KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
När det gäller regeringens sätt att utvärdera projekten har jag nämnt att vi i det ärende som tas upp i interpellationen väntar på vad Socialstyrelsens granskning av hur ärendet har hanterats ger - och den läggs fram i december. Jag har sett att Polismyndigheten i Skåne har agerat och vidtagit åtgärder, vilket är bra. Sedan har vi de två stora Bråutvärderingarna.
När de väl kommer får vi granska och se om de motsvarar de förväntningar på utvärdering som kan tänkas finnas. Det är ändå det sätt som regeringen kan utvärdera projekt på. I interpellationen fanns en tanke om en haverikommission. Det finns ett regelverk för haverikommissioner när det handlar om barn som har avlidit med anledning av brott. Där har vi en första rapport vad gäller den lagstiftningen.
Socialstyrelsen konstaterar att det är för tidigt att dra någon slutsats om det här är en form som fungerar väl. Vi förbereder sedan tidigare ett arbete med haverikommissioner när det gäller kvinnor som har avlidit på grund av brott i nära relationer. Det är också ofta fråga om en komplicerad kedja av händelser. Där räknar jag med att lägga fram en proposition under våren 2011.
Vår erfarenhet av det som brukar kallas haverikommissioner är rätt begränsad. Det vore bra att ta till sig vad vi får ut av den haverikommission som i första hand gäller barn och som ska sättas i sjön någon gång nästa år innan vi bestämmer oss för ytterligare kommissioner.
Det borde vi också dra en slutsats av, med tanke på att vi har flera utvärderingar av ärenden och en hel del arbete i gång för att lyfta upp på bordet de problem och de frågor vi måste ställa oss med anledning av fallet Rossana.
Beatrice Ask (M):
Christer Adelsbo har frågat mig om jag avser att ta initiativ till att se över regelverket för polisens möjlighet att ta ut ersättning för att hålla ordning vid tillställningar och hur tidsplaneringen i så fall ser ut för en sådan översyn.
Lena Olsson har frågat mig dels vilka åtgärder jag avser att vidta för att stävja huliganism i samhället i stort och i samband med olika arrangemang, dels om jag avser att vidta åtgärder angående regelverket för polisens möjlighet att ta ut ersättning vid olika arrangemang. Jag har valt att besvara de här två interpellationerna i ett sammanhang eftersom de hör nära samman.
Regeringen utsåg i mars 2011 en nationell samordnare för att motverka våld och brott i samband med idrottsarrangemang.
I uppdraget ligger att förbättra samverkan mellan berörda myndigheter och organisationer på central, regional och lokal nivå samt att analysera och löpande lämna förslag till hur brottslighet i samband med idrottsarrangemang kan motverkas.
Den nationella samordnaren har således ett brett uppdrag som syftar till att finna effektiva åtgärder mot huliganism i stort. Uppdraget ska slutredovisas senast den 31 mars 2013. I förra veckan utsågs Björn Eriksson till ny nationell samordnare.
Jag kommer att ta initiativ till att han även får i uppdrag att se över polisens möjligheter att ta ut ersättning för ordningshållande. Björn Eriksson, idrottsminister Lena Adelsohn Liljeroth och jag har i dag haft ett möte om det här uppdraget och är överens om att det är en av de frågor som behöver hanteras för att vi ska få ökad trygghet i samband med olika idrottsarrangemang.
Beatrice Ask (M):
Det är glädjande att det finns ett otroligt engagemang för att bekämpa de problem vi har i samband med idrottsevenemang. Det är ett stort bekymmer att vi vid högriskmatcher har kostnader som är väldigt stora för att ordna lugn och ro. Och ändå har vi tvingats vara med om inställda matcher och om att våld har förekommit. Det är klart att vi här har ett viktigt arbete. För mig är det självklart att den nationella samordnaren har en otroligt viktig uppgift.
Sedan vidhåller Christer Adelsbo en fullständigt vettlös inställning, om man frågar mig, när det gäller riksdagens viktigaste uppgift, att stifta lag. Det kan inte vara så att Sveriges riksdag säger att vi ska låta lagen bero när riksdagen har fattat beslut om den eller att ministrar ska gå in till myndigheten och säga hur de ska tolka. När det gäller avgifter och ersättningar kan det inte bli vilka tolkningar som helst.
Man kan läsa de anvisningar som Rikspolisstyrelsen har gett ut. Det finns riktlinjer som man kan använda sig av. Det finns också en möjlighet för polisen att sätta ned avgifter eller att efterge avgifter om det finns särskilda skäl. Pengarna tillfaller inte polisen, så polisen kan inte för egen vinning, så att säga, vara intresserad av att hålla uppe avgifterna.
Det är också så att besked om avgifternas storlek, eller i varje fall vad det högst kan komma att bli, ska ges i samband med tillståndsgivningen. Det finns alltså både hängslen och livremmar i den delen. Likväl är vi helt överens om att det fortfarande finns tolkningsproblem och svårigheter i bedömningarna som vi måste diskutera och ta oss an. Därför kommer detta att ligga på den nationella samordnarens bord, så att det kan hanteras.
Den nationella samordnaren kan efter att ha arbetat med de här frågorna, både i denna del och i andra, komma till regeringen med nya krav på anvisningar men också med förslag till förändringar som vi i laga ordning kan fatta beslut om.
Beatrice Ask (M):
Pyry Niemi har frågat mig om jag avser att ta initiativ till vissa lagändringar och i så fall när detta ska ske. En ändring skulle vara att den rättegångskostnad som en konsument kan förpliktas att utge till försäkringsbolag är maximerad till ett halvt basbelopp per domstolsinstans. En annan ändring skulle vara att det ska gälla ett minsta belopp om 500 000 kronor i alla rättsskyddsförsäkringar på den svenska konsumentmarknaden.
Pyry Niemi pekar på en viktig fråga. Först vill jag dock säga att jag inte delar uppfattningen att de svenska rättegångskostnadsreglerna skulle stå i strid med internationell rätt på området. När det gäller de förhållanden Pyry Niemi lyfter fram bör det understrykas att det finns flera möjligheter för en skadelidande att få sin sak prövad, utöver att väcka talan vid domstol. Den som drabbats av en trafikskada kan till exempel få saken prövad av Trafikskadenämnden.
Denna prövning är kostnadsfri för den skadelidande. Vid sidan av Trafikskadenämnden finns även Personförsäkringsnämnden dit en skadelidande i vissa typer av ärenden kan vända sig om han eller hon är missnöjd med försäkringsbolagets hantering av ärendet. Även denna prövning är kostnadsfri. Dessutom erbjuder vissa försäkringsbolag, inom ramen för försäkringsvillkoren, ersättning för ett ombud vid skaderegleringen.
Om en skadelidande inte är nöjd med vare sig försäkringsbolagets eller den aktuella nämndens prövning finns möjligheten att väcka talan i domstol. I samband med talans väckande, eller redan dessförinnan, kan den skadelidande ansöka om rättshjälp eller rättsskydd. En skadelidande har alltså flera möjligheter att ta till vara sina rättigheter i ett skadeärende och jag ser inget behov av att ändra rättegångskostnadsreglerna.
När det gäller försäkringsvillkor är det min utgångspunkt att friheten att avtala om en försäkrings omfattning i grunden gynnar den enskilde och bör bestå. Däremot är det naturligtvis viktigt att villkoren synliggörs för försäkringstagarkollektivet. Enligt försäkringsavtalslagen ska försäkringsbolagen på ett enkelt sätt informera kunderna om försäkringsvillkoren innan försäkringen meddelas.
Dessutom är det viktigt att försäkringstagarna kan jämföra bolagens olika villkor. Här har exempelvis Konsumenternas försäkringsbyrå en viktig funktion genom att publicera uppgifter om hur ersättningsnivåerna i rättsskyddsförsäkringar skiljer sig mellan olika försäkringsbolag.
Även andra organisationer gör betydelsefulla insatser genom att informera om hur olika försäkringsbolag hanterar olika rättssäkerhetsfrågor av betydelse för trafikskadade. Jag vill dock inte utesluta att det kan krävas andra åtgärder om det är så att försäkringsbolagen trots ett kundintresse inte tillhandahåller rättsskyddsförsäkringar med högre ersättningsnivåer.
Jag har diskuterat frågan med representanter för motororganisationen FMK och Personskadeförbundet RTP och avser att noggrant följa frågan om trafikskadades ställning i försäkringstvister.
Beatrice Ask (M):
Låt mig börja med att säga att det inte råder någon tvekan om att detta ofta gäller väldigt komplicerade frågor, frågor där den trafikskadade är en svagare part i den meningen att man har en skada, ofta mår väldigt dåligt och har stora bekymmer med det. Att man då på ett vettigt sätt kan reglera de villkor som ska gälla för ersättning är naturligtvis centralt.
Det riktas mycket kritik mot Trafikskadenämnden och Personskadenämnden. Låt mig dock säga att i många ärenden där två parter tvistar om exempelvis vilken rätt till ersättning man ska ha finns inga instanser av den här typen över huvud taget.
Jag tycker att det ändå är viktigt att se Trafikskadenämnden som en instans som syftar till att göra försäkringsbolagens bedömningar och prövningar av olika ärenden mer enhetliga och sakliga. Kritiken från allmänhetens sida går ofta ut på att dessa nämnder går försäkringsbolagens ärenden.
Det har också kommit kritik från Finansinspektionen om att den obligatoriska prövningen i Trafikskadenämnden fördröjer handläggningen av skadeärenden. Detta med handläggningstiderna kan man naturligtvis se som ett bekymmer.
Däremot tror jag att det ligger i försäkringstagarnas intresse att bolagen inte hanterar den här typen av ärenden styckevis utan att de skaffar sig enhetliga och därmed också mer rättssäkra principer, så att människor hanteras på lika vis. Det är väsentligt.
I de här nämnderna finns också lekmannarepresentanter, och nämnderna leds av en erfaren domare. Det finns alltså en ordnad form för det. Detta är en process som föregår det läge då man ska fundera på om man ska ta upp saken i en allmän domstol.
Om man helt skulle frikoppla nämnderna från branschen, vilket en del tycker, skulle vi behöva nya förinstanser till tingsrätt och annat, så det tror jag inte är en framkomlig väg. När det gäller process i domstol måste man alltid väga risken att få bära rättegångskostnader mot utsikterna till framgång.
Vid en domstolsprocess måste som huvudregel den part som förlorar betala rättegångskostnaderna, och de är oftast väldigt höga. Det är naturligtvis komplicerat. I ärenden där medicinsk kompetens och andra har gjort bedömningar i flera led och kommit till en viss slutsats är naturligtvis förutsättningarna att vinna begränsade, om det hela är riktigt gjort. Det är naturligtvis ett bekymmer.
Vad jag se som angeläget är att informationen om vilka villkor som gäller blir bättre. Men det är en viktig möjlighet för människor att kunna väcka talan i domstol, och jag tycker inte att man kan ha särskilda regler för olika kategorier. Då måste det ändå vara de grundläggande principerna för rättshjälp som ska gälla. Det är viktigt.
Jag tror alltså att vi har ett ganska genomarbetat och strukturerat system för prövning av den här typen av ärenden. Sedan ligger det i sakens natur att ingen part som förlorar någonsin kommer att vara nöjd, men det faktum att man prövar de här komplicerade frågorna i flera led är naturligtvis en fördel för den skadelidande.
Beatrice Ask (M):
Jag konstaterar att den som är trafikskadad har fullt upp med att rehabiliteras från den skadan och överleva med de skador som en olycka kan ha gett. Det är viktigt att försäkringsreglerna är sådana att man får ut de ersättningar som behövs och att det prövas.
Nu säger Pyry Niemi att det finns tillräckligt många exempel på att man får använda all sin kraft och ändå inte får en rättvis prövning. Det är en väldigt allvarlig anklagelse.
När man då tittar på hur systemet faktiskt ser ut måste jag ändå påpeka att det faktum att det finns trafikskadenämnd och personskadereglering inte innebär att försäkringsbolaget ensamt står som Goliat mot David. Det innebär en prövning där man söker rimliga och enhetliga bedömningar i medicinska frågor. Det är inte alltid lätt.
I nämnderna finns representanter för olika intressen även om de finns inom ramen för försäkringsbolagen. Det faktum att just denna typ av möjlighet att kostnadsfritt väcka sin talan finns i nämnderna innebär att man erbjuder en första second opinion i en bedömning som har gjorts. Det är viktigt.
Längst ut i systemet finns det som vi alla är hänvisade till, nämligen möjligheten att gå till domstol när vi inte kan slita en tvist. Då är reglerna enhetliga, och jag menar att de också är rättssäkra. Däremot är kraven ganska höga för att man ska kunna få ut ersättningar. Det är därför vi har försäkringar där rättshjälpen ofta finns med.
Jag tycker att det är där man måste rikta in sig på att se om man ligger på en rimlig nivå och om man har möjlighet att få tillräcklig hjälp för att den vägen kunna få ett beslut som är riktigt och rätt. Jag tror att vi har ett gemensamt intresse av att hitta en bra form. Det är också därför regeringen noga följer dessa ärenden. Men jag har inte i dag fått några argument som pekar på att nuvarande system skulle vara dåligt.
Jag har inte heller fått några förslag som innebär väsentliga förbättringar som helhet.
Beatrice Ask (M):
Hans Hoff har frågat mig om jag avser att verka för att Halland får ett häkte och när det i så fall blir. Regeringen har genom rekordstora satsningar förstärkt rättsväsendet. För Kriminalvårdens del har regeringen under de senaste två mandatperioderna höjt anslaget med närmare 30 procent, från ca 5,7 miljarder kronor 2006 till 7,4 miljarder kronor 2011.
Under samma period har antalet intagna varit i princip oförändrat. Mot den bakgrunden är förutsättningarna att bedriva en säker och effektiv kriminalvård i hela landet goda. Det är Kriminalvården som har ansvar för lokalförsörjningen inom de ekonomiska ramar som riksdag och regering bestämmer.
I Kriminalvårdens instruktion anges bland annat att häktesorganisationen ska vara utformad så att den främjar ett effektivt samarbete med övriga myndigheter inom rättsväsendet. Halland är, som påpekas i interpellationen, i dag det enda län som saknar häktesplatser. När någon i länet häktas sker transport vanligtvis till häktet i Göteborg eller till Helsingborg.
Såväl Kriminalvården som polisen ser att det finns behov av häktesplatser i Halland. Myndigheterna utreder nu förutsättningarna för inrättande av ett antal häktesplatser i Halmstad. Jag utgår från att Kriminalvården och polisen därefter gör de val som bäst tillgodoser de krav på effektivitet som ställs på myndigheterna och på rättsväsendet som helhet.
Beatrice Ask (M):
Jag tackar för många synpunkter och inte minst för beskrivningen från Hans Hoff av transporterna i rättsväsendet och vad de leder till. Det stärker mig i min uppfattning att regeringens krav på att myndigheterna ska samverka så att man totalt utnyttjar resurser effektivt är rätt linje.
Vi har varit tuffa i det eftersom regeringen ärvt en organisation och kultur som innebär att allt sköts i form av stuprörsmodeller. Det betyder att man inte tittar över staketet för att se vad som händer på andra sidan när man fattar sina beslut. Det i sin tur leder till att när man gör förändringar flyttas kostnader och problem ofta till någon annan.
Det är feltänkt, och vi har försökt agera på olika sätt för att få genomslag för en mer holistisk syn på hur man ska arbeta med effektiviseringar och annat. Det andra jag vill ta upp är det självklara, att regeringen inte har någon sedelpress. Vi kan inte bara göra önskelistor och säga att nu behövs det och det.
Det finns anledning att påpeka att Kriminalvården har fått ett ökat anslag på 30 procent sedan 2006, och vi har ett oförändrat antal intagna.
Det ger, åtminstone enligt min mening, myndigheten hyfsade förutsättningar att ta ansvar för att få en organisering av sin verksamhet som stämmer överens med de övergripande anvisningarna och därmed också kunna se till helheten och samverkan med andra myndigheter. Det är oerhört viktigt.
Den information som jag i dag har är att polisen och Kriminalvården diskuterar de problem som finns i Halmstad med omnejd. Låt mig säga att det inte är länet i första hand jag bryr mig om, för länsgränser kan flyttas fram och tillbaka. Däremot finns det avstånd. Det är åtta mil till Helsingborg och tretton till Göteborg och Växjö.
Det är ganska långa sträckor, och om det blir stor belastning tar det mycket tid och resurser, vilket man måste väga in. Det är viktigare för mig än själva länsfrågan. Min och regeringens uppfattning är att detta är en fråga som måste hanteras av de berörda myndigheterna. De bör samverka så att problem och kostnader inte flyttas mellan myndigheterna. I stället måste man lösa problemen.
Det är riktigt, som tidigare påpekades, att den stora kritiken framför allt kommit sedan de tolv tillfälliga häktesplatser som fanns under en period stängdes. Det finns förstås alltid önskemål om att häktena borde vara finare och bättre och utformade på olika sätt. Det finns alltid långa önskelistor, men det kanske var synd att man landade i det beslutet.
Nu får man titta på detta, och det görs också vad jag förstår, vilket är bra. Jag kommer att fortsätta att driva linjen att man ska använda resurserna effektivt och samverka. Jag har inget intresse av att våra poliser i onödan ägnar sig åt transporter, självklart inte.
Däremot kommer jag inte att föreslå att vare sig riksdag eller regering ska fatta beslut om var vi ska ha anstalter, häkten eller vad det nu gäller, utan de ansvariga myndigheterna måste ta ansvaret för organisationen och den detaljerade medelsanvändningen. Regeringen har levererat resurser och även krav på samverkan och ett effektivt utnyttjande av de pengar de fått.
Beatrice Ask (M):
Jag tänkte vara kortfattad eftersom jag tror att jag har varit tydlig. Den fråga jag fick av Hans Hoff var om regeringen kommer att arbeta för att de tillfälliga arrestplatserna i Halmstad öppnas. Regeringen är tydlig med att myndigheterna ska samverka för att hitta lösningar som är bra för hela rättskedjan. Detta framgår av Kriminalvårdens instruktion. Det är ett tydligt besked.
Där måste man ta ansvar för hur organisationen fungerar. Tillsammans med polisen hoppas jag att man kan hitta lösningar som är bra både i Halland och på andra håll. Det dök upp i diskussionen besparingar inom Kriminalvården. Det råder inget tvivel om att Kriminalvården har bekymmer i ekonomin, trots ansenliga resursförstärkningar.
Regeringen har medverkat till att stoppa ett antal stora anstaltsbyggen och planerade investeringar. Det råder inget tvivel om att det har fattats rader av felaktiga beslut längre tillbaka i tiden som inte har varit tillräckligt bra underbyggda eller har adderats på ett sätt som har ställt myndigheten inför stora svårigheter.
Regeringen kan se till att myndigheten får resursstärkningar och kan sätta press på att myndigheten får ordning på de resurser man har att ta ansvar för. I det ingår att samverka med rättskedjans övriga myndigheter så att det totalt sett blir en effektiv resursanvändning, vilket gagnar alla.
Det är det viktiga besked jag kan ge utöver det som har sagts i tidigare inlägg.
Beatrice Ask (M):
Jag förstår att Hans Hoff som en sann oppositionspolitiker försöker att dra slutsatser som inte är rimliga att dra av mina inlägg. Ena sekunden drar man slutsatsen att ministern kan agera och i nästa minut drar man slutsatsen att det inte blir något häkte och att ingenting kommer att göras. Det är politik. Det besked jag har gett är att vi ser bekymren.
Jag vet att det pågår diskussioner mellan polisen och Kriminalvården utifrån den situation som har uppstått i Halmstad efter att de tillfälliga häktesplatserna har lagts ned. Det innebär att man ser problemen. Jag har varit tydlig med att myndigheterna ska lösa sina bekymmer och att samverkan är viktig.
Om det är, som flera interpellanter anser, stora bekymmer i praktiken med detta utgår jag från att man kommer att söka och hitta rimliga lösningar. Jag vill påtala att jag inte kan erinra mig att Socialdemokraterna hade så mycket mer pengar i sitt budgetförslag till Kriminalvården.
Om man vill påstå att man mer än någon annan kan göra någonting på området får man nog ändå öppna plånboken. Jag tror att de satsningar vi gör på Kriminalvården ger oss goda förutsättningar att ställa krav på myndigheten att använda resurser effektivt och i samverkan med andra. Tack för den här debatten och god jul!
Beatrice Ask (M):
Först och främst när det gäller frågan om en särskild tillsynsmyndighet är den information jag har att det är en fråga som diskuteras i Polisorganisationskommittén och som kommer att diskuteras vidare. Låt mig nöja mig med att säga så här: Jag tycker att tillsynsfrågorna är ytterst centrala.
Att följa upp, utvärdera och utöva tillsyn i en verksamhet av sådan betydelse som polisen är väldigt centralt, och då måste man ha en adekvat organisation och verksamhet för att det ska fungera väl. Jag kommer naturligtvis att pröva bra förslag i den delen i positiv anda. Men jag brukar inte gå in och ha synpunkter på vad en utredning direkt sysslar med - det vore fel av en minister.
Vi har tillsatt en grupp för att arbeta med de viktiga frågorna. När det sedan gäller vad ministern gör konkret har jag en lång lista - jag ska inte trötta kammaren med den - på alla de uppdrag som regeringen hela tiden lämnar för att få ökad effektivitet och få ut mer av resultaten hos polisen. Jag ställer mig också frågande till de uppgifter om polisens resultat där man bara ser negativa saker.
Om man jämför 2010 med 2007 ser man att antalet redovisade ärenden till åklagare har ökat, antalet öppna ärenden har minskat och antalet personuppklarade brott har ökat. Samtidigt har antalet anmälningar ökat. Så är det generellt. Sedan finns det enstaka brottstyper där det kan vara en avvikelse, men det är inte så markant. Även om vi nu ser dessa förbättringar är det min bestämda uppfattning att vi inte är nöjda.
Med den kraftiga resursförstärkning som polisen har fått tycker jag att det måste gå att få ut mer av verksamheten. Det kan ske genom att man organiserar sig bättre, genom att man moderniserar sina arbetsformer, genom att man får bättre verktyg för att kunna klara arbetsuppgifterna och genom en rad åtgärder.
Jag menar att vi på många områden har ett viktigt och intensivt arbete i gång, och det är ett arbete som vi kommer att fortsätta med oförtröttlig kraft.