Ulf Kristersson (M):
Jag är naturligtvis glad att riksdagen instämmer i våra kloka förslag från såväl vårens som höstens budgetproposition. Det är å ena sidan genuint bra att vi då och då har en välfärdspolitisk diskussion som handlar om principer och vad som är rätt och fel. Är vi på väg åt rätt håll i Sverige eller har vi allvarliga problem med de grundläggande konstruktionerna av vår välfärdspolitik?
Å andra sidan är jag förvånad över att jag så ofta hör bredsidor riktade mot den samlade svenska välfärdsmodellen från socialdemokrater. De ifrågasätter hela grundidén bakom huvudbenen i välfärdspolitiken, nämligen den försäkrade inkomsten som bygger på arbete. Det är sjukpenninggrundande inkomst å ena sidan, som inkluderas i kollektiva försäkringar som ger starka skäl att arbeta och betala skatt.
Samtidigt har vi å andra sidan internationellt sett ett omfattande skydd för de människor som inte kan arbeta eller inte har hunnit arbeta av olika skäl. Om allt detta kan man diskutera, men jag tycker att det är anmärkningsvärt att vi allt oftare tvingas försvara den svenska välfärdsmodellen mot socialdemokrater som förefaller ifrågasätta den. Till detta kommer att vi har avtalade försäkringsskydd för en stor del av de arbetande svenskarna.
90 procent har avtalsförsäkringar där parter har gått hand i hand, ibland före det offentliga, ibland efter det offentliga, i specialsydda, skräddarsydda, lösningar för dem själva. De tar också hänsyn till hur mycket löneutrymme man är beredd att avsätta för att förbättra sitt försäkringsskydd. Allt detta kan också diskuteras.
Det är värdefullt att vi har en blandning av ett offentligt garanterat lagstadgat skyddsnät och stor frihet för arbetsmarknadens parter att lösa frågorna själva. Till detta vill jag säga att vi internationellt sett har en ambitiös välfärdspolitik. Internationellt sett har vi ambitioner som går långt utöver de allra flesta i att garantera människors inkomst när de av olika skäl inte kan arbeta och försörja sig själva.
Hela den andemeningen bygger på att vi har fler människor än i många länder som arbetar och har egna individuella inkomster, män och kvinnor, unga och gamla. De sakerna går hand i hand och är otroligt viktiga att värna. Inget välfärdssystem kommer att överleva om inte de allra flesta människor som kan arbeta och försörja sig själva också verkligen gör det. Så till de människor som lämnar sjukförsäkringen.
Ungefär 50 000 personer lämnade sjukförsäkringen 2010. Av dem var det ungefär 20 procent som i praktiken inte lämnade sjukförsäkringen utan stannade kvar därför att de fick antingen fortsatt sjukpenning eller sjuk- och aktivitetsersättning. De fick till slut antagligen precis den permanenta stödform som många av dem ganska länge hade begärt.
Av de kvarvarande 40 000 personerna som lämnade sjukförsäkringen efter maxtiden två och ett halvt år kom ungefär hälften så småningom tillbaka till sjukförsäkringen, därför att de var precis som reglerna förutspår, fortsatt sjuka, det vill säga de kunde inte komma närmare arbetsmarknaden med Arbetsförmedlingens insatser, och de hade rätt att komma tillbaka in i sjukpenningen. Det är helt riktigt.
Detta är i grund och botten ett fungerande system, med den viktiga skillnaden att vi definierade risken för oro vid byte av huvudman, ersättning och ekonomisk nivå som problematisk. Därför tidigarelägger vi de insatserna, så att man snabbare kan bli överens om den långsiktiga färdvägen.
Den andra halvan som kommer närmare arbetsmarknaden, de omkring 4 500 personer som fick ett arbete, de omkring 8 500 personer som befinner sig i arbetsmarknadspolitiska insatser, skulle med ert system varit kvar i sjukpenningen för evigt. Hade det verkligen varit bättre?