Erik Almqvist (SD):
Låt oss titta på Diskrimineringsombudsmannens hemsida och läsa vad Diskrimineringsombudsmannens själv anser sig ha för uppdrag! Det första vi kan läsa är att DO är en statlig myndighet som arbetar mot diskriminering och för allas lika rättigheter och möjligheter.
Innan vi ens går in på myndigheten som sådan och hur den förmår utföra sitt uppdrag kan vi konstatera att det finns ett grundläggande problem - ett strukturellt problem som inte minst tar sig uttryck i en lagstiftning som uppmuntrar och tillåter diskriminering.
Vi kan till exempel se hur man enligt lagen har rätt att diskriminera både elever och arbetstagare inom skolväsendet och inom arbetslivet om man anser att det motiverar ett berättigat mål - att man kanske vill fylla en kvot eller liknande. Lagen tillåter alltså diskriminering, men den är neutral på så sätt att man inte pekar ut vilka grupper som ska diskrimineras och vilka som inte ska det. Man pekar inte ut vilka som ska missgynnas och förfördelas.
Men tillämpningen utgår från en konsensus som finns inom den politiska makten i Sverige och som har funnits sedan lång tid. Man slår fast redan i regeringspropositionen från 1997 Sverige, framtiden och mångfalden - från invandrarpolitik till integrationspolitik att eftersom en stor grupp människor har sitt ursprung i ett annat land saknar den svenska befolkningen en gemensam historia. Det här är lite av kärnan i maktens resonemang.
Det är många politiker som har ifrågasatt om svenskar över huvud existerar. De som har lång anknytning till den för övriga partier geografiska förvaltningsytan Sverige - för det är så man från andra partier betraktar Sverige - kan inte ses som minoriteter. Det är dessa, låt oss för enkelhetens skull kalla dem svenskar, som man söker särbehandla negativt.
Det största riksdagspartiets partiledare har till exempel menat att om två lika meriterade personer söker jobb på en arbetsplats med få invandrare ska den som heter Muhammed få jobbet. Alliansen har sett till att denna idé blir praktik, inte minst när man har infört instegsjobben, som diskriminerar svenska löntagare på arbetsmarknaden. Om vi ser till Justitiekanslern och hur man där förhåller sig till dessa frågor har man varit väldig tydlig.
Man har till exempel uttalat sig så här: Den avgörande frågan är om intresset att öka den etniska mångfalden är viktigare än intresset av att förhindra diskriminering. Svaret på frågan är ja. Så skriver JK. Även JK tycker alltså att diskriminering är godtagbar ifall man förbättrar mångfalden och ifall man på något sätt når de kvantifierbara målen om kvotering för att skapa ett mångkulturellt samhälle.
Utgångspunkten för de övriga partierna är att diskrimineringslagen ska skydda minoriteter från majoriteten. Majoriteten får gärna diskrimineras för att framhäva minoriteten och ge den särskilda rättigheter. Jag ifrågasätter det resonemanget i grunden. Självklart finns det diskriminering, och självklart finns det förtryckande strukturer och har alltid funnits genom människans historia. Men det kan slå åt olika håll.
Jag tror inte att det är många som förnekar - jag tror inte att Erik Ullenhag heller förnekar det - att till exempel en liten minoritet i Sydafrika diskriminerar en stor majoritet. Faktum är att många svenskar i dag i Sverige lever i minoritet i den kommun de bor i, den skola de går i eller det bostadskvarter de bor i. En svenskfientlig tolkning av diskrimineringslagen var från början långt ifrån självklar när diskrimineringslagen infördes.
Men DO har antagligen blivit den samhällsaktör som kämpat mest för att med diskriminering som förevändning verka för att försvaga svenskars rättigheter i Sverige. DO gestaltar kärnan av svenskfientlighet och spär på motsättningar mellan grupper i samhället genom olikabehandling. Därför menar jag att DO, och myndigheten över huvud taget ska fortsätta att existera, bör få tydliga direktiv om att fokusera på verklig diskriminering och att ur ett människovärdighetsperspektiv betrakta svenskar som lika värda andra folkgrupper.