Niclas Malmberg (MP):
Att ta del av de borgerliga partiernas förslag till kulturbudget var lite som att färdas tillbaka i tiden till en auktion för föräldralösa barn - den typen av auktion, ni vet, där det inte är högstbjudande som vinner utan lägstbjudande. Minus 400 miljoner kronor drämmer Kristdemokraterna till med, bland annat genom att skära ned på resurserna till kultursamverkansmodellen, samtidigt som de skenheligt nog skriver att de särskilt vill prioritera regionalkultur.
Minus 500 miljoner drämmer Liberalerna till med genom att dels ta fram osthyveln och skära lite överallt, dels ta fram tårtspaden och göra ett ordentligt snitt i folkhögskolorna. Intresset för folkbildningen försvann tydligen när man bytte partinamn. Centerpartiet vill skära ned med 550 miljoner, men Moderaterna drämmer såklart till med den absolut största nedskärningen: 640 miljoner kronor.
Det som är särskilt förbryllande är att de borgerliga partierna inte bara säger nej till de flesta av regeringens förslag till nya reformer utan också korsvis säger nej till de olika hjärtefrågor som de borgerliga partierna har sinsemellan. Efter alla år av gemensam allianspolitik har man ändå inte lyckats förklara varför man har lite olika ingångar i kulturpolitiken eller varför man vill lyfta olika delar.
Man säger nej till varandra och visar stor splittring. Om Sverigedemokraternas politik finns ännu mer att säga. Jag ska bara kort nämna ett perspektiv, nämligen att Sverigedemokraterna vill fullständigt slakta förutsättningarna för samtidskulturarbetare. Sverigedemokraterna skriver lite hovsamt att man vill att samtidskulturen ska stå på egna ben i större utsträckning - och slår undan benen helt och fullt på samtidskulturarbetarna.
Varför denna rädsla för samtidskonsten? Kan Aron Emilsson förklara varför Sverigedemokraterna är så fruktansvärt rädda för samtidskultur? I bjärt kontrast mot detta står naturligtvis regeringens förslag, den rödgröna kulturpolitiken. Det är den största anslagshöjningen till kulturbudgeten på tio år vi ser i den proposition som regeringen har gått fram med, den största och mest offensiva kulturbudgeten på tio år.
Det är framför allt tre områden som jag skulle vilja lyfta fram i de satsningar som regeringen nu gör. Det handlar om en mångfald av kultur, om sjysta villkor för kulturarbetare och om tillgänglighet till kultur för alla i hela Sverige, inte minst för barn och ungdomar. Vi stärker Skapande skola genom att inkludera även förskolan i den verksamheten.
Vi stärker förutsättningarna för barn och ungdomar i hela landet att ta del av musik- och kulturskolan, som debatten har handlat mycket om hittills. Alla ungdomar, oavsett vilken kommun de växer upp i, ska ha möjlighet att ta del av en musik- och kulturskola. Vi bygger också ut Sveriges folkhögskolor med 3 000 platser redan nästa år. Vad gäller sjysta villkor är en pusselbit en stärkt biblioteksersättning.
Biblioteken är lite av sinnebilden för en både tillgänglig och resurseffektiv kulturpolitik - den enskilda boken som kan läsas av så många och glädja så många läsare. Men naturligtvis ska också författaren ha skälig betalning för sitt arbete. En annan viktig pusselbit är att vi har stärkt scenkonstallianserna så att fler scenkonstarbetare får sjysta, rimliga arbetsvillkor. Vad gäller kulturell mångfald finns det en rad satsningar. Vi stärker anslagen till samisk kultur.
Vi stärker anslagen till Forum för levande historia. Vi gör en omfattande satsning på kultur i socialt utsatta områden. Vi nästan fördubblar anslaget till friluftslivsorganisationerna - en satsning som går hand i hand med den budget som finns inom Miljödepartementet för att kunna köpa skyddsvärda naturområden och tillgängliggöra dem.
De senaste veckorna - eller månaderna, faktiskt - har jag dock ofta fått frågor om eller synpunkter på om det är rimligt att gå fram med en så stark och offensiv kulturbudget i de här tiderna, när vi vet att vi samtidigt har akuta behov av att öka insatserna för att kunna öka kapaciteten i flyktingmottagandet. Är det rimligt att satsa så mycket på kulturen när resurser behövs på annat håll? Det är naturligtvis jättesvåra frågeställningar - det akuta behovet kontra det mer långsiktiga.
Men jag kan inte komma till en annan slutsats än att det är just i tider som de här vi måste värna kulturen och ge den förutsättningar att växa. När så många människor känner oro måste kulturen finnas där för att kunna roa, kunna locka till skratt eller tårar. När många människor känner stress, när snabba beslut ska tas i allt snabbare omvärldsförändringar, måste kulturen finnas där för att kunna ge andrum, mana till eftertanke och ge nya perspektiv. Och i en tid när många människor faktiskt tvivlar på livets mening måste kulturen finnas där och ge livet mening.
Med det yrkar jag bifall till förslaget i kulturutskottets betänkande och avslag på reservationerna.