Emil Källström (C):
Mitt anförande ska kretsa kring tre självklarheter. Ibland måste man tala även om självklarheter, för gör man inte det är det risk att de slutar att vara självklarheter. Jag tycker att det är självklart att alla kommuner ska ha verktyg för att säkra en god välfärd och grundläggande service i stad och land i hela Sverige. Jag tycker att det är självklart att man i offentlig sektor generellt och på lokal och regional nivå ska bli mer innovativa och produktiva.
Och jag tycker att det självklart att säkra och utöka medborgarnas valfrihet i välfärdstjänsterna, detta oavsett skede i livet eller behov. Herr talman! Jag börjar med den första. Det är självklart att alla kommuner ska ha verktyg för att säkra en god välfärd och grundläggande service i stad och land i hela Sverige. Från och med den 1 januari 2014 kommer vi att ha ett nytt skatteutjämningssystem på plats för våra kommuner och våra landsting.
Det är mycket glädjande att detta kommer på plats, för det ger våra kommuner långsiktiga spelregler att planera verksamheten efter. Centerpartiet har jobbat hårt för detta och ser fram emot att det börjar verka runt om i Kommunsverige när man nu ska besluta budgetar för nästkommande år. Det finns också annat som är positivt när det gäller denna självklarhet. Kommunsektorn står inför svåra beslut och avvägningar framöver.
Vi ska värna välfärdens kärna samtidigt som en demografisk utmaning står på dörren. Förutom den kommunala skatteutjämningen får kommuner och landsting nya verktyg att jobba med, däribland reformerna om kommunala skatteutjämningsreserver.
Man får större möjligheter att rusta sig och samla i ladorna i goda tider för att sedan jämna ut intäkterna i sämre tider. Kommunerna kommer att kunna bygga upp så kallade resultatutjämningsreserver inom ramen för det egna kapitalet. De pengar man då lägger undan kommer att kunna täcka underskott i en lågkonjunktur. Det här började gälla den 1 januari 2013. Också det har varit högt prioriterat från Centerpartiets sida.
Det här stärker det kommunala självstyret, som ju är en central del i tanken om decentralisering och att demokrati ska byggas underifrån. Men det handlar också om att bygga en mer robust kommun- och landstingssektor. Det är självklart att vi i offentlig sektor generellt och på lokal och regional nivå ska bli mer produktiva och innovativa.
I en ofta citerad rapport hävdade SKL, Sveriges Kommuner och Landsting, för några år sedan att fram till år 2035 måste kommunalskatten höjas med 13 kronor för att värna den välfärdsnivå som vi nu tar för given. I rapporten pekar man själv på brister i exaktheten och att detta inte är en fastslagen prognos, men det tecknar ändå en bild av att vi har stora utmaningar i att värna den svenska välfärden framöver.
För mig är det också en självklarhet att vi inte ska höja kommunalskatten med 13 kronor fram till år 2035, men då krävs det något annat i stället. Jag är helt övertygad om att en väldigt stor del av svaret på den här utmaningen är en höjd produktivitet och framför allt en ökad innovationsgrad i hela samhället men kanske framför allt i den offentliga sektorn. Här sker det några spännande saker som jag skulle vilja tala om.
Innovationsupphandling är någonting som blir mer och mer i ropet i Sverige. Det handlar om att man från offentlig sektor upphandlar produkter och tjänster som ännu inte finns. Det är egentligen inget nytt. Man har från offentligt håll under lång tid stimulerat framväxten av produkter som ännu inte lämnat ritbordet. Det må vara ett stridsflygplan eller något annat, men det här skulle vi kunna utnyttja mycket mer.
Varje år upphandlar offentliga organisationer 450-535 miljarder kronor. Det är väldigt mycket. Om en del av dessa pengar skulle kunna gå till att utmana näringslivet och samhällets aktörer till att ta fram de nya tjänster och produkter som kommer att lösa välfärdens utmaningar är mycket vunnet. Som sagt är det en hel del på gång här.
Vinnova jobbar med att ta fram ramar för detta, och inte minst den utredning som ser över den offentliga upphandlingen i Sverige aviserar detta. Vi har en spännande tid framför oss. Ser vi ut internationellt kan vi konstatera att i både USA och Norge pågår det program för detta.
I Norge konstaterar man att det här inte bara är en fråga för politiken utan att det handlar om, precis som i övrig innovationspolitik, att samhällets olika aktörer måste närma sig varandra och jobba tillsammans. När det gäller produktivitetsökning och innovationsgrad skulle jag också vilja nämna de öppna jämförelser som sedan en tid tillbaka sker, inte minst på SKL:s initiativ.
Det finns i Kommunsverige stora skillnader när man mäter hur mycket pengar som man lägger in i en verksamhet, till exempel skola, förskola, omsorg eller något annat, och vilken kvalitet man får ut. Att Sveriges kommuner kan "benchmarka" sinsemellan och den vägen sporra varandra att hitta de bästa lösningarna och bli bättre. Det är mycket positivt. Herr talman! Min tredje självklarhet har också bäring på innovation och nytänk.
Det är självklart att säkra och utöka medborgarnas valfrihet i välfärdstjänsterna. Det gäller hela livet och alla människor. Det anknyter som sagt till produktivitet och innovation för att valfrihet, att kunna rösta med fötterna och välja den aktör som bäst svarar mot de egna behoven, är en av de starkaste drivkrafterna på sikt för att stimulera utveckling. De aktörer som är bäst på att introducera nya metoder och produkter är också de som får flest nöjda brukare.
Jag välkomnar att en utredning nu tittar på hur fler kommuner kan öka valfriheten inom välfärdssektorn, inte minst inom äldreomsorg och hemtjänst. För Centerpartiet är detta givet. Vi vill se en ökad valfrihet i välfärdstjänsterna i hela landet. Vi tycker att en lämplig väg att säkra detta är att lagstifta fram det. Många andra partier vacklar tyvärr i detta stöd, inte minst på vänsterkanten.
Vänsterpartiet representant var mycket tydlig i denna debatt. Även Pia Nilsson från Socialdemokraterna har en utmaning framför sig i och med den stora striden inom partiet. När man har partikamrater som säger "festen är slut, nu ska ni ut" till privata företag som jobbar med att utveckla välfärden har man mycket att kämpa för internt.
Jag kan förstå att Pia Nilsson inte talar om lagen om valfrihet alls utan om den del av välfärdssektorns utveckling som vi alla håller med om är negativ, alltså de dåliga privatiseringarna. Valfrihet kan inte vara ett storstadsprivilegium.
I alla delar av vårt land, i stora och små kommuner, måste vi kunna välja välfärdstjänster. Det kommer att bli viktigt inte minst för nya generationer äldre och nya generationer föräldrar som vill välja skola och så vidare.
Om det inte blir en självklarhet överallt bygger vi upp högre trösklar för att bo i andra delar av landet än de delar där det presenteras.