KBLab/rixvox huggingface dataset:
Leif Pettersson (S):
Detta är det första fall där den nu aktuella lagen om tvångsförvaltning prövas. Inte vid något annat tillfälle har en domstol dömt ett elföretag till tvångsförvaltning.
Den lagen är skriven på precis samma sätt som all annan lagstiftning i Sverige; utgångspunkten är att den som gjort fel faktiskt har en vilja att bättra sig och efterkomma det som myndigheter och allmänhet har rätt att kräva. I det här fallet har det dock inte skett.
Jag vill inte göra det här till en partipolitisk fråga genom att säga att den sittande regeringen är ansvarig eller att den förra regeringen är ansvarig till underlåtenhetssynder eller liknande.
Om vi inte fått ett regeringsskifte hade lagen likafullt behövt arbetas om utifrån de utgångspunkter som både min interpellation och interpellationssvaret tyder på. Det är inte acceptabelt att företag på det här sättet, med ganska enkla medel, kan sätta lagen ur spel, alltså enbart genom att vägra samarbeta.
I så fall måste vi hitta andra lagstiftningsvägar så att myndigheterna kan komma till rätta med problemet. Den delen kan vi alltså säga att vi är överens om. Jag ser därför fram emot den nya lag som regeringen avser att lägga fram på detta område så att vi kan komma till rätta med den här typen av problem.
Men det finns ytterligare ett grundläggande problem, nämligen att företag av Ekfors Krafts storlek har svårt att klara sitt åtagande. De har inte tillräckligt med muskler inom företaget för att långsiktigt klara av detta. Jag är därför rädd för att vi kan komma att få se liknande situationer längre fram. Förhoppningsvis har vi då en bättre lag som gör att vi snabbare kan komma till rätta med problemet.
Man kan ju också fundera på om man ska se över de koncessioner som är givna och på det sättet undvika framtida problem på området. Det finns, som sagt, både ett långsiktigt och ett kortsiktigt perspektiv i den här frågan. Det långsiktiga är vi nog ganska överens om, ifall jag förstår svaret och ministerns senaste inlägg rätt.
Säkra elleveranser både till privata och offentliga kunder är en nödvändighet. De som har en elanläggning har rätt att bli inkopplade på nätet. Det är där den grundläggande bristen funnits hos Ekfors Kraft, och det har föranlett att hela den här historien satts i gång. Men vi måste även hantera det kortsiktiga perspektivet på något sätt.
Kommunen, i det här fallet Övertorneå kommun i samråd med Haparanda kommun, har tillsammans med berört företag försökt komma till rätta med problemet både genom att erbjuda betalning till företaget och genom att försöka hitta en kortsiktig kompromiss i väntan på ett slutgiltigt avgörande.
Det har inte företaget velat gå med på. I stället har de hittat på nya konstigheter och konster. Jag tror att regeringen skulle kunna göra en insats genom att bistå kommunerna så att elen kortsiktigt återigen kunde börja flöda i gatubelysningarna och det blev ljust i kommunerna. Det kan handla om både lån och om andra åtgärder.
Vilka åtgärder det skulle kunna vara ska inte jag närmare gå in på, men jag tror att regeringen skulle kunna spela en roll.
Leif Pettersson (S):
Vad jag menade med opinionsbildning och ifall detta hade skett i en annan del av landet var bara att vi ju sett i andra frågor att där opinionsbildarna bor, de som så att säga har medierna i sin hand, där är det också betydligt lättare att skapa tryck i en fråga, det må vara vilken fråga som helst.
Exemplen är många från svenskt politiskt liv om vi går bakåt i tiden, och jag tror att det hade varit på samma sätt också i den här frågan.
Om det sedan hade föranlett några andra åtgärder från ministerns sida eller inte kan inte jag veta, men jag är i alla fall säker på att trycket hade sett annorlunda ut om det inträffat där befolkningstätheten och närheten till den släckta gatubelysningen varit större. Tvisten i sig kan man naturligtvis inte ingripa i. Det är självklart.
Så länge den pågår och ärendet är draget inför domstol måste det ha sin gång. Så är det.
Det är ju också möjligt att det här kommer att fortsätta under hösten nästa år. Det är inte säkert att de här processerna är över. Jag tror alltså att det vore bra att förbereda sig på att vidta ytterligare åtgärder.
Leif Pettersson (S):
Det är bra att ministern så tydligt talar om att en stor andel av besökarna till museerna kom dit tack vare att det var fri entré.
Det var ett antal som kom dit i alla fall, men för de nya besökarna, spontanbesökarna, de som aldrig tidigare varit på museum, spelade naturligtvis fri entré en stor roll för dem när de valde att gå på museum för första gången.
Vi vet att när man väl har kommit in och upptäckt det som konst och kultur kan berika livet med är det inte så svårt att i sitt eget liv börja prioritera detta framför annat - om det bara är möjligt rent ekonomiskt.
Det kan också förklara varför Vasamuseet har en högre tillströmning av besökare, som ministern påpekade. Det kanske också gäller Sjöhistoriska museet.
Jag är uppvuxen i en miljö där besök på museer och utställningar inte var speciellt vanliga. Det var ungefär lika vanligt som en isbjörn i Antarktis. Det fanns inte.
Det var via skolan som vi fick ta del av lite grann, ofta offentlig utsmyckning, men som vi hade svårt att ta till oss och förstå. Det var ingen som direkt förklarade för oss. Vi hade teckning - som det hette på den tiden - på schemat i skolan, men mycket mer var det inte.
Det var först i vuxen ålder som jag, via den arbetsplats jag jobbade på, kom i kontakt med konst och med den typen av värden. Via kunniga och insiktsfulla arbetskamrater och föreningsaktiva fick jag upp ögonen för att konsten kunde berika livet.
För mig är det självklart att just det spontana besöket, ingången, det oväntade mötet, är det som vi måste skapa förutsättningar för - om vi vill att flera ska ta del av museernas samlingar men också av konst och kultur i största allmänhet.
Jag vill att alla människor ska kunna ta del av kultur. Det ska inte vara så att människor prioriterar bort kultur enbart beroende på att plånboken avgör.
Ministern, men också regeringen i största allmänhet, försöker ofta använda tricket att skriva om sin politik och försöka få den att låta som något helt annat än vad den faktiskt är. När vi diskuterade frågan om slopandet av fri entré i samband med budgeten var det enligt ministern och regeringen påkallat av museernas behov av att vårda sina samlingar. Underförstått hade underhållet eftersatts på grund av den stora publiktillströmningen.
Nu försöker regeringen säga att museerna har fått friheten att inte ta ut entré. För mig är det inte frihet. Med neddragningarna av anslagen finns det ingen annan väg för museerna än att antingen börja ta ut entré eller att sparka folk. Det andra alternativet skulle innebära en direkt neddragning av verksamheterna.
Återigen upprepar jag mina frågor. Finns det kvalitetshöjningar som genomfördes parallellt med fri entré-reformen? Har det genomförts kvalitetssänkande åtgärder nu när besökarna sviker?
Leif Pettersson (S):
Berättelsen om mitt eget liv hade naturligtvis inte något att göra med fri entré i Stockholm. Berättelsen gällde vad det spontana mötet med kultur innebär och vad fri entré kan betyda för många människor som får möjlighet att spontant möta konst och kultur.
Fri entré-reformen var ett led i den ambitionen, det vill säga att människor utan kostnad skulle möta vårt nationella kulturarv. Det är viktigt att framhålla att det var det som skedde.
Antalet spontana besökare på museerna, antalet nya människor som kom till museerna och som aldrig tidigare hade varit där, var mycket stort. Det har museernas chefer och Kulturrådet verifierat i sina utvärderingar. Sedan är det alltid så med en borgerlig regering att skattesänkningar ska lösa allt.
Inte nog med att det jobbavdrag som man nu har genomfört ska lösa allting som har med fackliga avgifter och facklig tillhörighet att göra - det ska också lösa problemet med att det kommer att kosta pengar på museerna. Någonstans finns det ändå en gräns för hur mycket de här pengarna räcker till.
Det är ganska lätt att räkna plus och minus och se att det här inte går ihop. Anledningen till att museerna behåller fri entré vissa dagar trots att de inte har råd med det - det har i alla fall mina kontakter med museicheferna visat - är just att de har sett det stora värdet och nyttan med fri entré. Det beror inte på att man tycker att det var en pålaga som man helst skulle vilja slippa undan.
Jag kan bara konstatera att det tydligen inte finns några svar på mina frågor och att sambandet mellan kvalitet och fri entré inte fanns på det sätt som ministern tidigare har påstått.
Leif Pettersson (S):
Vid arbetsmarknadsutskottets utfrågning om följderna av förslagen om försämringen i a-kassan fick Sven Otto Littorin också frågan om kulturarbetarnas villkor. Han svarade då att det är en fråga som Kulturdepartementet ska lösa. Han var naturligtvis mer mångordig än så, men det var innebörden i hans svar.
Då blir min fråga till kulturministern: Vilka medel har Kulturdepartementet fått för att lösa det? I budgeten ser vi i alla fall inga spår av dem, men de här medlen har kanske kommit på några andra vägar. I så fall undrar vi naturligtvis också hur stora de är.
Det är precis som Nikos säger att kulturarbetarnas villkor är som de är och kulturarbetarnas arbetsmarknad ser ut som den gör. Och som Teaterförbundets ordförande så träffande uttryckte det när hon mötte kulturutskottet: Det blir inte flera roller i en Shakespearepjäs för att a-kassan försämras.
Sedan säger kulturministern också i sitt svar att, och det är nästan ett mantra som den nya regeringen upprepar, det här var känt av svenska folket redan vid valet. Det är svaret på alla frågor som vi i dag ställer kring den nya regeringens politik. Då blir min fråga: Var det verkligen känt för kulturministern att de här följderna för kulturarbetarna skulle bli så allvarliga som de nu ser ut att bli?
Och i så fall hur kunde man då lägga fram det här förslaget? Vi riskerar ju faktiskt att dräneras på kulturarbetare om a-kasseförslaget genomförs fullt ut. Sedan kan man också fråga sig hur logiken hänger ihop eller om det finns någon logik i det här.
Kulturministerns svar är att vi ska se framtiden an med tillförsikt därför att regeringens politik i sin helhet underförstått kommer att innebär att flera kulturarbetare kommer att få möjlighet till utkomst. Då blir frågan: På vilket sätt får flera kulturarbetare arbetstillfällen på grund av att skatten sänks? Det är ju det som hela den här politiken syftar till.
Det skulle vara väldigt intressant att höra kulturministern utveckla det sambandet.
Leif Pettersson (S):
Tiden räcker kanske inte till att svara på alla frågor på en gång, men jag fick ju inte svar på någon av mina frågor mer än en from förhoppning att den borgerliga politiken i största allmänhet ska leda till att allt går mycket bättre, och då borde det också gå bättre för kulturarbetarna. Men det är nog en from förhoppning.
Precis som Nikos säger gäller en av de skattesänkningar som regeringen har förutskickat jobbavdraget. Det kommer inte deltidsarbetslösa kulturarbetare till del i någon större utsträckning.
Det svaret ger inte någon vägledning om på vilket sätt det skulle skapa flera arbetstillfällen för kulturarbetarna på teatrar och operor runtom i landet, för konstnärer och för andra som är beroende av den här typen av tillfälliga bryggor mellan arbeten.
Det är tvärtom så att med den här politiken riskerar vi mångfalden inom kulturen. Mångfald riskerar i stället att bli enfald. Den grupp som kanske är mest utsatt i ett sådant här läge är till exempel frilansande operasångare som inte har någon stor arbetsmarknad att vända sig till.
De har korta kontrakt och däremellan ganska långa perioder när de inte har något jobb att gå till. Man kan kalla det för en form av fast försörjning, som kulturministern nu gör. Så tror inte jag att de ser på saken, utan det är precis tvärtom: De vill arbeta, men arbetstillfällena finns inte.
Leif Pettersson (S):
Jo, skoterfrågorna är viktiga för de norra landsdelarna i Sverige. Ofta i debatten på hemmaplan anklagas vi som är politiskt aktiva för att se skotern bara som ett miljöproblem.
Det tror jag inte landar på något särskilt parti utan det landar nog mer på oss som är rikspolitiskt aktiva som ett kollektiv. Jag vill att vi kommer bort från det. Skotern är inte ett miljöproblem utan är ett fordon som har, precis som alla andra fordon, miljömässig påverkan.
Naturligtvis ska vi göra vad vi kan för att minska den påverkan. Då är två saker viktiga. Det första är att ordna lederna. För att vi ska klara det måste vi ha en gemensam sammanhållen politik över landet så att vi får även på det här området en infrastruktur som hänger ihop.
Därav den interpellation som Gunnar Sandberg har ställt, och därav också den motion som finns för riksdagens behandling i annan ordning. Men det är sammanfallande frågor. Det andra som är viktigt när det gäller lederna är att också se till att polisen har resurser för att övervaka säkerheten.
Här tror jag inte att polisen själv klarar det utan här måste polisen få hjälp på andra sätt. Här har också skoterorganisationerna tagit fram ett förslag om ledvärdar. Det finns också naturbevakare, och länsstyrelsens folk rör sig i de områden där skotertrafiken är som tätast. De kan också ha en roll i sammanhanget.
Det är viktigt att se skotertrafiken utifrån ett sammanhållet och nationellt perspektiv, så att det inte blir en fråga bara för berörda kommuner eller blir en fråga bara för andra intressen.
Vi ska också komma ihåg det Gunnar Sandberg sade i sitt genmäle på svaret, nämligen att snöskotern är ett mycket viktigt, och blir ett allt viktigare, redskap för besöksnäringen. Det sker i takt med att vi kan utnyttja fördelen med snö och kyla i norra delen av landet. Vi ser också att samarbetet över gränsen mot Finland blir viktigare.
Vi vet också att skotertrafiken i både Norge och Finland är mer reglerad än i Sverige, vilket jag inte tycker är någon fördel. Vi ska inte gå den vägen. Men om vi inte ska gå den väg som Norge och Finland har valt måste vi se till att vi har en sammanhållen politik som garanterar friheten med skotern - frihet under ansvar.
Naturligtvis finns det en viktig aspekt när vi pratar säkerhet, nämligen alkohol i trafiken. Det är också en del av skoterpolitiken att se till att den typen av avarter inte gör sig gällande i framtiden. Den fråga som Gunnar Sandberg ställde tidigare, fru talman, vill jag understryka. Vad avser regeringen att göra?
Finns det över huvud taget någonting som kommer i framtiden på området?
Leif Pettersson (S):
Det är viktigt att notera att snöskoterorganisationerna i Sverige är beredda att vara med och ta ett ansvar för utvecklingen på det här området. Det tror jag också att ministern fick klart för sig vid mötet med Snofed, som hon själv har refererat till i svaret.
Ett viktigt inslag i det arbetet är det nationella snöskoterrådet som nu har bildats med snöskoterorganisationer men också med berörda myndigheter på området som intressenter. Nio olika organisationer och myndigheter finns med i snöskoterrådet.
De problem som ministern räknar upp när det gäller skotertrafiken talar entydigt för att ett samlat nationellt grepp måste tas i skoterpolitiken. Vi ser att snöskoterolyckor med dödlig utgång tyvärr är alltför vanliga.
Det är också viktigt i den här debatten att skilja på snöskotrar och fyrhjulingar, speciellt när det gäller terrängkörning. Fyrhjulingar och snöskotrar är i dag registrerade på samma sätt i trafikregistret. Men det går att skilja på dem, och det har också gjorts i den utredning som Ronny Edin på Länsstyrelsen i Norrbotten har tagit fram. Jag antar att det är det underlag som ministern refererar till.
35 procent av trafiken med snöskoter sker i fjällen. Ungefär 10-15 mil är medelsträckan för en snöskoter per år. I debatten är problemen ibland något överdrivna både vad gäller fjälltrafiken och hur långt snöskotrarna faktiskt körs. Frågan återstår fortfarande: När kommer en nationell snöskoterpolitik?
Leif Pettersson (S):
Jag vill också tacka justitieministern för debatten. Jag vill bara göra några avslutande kommentarer och reflexioner. Visst är det så att de flesta fall inte avgörs vid muntlig förhandling.
Men i de två länsrätter som berörs i mitt fall, Norrbotten och Västerbotten, var det trots allt 835 fall under förra året som avgjordes vid muntlig förhandling. Visserligen hölls 540 av dem på olika sjukinrättningar.
Men det innebär ändå att reseavståndet för personalen kommer att öka på ett dramatiskt sätt om man slår samman länsrätterna enligt det förslag som nu finns. Utredningen har framfört två andra alternativ. Det ena är videokonferens, som har berörts i ett antal inlägg här, och jag vill bara instämma i dem.
Jag anser inte att videokonferens är ett rättssäkert sätt att behandla de sköraste människorna i samhället. Det kanske kan vara tillämpligt i andra sammanhang, men vid muntlig förhandling är det definitivt inte ett alternativ. Det andra alternativet som har förts fram är att tingsrättdomare skulle kunna sköta målen. Det är på samma sätt där.
Det är domare som inte har utbildning för de berörda målen. Det tycker jag också är något som måste avvisas med rättssäkerheten som grund. Slutligen, Krister Hammarbergh, var hela den socialdemokratiska riksdagsgruppen enig med den nuvarande regeringen när det gällde förslaget om tingsrätterna. Dåliga utredningsförslag ska avvisas, även om de kommer från en socialdemokratisk regering. Det gäller även i det här fallet.
Leif Pettersson (S):
Cecilia Magnusson berörde kortfattat tjejjourerna. Hon pekade på saker som regeringen har tagit fram i arbetet med detta. Hon pekade också, mycket riktigt, på en massa viktiga saker som görs. Varför drar ni då undan pengarna för detta? Varför satsar ni inte på det?
Varför finns inte anslaget kvar? Vidare undrar jag om ni inte anser att överskuldsättningen är ett problem för unga i dag.
Jag tycker att det är sett stort problem att unga människor på grund av att de är arbetslösa och har en utsatt situation tvingas ta lån för att överleva. De tvingas in i en situation där de under hela livet måste betala tillbaka. De får kanske inte banklån och så vidare - ja, allt sådant som följer med en utsatt situation.
Det är ett stort problem som man borde göra något åt. Tillsätt en samordnare och hitta verksamma medel för att rensa i det träsk av sms-lån och annat som finns i dag! Varför vill ni inte göra något åt det?
Leif Pettersson (S):
Jag vet inte vad detta har med Kulturutredningen och remisstiden på den att göra. Det kanske Cecilia Magnusson kan förklara för mig vid sidan om så att vi inte tar upp talartid med det. Regeringen har inte lyckats med sin politik när det gäller ungdomsarbetslösheten.
Regeringens politik går ut på att man får en sänkning av arbetsgivaravgiften oavsett vilka ungdomar man har anställda. Vi tycker att det är de arbetslösa ungdomarna som sänkningen borde komma till del. Nog sagt om det. Överskuldsättning inträffar även om man har ett jobb.
Det kan vara ett jobb som är dåligt betalt eller ett jobb som man av någon annan anledning inte klarar sig på. Överskuldsättning hänger ihop med att man lever över sina tillgångar.
Det är många problem som man måste adressera när man pratar om överskuldsättning, kanske ungdomars förväntan att allt ska lösa sig på en gång och att man ska kunna gå in i vuxenlivet utan att förstå vad det innebär. Överskuldsättning måste vi också adressera politiskt.
Jag tycker att vi måste tillsätta en samordningsman som får möjlighet att titta på detta och komma med nya förslag och därmed vara med och hjälpa till. Jag frågar igen: Varför drar ni undan pengarna för tjejjouren?
Leif Pettersson (S):
Det är ganska typiskt att när vi diskuterar ungdomspolitik diskuterar vi Internet. Vi diskuterar alla möjliga aspekter på Internet, vad Internet kan användas till och inte kan användas till, vad det inte ska användas till med mera. Det är bra. Det ska vi diskutera. Det är självklart. Men för mig är ungdomars överskuldsättning ett mycket större problem.
Det är någonting konkret och någonting som vi verkligen måste ta tag i på ett allvarligt menat sätt. Vi kan inte helt och hållet blunda för det faktum att ungdomar via sms-lån via allehanda låneinstitut som finns i dag skaffar sig stora skulder som de sedan får dras med resten av livet. Vi kan inte blunda för detta. Vi måste göra någonting åt det.
Det som vi kan göra nu är att bifalla vår reservation med anledning av en motion om detta.
Där kräver vi att det tillsätts en samordningsman för att man ska få grepp om hela vidden av problemet och vad detta egentligen handlar om och att det också tas fram förslag på åtgärder. Det andra som man kan göra är att ge Ungdomsstyrelsen i uppdrag att verkligen ta tag i problemet och att verkligen göra någonting åt detta.
Dan Kihlström, varför vill ni inte göra detta?
Leif Pettersson (S):
Nu är det dessa motioner som vi behandlar. Därför kommer inte frågan om ungdomars trygghet och så vidare upp just nu. Jag håller med om att det är viktiga frågor, och vi får se vad regeringen kommer fram med för förslag på dessa områden.
Men när det nu finns en motion som på ett förtjänstfullt sätt belyser just frågan om överskuldsättning, varför kan vi då inte ta tag i detta nu? Varför kan vi inte göra någonting åt det så att vi kommer vidare på den vägen? Det är nämligen ett galopperande problem, och det blir värre och värre dag för dag.
Hela tiden tar ungdomar fler sms-lån, och fler skumma låneinstitut får chansen att exploatera ungdomars allvarliga situation. Detta problem blir större i takt med att ungdomsarbetslösheten ökar därför att det är genom att ha ett jobb som man helt enkelt skulle slippa det här eländet.
Jag tycker att vi ska ta tag i det här nu, men det vill tydligen inte Dan Kihlström och inte heller regeringen. Jag får väl ge mig till tåls. Vi får se vad som kommer i den beryktade ungdomspropositionen.
Leif Pettersson (S):
Det svar som Lars U Granberg har fått från miljöministern visar egentligen på ett närmast monumentalt ointresse för de här frågorna. Det handlar om tjugotalet döda och 140 skadade, och några av dem väldigt svårt.
Det är siffror som om det hade handlat om de mer tätbefolkade delarna av landet säkert hade väckt mycket uppmärksamhet i medierna. Men de gör inte det i dag. Alltså kan vi titta åt något annat håll. Säkerheten för snöskotertrafiken är mycket viktig.
Det är bra med frivilliga sammanslutningar och organisationer som det nationella snöskoterrådet. Det är en frivillig sammanslutning. Ingen är tvingad att vara med. Myndigheterna har tagit ett initiativ. Det är bra att man där kan diskutera de frågor som är aktuella för snöskoterns framförande och allt som har att göra med snöskotern.
Men det måste ha stöd i en nationell politik på området. Man måste ha en nationellt sammanhållen skoterpolitik. Det gäller till exempel ledernas finansiering. Snöskoterrådet kan inte bestämma själv hur finansieringen av lederna ska se ut. Säkerhet kräver lagstiftning.
Det krävs lagstiftning på område efter område. Där har regeringen ett ansvar att komma fram med förslag till Sveriges riksdag så att vi får fatta beslut i ärendet. Man kan på alkoholens område tycka att det är ganska självklart att samma regler gäller för snöskotern som för andra fordon. Det är inte fallet.
Även här måste vi för snöskoteråkandet skärpa lagstiftningen när det gäller alkohol. Man kan lätt få för sig att snöskotern egentligen bara är ett miljöproblem.
Man talar ofta om tysta miljöer och att snöskotern därför skulle vara ett miljöproblem. Egentligen är det precis tvärtom. Precis som alla andra fordon kan snöskotern orsaka miljöproblem.
Men rätt hanterad, med rätt lagstiftning på plats och rätt utrustning på skotern gör den inte det. Det här måste regeringen ta till sig. Vi måste helt enkelt få en nationell snöskoterpolitik på plats så att vi kan gå vidare i det viktiga jobb som Nationella snöskoterrådet gör i dag.
Det måste få stöd för det arbetet.