som gör att det blir svårare att få assistans eller om man ska göra likadant där man tar hänsyn till individens bedömning av den privata integriteten, vad som är personligt och privat och har en helhetssyn. Det tar väldigt lång tid. Det har betydelse om det tar sex år.
Det är tusentals människor som drabbas och får sina liv begränsade. Det måste väl gå att få ett svar på frågan om ministern är villig att göra något före 2014 mer än att se till att första prövningen blir bättre, som är en uppfattning som vi kan dela. Är ministern villig att ta kontakt med SKL och fundera på vad som egentligen händer under den här tiden med dem som ska få insatser från kommunerna, eller ska det bli en valrörelsefråga?
Eva Olofsson (V):
Jag tackar statsrådet Maria Larsson för svaret. Ja, jag råkade uppfatta några siffror fel, och det är helt rätt att det ska vara 4,4 procent av Sveriges befolkning som har ekonomiskt bistånd. Bland barn är det 7 procent och bland unga 8,1 procent.
Något som oroar mig, och som jag utgår från också oroar statsrådet, är att andelen med långvarigt bistånd har ökat med närmare 3 procentenheter. Bakgrunden till min interpellation är att allt fler socialarbetare slår larm om en ohållbar arbetssituation. Det har bildats tvärfackliga nätverk i Stockholm, Göteborg, Malmö och Uppsala och på många fler ställen.
De säger att det får vara nog nu. De bryter tystnaden och talar om hur de ser verkligheten dagligdags, att allt fler människor far illa när välfärdens revor blir större och att deras arbetsvillkor blir alltmer orimliga. Det drabbar de människor som de ska stödja, människor i utsatta livssituationer. Akademikerförbundet SSR gjorde med hjälp av Novus en intervjuundersökning om socialsekreterarnas arbetssituation.
Endast en tredjedel svarade att de kunde leva upp till intentionerna i socialtjänstlagen. I Stockholm upplever sju av tio socialsekreterare att det i första hand är kommunens ekonomi och inte klienternas behov som styr valet av insatser. Undersökningen visade att arbetsbelastningen är hög runt om i hela landet, men allra värst är det i storstäderna.
I Stockholm var det 41 procent och i Göteborg 46 procent som ansåg att de inte kunde leva upp till socialtjänstlagen i sitt arbete. Det tycker jag är allvarligt. Man visade också på att det finns en ambition att göra mer dokumentation, att utreda bättre och att arbeta med barns behov i centrum. Det är många saker som är bra, men det har inte tillkommit mer resurser. Det här tar mer tid och längre tid för socialsekreterarna och därmed får de mindre tid för sina klienter.
Resursbrist och överutnyttjande av personalen riskerar samtidigt att hota rättssäkerheten. Vad ser jag då i svaret från Maria Larsson? Hon lyfter upp att det mycket riktigt är kommunernas ansvar. Kommunerna är den yttersta tryggheten och nätverket för människor som far illa och inte kan försörja sig.
Jag tycker därför att det behövs mer än de insatser som Maria Larsson pekade på - evidensbaserat arbete, kunskap och insatser för att utveckla missbruksvård. Det kommer nu en del för att höja ambitionen när det gäller barn och unga. Vi kan se att basarbetet i socialtjänsten på många håll inte fungerar. Det finns inte en rimlig arbetssituation. Från alltför många håll säger man: Vi jobbar inte rättssäkert.
Vi kan inte leva upp till socialtjänstlagen. Jag undrar om Maria Larsson är nöjd med de insatser man gör på nationell nivå, eller behövs det mer? De nationella besluten påverkar arbetssituationen på socialkontoren och allra mest påverkar de de människor i vårt land som är mest utsatta.
Eva Olofsson (V):
Det är kommunernas ansvar, men deras möjlighet att ta ansvar påverkas väldigt mycket av den nationella politiken. När väldigt få i förhållande till tidigare är med i a-kassan, när det är svårt att komma in där och dyrt att vara med, får man väldigt många människor som inte har sin försörjning genom a-kassan.
När människor ramlar igenom sjukförsäkringen och är för sjuka för att jobba men ändå inte får ersättning kommer en del av dem till socialtjänsten. När bostadsmarknaden inte fungerar, när hemlösheten ökar i form av människor som inte har en egen bostad med kontrakt utan måste ha hjälp med sociala bostäder av socialtjänsten, blir man en liten social bostadsförmedling.
Jag kommer ihåg när jag besökte socialkontoret i Angered, som är norra Europas största. Jag blev helt fascinerad av att man var arbetsförmedling, man var bostadsförmedling och man jobbade med rehabilitering för att få in folk på arbetsmarknaden. Man jobbade med många saker som egentligen ligger på andra instanser, men det hade man fått i knäet eftersom det inte fungerade.
Jag tror att det är viktigt att se att det finns ett kommunalt ansvar men att det också finns ett nationellt ansvar. Det är en nationell övervältring, och då måste man ta konsekvenserna av den. Man måste också ta ansvar för att vi har en socialtjänst som fungerar i dag. När man nu bryter tystnaden runt om i landet gör man det på två plan. Man gör det för att man slåss för en välfärd man ser inte fungerar.
Man lyfter fram detta som en av de viktigaste frågorna: Vi måste tala om för politiker och för människor i debatten vad vi som jobbar närmast utsatta människor ser. Man gör det också för att man måste ha en vettig arbetssituation för att kunna jobba på ett bra sätt gentemot dessa människor. Jag vill ställa en sista fråga till Maria Larsson. Ser du inte att det behöver göras ytterligare insatser som läget är i socialtjänsten i dag?
Eva Olofsson (V):
Jag fick inget svar på om det inte är dags att utvärdera hur arbetsvillkoren ser ut efter LOV och ta fram statistik som visar hur det ser ut för all personal, även den som finns hos privata utförare. Det finns nämligen ingen sådan i Sverige i dag, och det är anmärkningsvärt. Det ska inte heller bli lättare för kommunerna att ställa krav. Ska de göra det när det gäller personalpolitiska frågor?
Jag tror att man ska ta det som arbetslivsforskaren Annette Thörnquist lyfter fram på stort allvar. Det stämmer med vad jag ser när jag besöker äldreomsorgen och med vad Kommunal, som organiserar medlemmar, säger nämligen att alldeles för många har alldeles för dåliga arbetsvillkor.
När man börjar trycka ned och inte höjer ersättningarna, börjar tycka att det är okej med fler timanställda och deltidsanställda eftersom det blir flexibelt och billigare säger man också: Ni i kommunen ska klara er på samma kostnad.
Då säger man egentligen att kommunen som ofta har personal som har jobbat länge, har högre löner och ofta är heltidsanställda, som har som mål att inte ha så många timanställda, har arbetsplatsträffar och utbildar sin personal ska klara sig på den kostnaden. Det gör de inte. Då blir den kommunala vården utkonkurrerad på flera ställen runt Stockholm.
Samtidigt försämrar man också arbetsmiljön i kommunen. Eftersom man tillåter dåliga arbetsvillkor hos privata företag har kommunen svårt att ha bättre arbetsvillkor som kostar mer pengar. Därmed trycker man ned hela personalgruppen. Det kan vi inte göra om vi ska få personal i framtiden. Utan personal i äldreomsorgen har vi ingen äldreomsorg.
Det är grundläggande att klara av att rekrytera mer personal och behålla den när antalet äldre ökar. Jag saknar den strategiska frågan i till exempel regeringens skrivning och i den utredning som Maria Larsson pratar om.
Eva Olofsson (V):
Jag är också glad över att vi har en bred konsensus. Den är dock inte hundraprocentig. Vi har haft diskussioner om gårdsförsäljning. Där uppskattar jag att Maria Larsson hamnar på samma linje som V, S och MP, det vill säga att Systembolagets detaljhandelsmonopol går före att vi öppnar mindre spritbutiker här och där i landet. Men de frågorna finns i flera motioner till riksdagen i dag, främst från moderater och Centerpartiet.
Det är väldigt bra att det här steget nu tas och att vi får en utredning, men Alkohollagsutredningen hade redan 2009 ett förslag om att man skulle se över och skärpa till detta. Eftersom den här lagstiftningen har funnits i Norge och Finland har det inte varit helt okänt att det går att skärpa lagstiftningen. Det har skett en liten explosion inom näthandeln.
Systembolaget har besökt socialutskottet och tagit upp näthandeln. Jag tror att det var för ungefär två år sedan man var här första gången och berättade om detta. Jag är nöjd med att vi får en utredning. Jag hoppas att vi får en proposition så fort som möjligt. Det kanske blir en annan regering som får verkställa beslutet, men det ska verkställas, anser jag.
Jag har fortfarande inte fått svar på om det där med "en livsmedelskedja" bara var en felskrivning. Rimligtvis måste det gälla även alla så kallade vinklubbar och försäljare av vin som finns på sociala medier, i reklam med mera och kränger vin utanför Systembolagets hank och stör.
Det handlar inte om att jag som enskild person beställer och tar hem drycker, utan det handlar om att man har upplagringsplatser, bedriver en förmedling av kommersiella skäl och tjänar pengar på det. Jag vill bara ha ett svar. Man måste väl mena även dem? Det var väl bara en felskrivning i svaret?
Eva Olofsson (V):
Jag skulle vilja ställa en fråga. När jag lyssnar här på Maria Larsson får jag intrycket att hon tycker att Finland och Norge har en för sträng alkohollagstiftning och att det ska vara tillåtet med många av dem som håller på att mejla mig och tycker att jag ska köpa vin av dem. Den ståndpunkten har inte jag. I så fall finns det en skillnad mot Vänsterpartiet. Vi är eniga om att strama upp.
Men vi är inte eniga om de modeller som finns i Norge och Finland och att det är jag som privatperson som tar hem något till mig. Det kan transporteras emellan, men det är inte kommersiell verksamhet när det säljs vidare till andra som ska bromsas. Jag vill ställa frågan: Är det City Gross och det andra som ska få fortsätta?
När Systembolaget var hos oss första gången hade inte City Gross börjat. Då var det den andra näthandeln man varnade för, och man talade om att den växer explosionsartat. Jag vill ställa frågan om det innebär att man vill ha en mjukare lagstiftning än i Norge och i Finland och att det är vad man ska utreda. Då har vi nog inte fullständig konsensus.
Eva Olofsson (V):
Nej, statsrådet och Magnus Sjödahl, det är just ett barnperspektiv vi har. Vi i Vänsterpartiet har lagt ett förslag om 300 kronor mer i månaden för alla barn - inte bara för dem som går i fjärde till nionde klass. Det innebär att vi faktiskt satsar mer, och vi gör det utifrån ett barnperspektiv men också utifrån en syn på socialt arbete och på människor som lever med försörjningsstöd.
Hur jobbar man då? Jo, man jobbar med att människor faktiskt ska klara sin ekonomi framöver den dagen de inte lever på försörjningsstöd. Man jobbar med att de ska bli av med sitt riskbeteende och missbruk och klara sin ekonomi. Jag tror att det är oerhört viktigt att komma ifrån denna både moraliserande och kontrollerande syn på socialt arbete som regeringen ger uttryck för.
De här människorna kommer sedan i sina familjer att leva på en inkomst som kanske är lite låg men som inte är försörjningsstöd. Då tror statsrådet och Magnus Sjödahl att det betyder att barnen inte får vara med i föreningsverksamhet, och då försvinner alla pengar till barnen över huvud taget. Om det problemet finns gäller det att jobba med det hela vägen.
Det är det socialarbetarna är till för. Om man inte tror att människor som till exempel har missbruksproblem ser till att barnen får pengar att göra något för, hur ska man då kunna tro att de ser till att barnen får kläder och mat? Det kan man fråga sig. Ska vi börja med kuponger där igen?
Nej, det här handlar om att ha ett barnperspektiv och en syn på socialt arbete där man bygger upp och satsar på människors förmåga att göra det bästa möjliga av de pengar de får. Har de problem ska de kunna bygga upp ett sätt att klara detta själva. Det är ett tydligt barnperspektiv.
Eva Olofsson (V):
Jag ger mig in i debatten av två anledningar. När man ska föda sitt barn är det viktigt att veta att det är en bra och trygg förlossningsvård, att man får plats, att det finns personal som är erfaren och kan stötta tryggt under förlossningen. Vårt mål i Vänsterpartiet är att man ska ha barnmorska som kan följa förlossningen hela tiden.
Jag har varit på BB Sophia, tittat, gått runt, pratat med ledningen och hört deras planer. Man kommer att bygga en fin förlossningsavdelning som också har neonatalplatser.
Men som det har påtalats här finns det inte tillräckligt många barnmorskor i Stockholms län för att kunna bemanna. Det moderatledda landstinget, med Filippa Reinfeldt i spetsen, har inte åtgärdat detta i tid. Det är ju inget nytt problem. Barnmorskorna har protesterat och talat om detta. Vi har kunnat läsa om det i medierna och kunnat ta till oss det.
Man har väntat på att vårdvalet, som statsrådet pratar så fint om, och marknaden skulle fixa detta. Men ett BB, en förlossningsavdelning är ju ingen ö. Något som statsrådet missar totalt, när han säger att vårdvalsreformen är för att driva på för kvalitet och tillgänglighet, är att saker och ting påverkar varandra.
När man startar BB Sophia blir man ju av med barnmorskor på andra förlossningsavdelningar i Stockholm. Dessutom får BB Sophia ta förlossningar bara från vecka 37. De ligger för långt ifrån ett akutsjukhus som har all den kunskap som behövs för att ta hand om mycket komplicerade förlossningar, anses det.
Vi får en situation där många av de mest erfarna barnmorskorna tycker att det är en utmaning och något roligt att starta något nytt gemensamt - det är inte konstigt - men de får alltså ta de lättare förlossningarna, medan mer oerfarna barnmorskor får ta de svåraste förlossningarna från vecka 32. Det är en helt orimlig utveckling, tycker jag.
Jag vet inte om det är ett uttryck för statsrådets humor när statsrådet säger att detta inte har lett till att platserna på förlossningsklinikerna i Stockholms läns landsting har minskat. Nej, det var väl en himla tur. Men det var väl ingen som förväntade sig att antalet platser skulle minska när man startade nya.
Problemet är att det inte finns barnmorskor som kan bemanna dem, och det uppstår problem på flera olika förlossningsavdelningar när man inte kan ersätta den personal som flyttar till BB Sophia. Då uppstår det ju problem även om platserna är fler. En fråga som jag skulle vilja ställa till statsrådet är: Är det verkligen så god idé att göra detta?
Statsrådet har sagt att ni ska driva på för vårdval, för då blir allt bra. Men det blir ju inte bra här. Vårdvalet och marknaden löser inte alla problem. Jag skulle vilja citera min partikamrat Håkan Jörnehed, som är landstingsråd i Stockholm och har drivit de här frågorna länge.
Han säger: Med bättre framförhållning, en successiv utbyggnad av förlossningsvården och en personalpolitik där barnmorskorna inte flyr vården, därför att det är för taskiga arbetsvillkor och dålig arbetsmiljö, skulle vi inte ha den här krisen i Stockholms läns landsting. Är verkligen vårdvalet - och att se varje enhet som en ö och inte planera långsiktigt i en helhet - en bra idé, Göran Hägglund?
Eva Olofsson (V):
Att så många är nöjda med bemötandet från barnmorskor tycker jag visar hur mycket man anstränger sig när man jobbar med människor i viktiga och utsatta situationer som kanske är det viktigaste som händer i livet.
Jag vill fråga statsrådet om det är rätt och om alla barnmorskor har fel när de säger att arbetsmiljön inte är bra, att det finns en risk för säkerheten i förlossningsvården och att människor flyr från barnmorskejobben för att det är för tufft och de inte hinner ta rast. Statsrådet svarade inte på frågan om att regeringen driver på och ger stimulanspengar för att man ska göra vårdval.
Regeringen marknadsanpassar och slår sönder en helhetsplanering i stället för att planera för en helhet och se till att förlossningskliniken kommer nära ett akutsjukhus så att den kan ta förlossningar från vecka 32. I stället hamnar kliniken på Sophiahemmet och får auktorisation från vecka 37 för normala förlossningar. När jag var på Sophiahemmet beskrev de vårdvalet för mig.
De skulle gärna vilja jobba med en kedja från mödravården och framåt. Men de kan inte ha ett sådant koncept för att vårdvalet slår sönder det. Dessutom tycker jag att det är viktigt att säga att man har kunnat välja BB långt före vårdvalet. Att välja BB hänger inte ihop med vårdvalet. De beskrev även för mig vad bristen på platser innebär.
Om man har valt något och väl kommer dit för att föda kan man få reda på att det inte finns plats och att man får åka någon helt annanstans. Att i det läget, som är akut, få ett sådant besked skapar naturligtvis otrygghet. Passar verkligen vårdval här?
Eva Olofsson (V):
Det är inte bara LOV-företaget som pressas, utan också den kommunala hemtjänsten pressas, där man har och vill ha heltider, satsar på att få ned timanställningar och som självklart har haft arbetsplatsträffar och annat. Men helt plötsligt ser de att tiden inte räcker till för detta om de ska klara sig på samma summa som de privata får.
En bra äldreomsorg bygger på mötet mellan personalen och den äldre. Då kan vi inte ha sådan verksamhet som vi har beskrivit här, då kan vi inte ha ett vinstintresse, utan då måste det finns tid. Det måste finnas tillräckligt många äldreboenden. Det måste finnas möjlighet att bestämma över sin vardag på äldreboendet.
Det måste finnas en hemtjänst där personalen har tid att vara hos den äldre och där den äldre själv kan påverka vad man gör, om man vill komma ut en dag när det är vackert väder, om man vill ha något extra gjort hemma, så att man kan anpassa hjälpen efter hur man känner och vill just den dagen. Det måste finnas luft i äldreomsorgen, så att man, när det händer något speciellt, ska kunna göra något utan att behöva stressa ihjäl sig resten av dagen.
Då kan vi inte ha vinstsyftande företag som använder resurser till vinster, och vi måste också ha mer resurser i äldreomsorgen. Vi måste också ha arbetsvillkor som är rimliga för personalen. Är det inte så, Maria Larsson, att LOV leder åt helt motsatt håll?
Eva Olofsson (V):
Jag tänker ställa två frågor till ministern. Den första gäller papperslösa kvinnor. Vi kan själva tänka oss hur det är att leva utan att ha någon reguljär inkomst, kanske med sin familj och sina barn och kanske med en man som utsätter en för våld. Det handlar om att de måste fly från den mannen, att hålla sig gömda för polis och annat och att inte ha någon inkomst. Det är en oerhört utsatt situation.
En annan situation kan vara att de försöker försörja sig på något sätt. Den som anställer dem och kanske betalar bara några kronor i timmen använder sin maktposition för att våldta eller utnyttja kvinnan sexuellt. De vet inte vad de ska göra. Jag vill ställa en rak fråga. Är ministern beredd att titta på situationen så att även papperslösa våldsutsatta kvinnor kan få skydd?
Den andra frågan handlar om basstödet till kvinnojourerna. När vi diskuterar med kvinnojourerna själva är de väldigt tydliga. Det är inte projektpengar eller utvecklingspengar som de vill ha. De vill ha ett grundstöd så att de vet att de kan bedriva sin verksamhet. Det blir ännu mer accentuerat när de får avvisa kvinnor för att det inte finns platser.
De får ha mindre personal fast trycket ökar och lever i osäkerheten att de inte kan planera verksamheten framåt. Vi i Vänsterpartiet tycker att det är självklart att ha ett nationellt basstöd. Vi har avsatt 200 miljoner till det som kan vara en trygg bas. Sedan ska kommunerna ta sitt ansvar ovanpå. Vi ska inte glömma att kvinnojourerna har en väldigt viktig roll för de kvinnor som är våldsutsatta som inte går till socialtjänsten utan vänder sig direkt till en kvinnojour.
De skulle inte ha vänt sig dit om de var tvungna att gå vägen över socialtjänsten. Där spelar kvinnojourerna en väldigt viktig roll.
Eva Olofsson (V):
Jag skulle vilja att Maria Larsson kommenterar att sjuktalen är högst i denna grupp, att sjuktalen och arbetsskadorna ökar samt det som Arbetsmiljöverket rapportar, nämligen att många känner att det är så pressat och stressat att de mår dåligt och inte kommer att orka jobba fram till pensionen. Jag tycker att detta är allvarliga signaler som vi måste reagera på.
Jag tar Kommunals rapport på stort allvar. När vi tittar på denna uppgift vet vi att det i dag finns fler deltider och osäkra timanställningar.
Att ha en otrygg anställning och inte veta om man kan försörja sig själv ger inte trygghet eller inflytande och gör inte att man trivs bättre på jobbet. Jag tycker också att ministern hoppar över resursfrågan. Statsbidragen till kommuner och landsting har inte räknats upp. Man har missat 2 1⁄2 miljard.
Det behöver göras många insatser och en fortsatt långsiktig kompetenssatsning - vi föreslår tio år med utbildningsvikariat. Kommer ni att ha som löfte i valrörelsen att fortsätta den kompetenssatsningen? Genom att satsa på en hemtjänstmiljard hjälper vi till nationellt att leva upp till att tid och personkontinuitet är de viktigaste kvalitetsfaktorerna.
Det tycker vi är en väldigt bra satsning. Jag är helt säker på att vi måste satsa mer resurser på äldreomsorgen därför att den är underfinansierad i dag. Det finns ett värde i att kommunerna tar sitt ansvar, men det är oerhört viktigt att vi också gör det nationellt härifrån. För det handlar om en bra omsorg för de äldre men också om att människor ska orka och vilja jobba inom äldreomsorgen framöver.