KBLab/rixvox huggingface dataset:
Michael Rubbestad (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Om jag går till banken och frågar om jag får låna 90 000 kronor för att studera ett år, det vill säga ungefär samma belopp som CSN lånar ut, kommer banken kanske att berömma mig för att vilja investera i mig själv och i min framtid genom att göra mig mer attraktiv och mer anställbar på marknaden. Att utbildning är den säkraste vägen till jobb och egenförsörjning är jag och statsrådet överens om, men det är inte det vi debatterar här i dag.
Oavsett hur goda mina intentioner än må vara med lånet kommer banken ändå i första hand att ha sin lojalitet gentemot sina övriga kunder. Och eftersom det är dessa småsparares pengar som man lånar ut vill banken såklart säkerställa att jag betalar tillbaka pengarna. Om jag nu inte erhåller någon anställning och kanske till och med lämnar landet, hur kan då banken säkerställa att jag kommer att betala tillbaka dessa 100 000 kronor?
Om jag inte kan ge ett tillfredsställande svar till banken kommer mitt lån inte att beviljas, hur viktigt utbildning än är och hur goda intentioner och syften jag än må ha med lånet. När regeringen och CSN beviljar studielån om 7 616 kronor i månaden till personer som saknar jobb och permanent uppehållstillstånd är det inte sina egna pengar man lånar ut, utan det är svenska skattebetalares pengar.
Jag förutsätter därför någonstans att Sveriges regering, som har fått folkets förtroende att förvalta skattepengarna, likt en bank också har en plan för hur man ska säkerställa hur dessa lånade medel återbetalas - oavsett vad syftet är med lånet. Eller menar statsrådet att man antog en lagändring om att bevilja lån utan att ha någon som helst aning om hur man ska säkerställa att dessa lån kommer att återbetalas?
Michael Rubbestad (SD):
Vid månadsskiftet maj/juni 2021 har studiemedel betalats ut till 6 841 personer i enlighet med den så kallade gymnasielagen. Den totala summan för de här lånen uppgår till drygt 490 miljoner kronor, som vi redan har berört. Sedan februari månad, alltså på ungefär fyra månader, har summan ökat med snart 100 miljoner kronor, vilket motsvarar ungefär 700 000 kronor varje dag.
Lägger vi dessutom till bidragsdelen hamnar vi på totalraden strax över 1 miljard kronor. Av de här 6 841 personerna har i dagsläget 369 personer erhållit anställning eller inkomst av näringsverksamhet och därmed kvalificerat sig för att beviljas permanent uppehållstillstånd, vilket motsvarar ungefär 5 procent. Över 99 procent av de personer som har erhållit dessa studiemedel är män.
Endast 68 personer av 6 841, alltså under 1 procent, är kvinnor. Centrala studiestödsnämnden, CSN, har, precis som vi har sagt här, i uppdrag att se till att studielån återbetalas oavsett om låntagare bor i Sverige eller utomlands. I Sverige drivs obetalda skulder in genom Kronofogden, om det behöver gå så långt, men om personen bor i utlandet krävs andra åtgärder.
Normalt sett behöver CSN driva en rättslig process i utlandet för att få tillbaka det obetalda beloppet. Precis som statsrådet säger har återbetalningarna från utlandet ökat rent generellt, men återbetalningsgraden för specifikt Afghanistan har en helt annan utveckling. Där är det färre än hälften som betalar självmant. 92 procent av dem som omfattas av den så kallade gymnasielagen är från Afghanistan.
CSN säger självt att det är mycket svårt att driva in skulder från Afghanistan eftersom CSN helt saknar adressuppgifter för de personer som är bosatta där. Afghanistans motsvarighet till Svensk inkasso bekräftar att det är "generellt mycket svårt" att driva in skulder i den här regionen.
Vidare säger CSN att domstolsprocesser sannolikt inte kommer att startas eftersom det rättsliga förfarandet är svårt att utreda, och det är komplicerat att få information om kostnaderna för ombud att föra CSN:s talan. Om CSN ens skulle lyckas är det fortfarande inte säkert att kostnaden för processen hamnar på låntagaren utan den kan komma att landa på CSN och svenska skattebetalare i alla fall.
Sammanfattningsvis kan vi konstatera att om en person erhållit studielån och sedan flyttar till Afghanistan kan vi inte göra något annat än att helt enkelt hoppas på låntagarens goda vilja att återbetala studielånet, även om vi förlänger preskriptionstiden till 25 år. Statsrådet svarar att hon avser att bevaka frågan. Det är bra, och det gör jag också. Men det är inte tillräckligt, utan statsrådet behöver göra mer.
Så i de specifika fallen med personer som har erhållit studielån, lämnat Sverige och sedan flyttat till Afghanistan säger statsrådet att hon inte kommer att tveka att överväga fler uppdrag till CSN. Vilka är de uppdragen, förutom förlängd preskriptionstid, som kan säkerställa återbetalning? Vem bekostar åtgärderna? Är det återigen skattebetalarna?
Michael Rubbestad (SD):
Sveriges Radio larmade om denna fråga redan i december förra året, och vi kan konstatera att de hade rätt. Jag har inte hört något i den här debatten som har förändrat min uppfattning. Jag hoppades att statsrådet och regeringen skulle ha en tydlig plan. Om man har beslutat om att bevilja lån bör man rimligtvis också ha beslutat om hur lånen ska återbetalas. Men jag upplever efter dagens debatt att mina förhoppningar var lite höga.
Huruvida det var rätt att införa den så kallade gymnasielagen eller inte är jag och statsrådet inte överens om. Det är tydligt. Men det är inte heller om den saken jag frågar statsrådet i dag. Huruvida lån påverkar vikten av utbildning och ökar möjligheten att bli anställd är inte heller det jag frågar om i dag.
Det jag vill veta är att i de fall som personerna har erhållit ett lån men inte erhållit en anställning och därmed blir tvungna att lämna landet, hur säkerställer vi att dessa ekonomiska medel kommer tillbaka? Debatten om vikten av utbildning är en helt annan debatt. Statsrådet anför här att vi inte riktigt har samma syn på vikten av utbildning, men jag vill påstå att vi faktiskt har samma syn, nämligen att utbildning är viktigt.
Nu är lagen vad den är, och jag önskar bara svar på hur vi säkerställer återbetalning från de individer som har lämnat landet och flyttat tillbaka till Afghanistan, inte vikten av utbildning. Där är vi överens. Jag upplever att det här är en svår fråga för statsrådet att svara på, men jag frågar ändå en sista gång.
Michael Rubbestad (SD):
Jag kan konstatera att jag och statsrådet inte riktigt är överens i frågan. Jag vill också nämna att min kollega Jörgen Grubb lyfte fram exakt samma argumentation. Det var han som debatterade just det betänkandet. Jag anser nog inte att man ökar kontrollerna. Jag kan däremot gå med på att man breddar dem. Men man ökar dem inte. Man går snarare åt andra hållet. Vi har varit inne på det; barn behöver både manliga och kvinnliga förebilder i sina liv.
Vi som lagstiftare och landets högsta beslutande organ behöver därför göra vad vi kan för att både möjliggöra och underlätta för att fler män ska söka sig till förskolans värld, utan att behöva vara rädda. De åtgärder som jag har noterat från regeringens sida syftar till att öka andelen personer som söker sig till förskolan generellt, men jag saknar helt jämställdhetsperspektivet i regeringens arbete. Trots att fördelningen är 4 procent män och 96 procent kvinnor gör man inte särskilt mycket för att aktivt öka andelen män.
Jag kan inte låta bli att ställa den lite hypotetiska frågan om den här så kallat feministiska regeringen och utbildningsministern hade ansett att problemet var större om det hade varit 96 procent män och 4 procent kvinnor i förskolan. Regeringen tar i med hårdhandskarna och pratar om kvotering så fort andelen män är större inom många andra områden. Var är de tongångarna nu när könsfördelningen är avsevärt sämre i förskolan än inom vården eller bolagsstyrelser?
Statistiken, Skolverket och männen själva är mycket tydliga. Det handlar om den så kallade pedofildebatten. Jag hoppas såklart att det här är sista gången som frågan ens behöver debatteras i den här kammaren och att regeringen och utbildningsministern tar frågan på allvar och kommer att verka aktivt för att öka andelen män i förskolan, det vill säga stävja den så kallade pedofildebatten på ett sådant vis att manlig personal i förskolan ska vara en absolut självklarhet.
Michael Rubbestad (SD):
Jag vill skicka ett stort tack till Roger Haddad och Liberalerna för en väldigt viktig interpellation om en fråga som verkligen behöver lyftas upp. Det finns pedagogisk omsorg som är konfessionell och som snarare bidrar till att öka klyftorna och ytterligare avskärma barn från att komma i kontakt med det svenska samhället, och det är ett problem. Det är precis det som lyfts upp här. Det finns pedagogisk omsorg som av andra skäl inte håller måttet och som inte fungerar alls utifrån aspekten att vara skolförberedande. Det är såklart också ett problem.
Men ska pedagogisk omsorg med kraftiga brister verkligen leda till att all den pedagogiska verksamhet som fungerar bra också går i graven? Ska inga nya verksamheter få starta? Det är vad som förslås i utredningarna. Ska alla de barn som kanske inte trivs i större grupper i en förskola - nästan 2 procent av alla barn i åldern ett till fem år - behöva stryka på foten för att enstaka individer som bedriver pedagogisk omsorg inte kan sköta sig?
Jag menar att det finns andra lösningar för att komma runt detta. Jag vill därför bara hoppa in här med en fråga eftersom det nu har gått några månader och det har hunnit beredas: Avser ministern att lägga fram en proposition där all nyetablering av pedagogisk omsorg stoppas?
Michael Rubbestad (SD):
Jag konstaterar först att jag inte fick något svar på min fråga. Kanske kommer det nu, eller så betyder det helt enkelt att regeringen avser att lägga fram ett förslag om att all nyetablering ska förbjudas. Jag kan också konstatera att Liberalerna inte vill se ett sådant förbud, och det gläder mig. Statistiken visar som sagt att det är under 2 procent av alla barn som är placerade inom den pedagogiska omsorgen. Det borde väl innebära, mellan tummen och pekfingret, kanske 10 000 barn hos cirka 2 000 utövare.
Vore det då inte bättre att både komma åt den pedagogiska omsorg som inte fungerar och förhindra personer med koppling till extremism, vilket Roger Haddad efterfrågar i sin interpellation, genom att i stället skärpa kontrollerna och låta Skolinspektionen överta ansvaret för att granska all pedagogisk omsorg, oavsett huvudman? Man skulle kanske öka antalet oanmälda kontroller och omgående stänga den verksamhet som inte bedöms hålla tillräcklig kvalitet och statuera ett exempel.
Rimligtvis borde målet vara att ha en väl fungerande pedagogisk omsorg som uppfyller målen när det gäller att vara pedagogisk och skolförberedande och att samtidigt säkerställa att inga olämpliga aktörer tillåts bedriva verksamhet. Jag förutsätter att det inte är regeringens mål att det ska vara obligatoriskt för alla barn att gå i förskola, oavsett om det passar dem eller inte, och att de aktörer som bedriver pedagogisk omsorg i förlängningen ska göras arbetslösa.
Utgångspunkten ska alltid vara barnets bästa, och alla barn är som sagt inte redo att vid exempelvis ett års ålder möta omvärlden i en större barngrupp med begränsad uppmärksamhet. Sverigedemokraterna föreslår att det inte ska vara tillåtet med konfessionell inriktning vid nyetablering av pedagogisk omsorg, att Skolverket ska överta all kontroll av den pedagogiska omsorgen och att nationella riktlinjer ska tas fram för den pedagogiska omsorgen för att säkerställa likvärdighet och för att oseriösa utövare ska hindras från att bedriva verksamhet.
Detta är något som både Socialdemokraterna och Liberalerna röstade nej till när vi senast lade fram det förslaget. Men det kommer upp nu igen, så ni får en ny chans att bifalla det. Vill ni inte bifalla förslag från Sverigedemokraterna får ni gärna lägga fram ett eget. Då kommer vi att ställa oss bakom det.
Michael Rubbestad (SD):
Min fråga går till statsrådet Matilda Ernkrans. I december 2020 larmade Sveriges Radio om att 395 miljoner kronor i studielån som betalats ut till nu vuxna män från Afghanistan riskerar att aldrig återbetalas. Av den anledningen ställde jag en skriftlig fråga till statsrådet om hur hon avser att agera för att säkerställa att dessa lån återbetalas. Svaret blev att återbetalning av lån från utlandet generellt har ökat och att statsrådet bevakar frågan.
CSN driver in skulder i utlandet via telefonsamtal, mejl och brev. Om man inte erhåller svar måste skulden drivas in med hjälp av domstol. När det gäller Afghanistan är det inte bara väldigt kostsamt utan i praktiken omöjligt, enligt myndigheten själv. Afghanistan ligger dessutom i botten vad gäller länder där studenter frivilligt återbetalar sina studielån. Inga rapporter visar på att återbetalningen från den här regionen ökar.
Min fråga till statsrådet är således fortfarande hur hon avser att agera för att säkerställa att dessa lån återbetalas Sverige och det svenska folket.
Michael Rubbestad (SD):
Jag har tagit del av Fredrik Malms anförande och håller med om det mesta som ledamoten säger. Jag håller med om beskrivningen av hur det ser ut i förskolan. Ledamoten nämnde att det finns problem särskilt i de utsatta områdena, och vi är överens så långt. Men sedan kommer förslaget att vi ska ha en obligatorisk förskola för samtliga barn från fem års ålder.
Jag undrar: På vilket sätt kommer en obligatorisk förskola för femåringar i Boden att hjälpa upp att den socialdemokratiska regeringen har misslyckats med sin integrationspolitik i Stockholms förorter? Jag får inte riktigt ihop det. Hade det i så fall inte varit rimligare att ha en obligatorisk förskola där det behövs i stället för i hela landet?
Michael Rubbestad (SD):
Jag delar den uppfattning som ledamoten framför, att förskolan har en viktig funktion. Men en av de mest fantastiska bitarna med svensk förskola måste ändå vara att den är just frivillig, som jag ser det. Jag håller som sagt med om själva problembeskrivningen, men jag förstår inte hur man kan landa i den lösningen. Sverigedemokraterna har förslaget att vi ska ha en obligatorisk förskola - den allmänna delen - i de områden som av Polismyndigheten klassas som utsatta områden, för det är där den behövs.
Det är där majoriteten av de barn som har detta behov finns. Jag har väldigt svårt att se varför vi skulle ha en obligatorisk allmän förskola där det inte behövs. Sverigedemokraterna menar dessutom att fem års ålder är alldeles för sent. Vi driver att det i dessa utsatta områden ska vara obligatorisk förskola från tre års ålder. Men vi lägger fokus där det behövs, inte i hela landet.
Återigen: Jag har svårt att se varför barn som kanske vill gå i mindre, pedagogisk omsorg eller som kanske över huvud taget inte passar i större grupper utan vill vara hemma hos sina föräldrar en längre tid inte ska få göra detta bara för att regeringen har misslyckats i de utsatta områdena. Jag får inte riktigt ihop den ekvationen.
Michael Rubbestad (SD):
Likt så många andra vill jag inleda med att tacka för det här kalenderåret och önska de övriga ledamöterna i utbildningsutskottet och kanslipersonalen såväl som talmännen och riksdagens alla tjänstemän en riktigt god jul och ett gott nytt år. Jag vill fortsätta med att göra någonting så ovanligt som att yrka bifall till förslaget i betänkandet, vilket i detta fall även innebär ett bifall till Sverigedemokraternas, Moderaternas och Kristdemokraternas gemensamma budgetförslag.
Som har nämnts flera gånger tidigare i debatten finns regeringens förslag om omställningsstudiestödet, som syftar till att förbättra förutsättningarna för vuxna individer att finansiera studier även senare i livet. Vi väntar fortfarande på den exakta redogörelsen för hur reformen ska utformas - vi hörde nu att den kommer under våren 2022 - men utifrån det vi känner till i dag ställer vi oss från Sverigedemokraternas sida överlag positiva till införandet av ett sådant stöd.
Förutsatt att ingenting förändras innebär det nya omställningsstudiestödet att yrkesaktiva får möjlighet att studera i upp till 44 veckor. Individen ska därmed själv kunna ta initiativ till sin kompetensutveckling och omställning för att stärka sin ställning på arbetsmarknaden. Vad vi däremot ställer oss betydligt mer skeptiska till är hur detta stöd ska finansieras. Det påminner lite grann om det som både Vänsterpartiet och Liberalerna har anfört.
På bordet ligger just nu ett förslag om att kraftigt höja CSN-räntan - från dagens 0,05 procent till 0,5 procent. Detta innebär i praktiken en höjning på 1 000 procent. Som nämnts tidigare har protesterna inte låtit vänta på sig från flera olika håll och remissinstanser. Här anser Sverigedemokraterna att regeringen behöver se över möjligheterna till alternativa sätt att finansiera denna reform.
Återbetalningarna av studielån och skulder från utlandet har generellt sett ökat, men det ser väldigt olika ut från region till region och från land till land. Även om det ser väldigt bra ut på sista raden kan det vara så att återbetalningarna har ökat från exempelvis Tyskland samtidigt som de har minskat från ett annat land, som Afghanistan. Detta är någonting som Sveriges Radio specifikt har rapporterat om.
I stället för att finansiera det nya omställningsstudiestödet genom höjda CSN-räntor för skötsamma studenter bör regeringen exempelvis se över möjligheten att de utländska studieskulderna återbetalas av de elever som i dag går under jorden och försvinner utomlands, precis som Sveriges Radio har rapporterat om. Detta är ett exempel på hål som kan täppas igen och på hur medlen sedan kan omfördelas.
Prioriteringen bör vara sådan att det nya omställningsstudiestödet kan införas utan att det innebär en alltför stor höjning av räntorna för våra studenter, och 1 000 procent anser vi vara ganska mycket. Inom området studiestöd finns det flera intressanta sakförslag från flera olika partier. Dem ser jag fram emot att få debattera när de kommer upp för diskussion under 2022. I dag gäller det dock enbart budgeten för utgiftsområde 15, och där yrkar jag som sagt bifall till förslaget i betänkandet.
Michael Rubbestad (SD):
Tack, kulturministern, för svaret! Det är mycket glädjande att höra att kulturministern delar min uppfattning att spelvärlden och esport är en viktig del av det civila samhället. E-sport är ett samlingsbegrepp för spel och tävlingar som utförs på datorer, spelkonsoler, telefoner och surfplattor i en virtuell miljö där personerna spelar olika sorters digitala spel på egen hand, i lag eller mot varandra.
Tävlingarna kan spelas via internet eller lokala nätverk, vid LAN-träffar eller med spelare som samsas vid samma dator eller konsol. Faktum är att 80 procent av Sveriges befolkning spelar digitala spel i någon form, och e-sport omfattar så mycket mer än den stereotypa bilden av en ungdom som dricker läsk och käkar chips framför sin dator.
Candy Crush Saga, Wordfeud, Quizkampen och Angry Birds är e-sport på precis samma vis som exempelvis Counter-Strike, Fortnite, Battlefield och Minecraft. Flera av dessa spel har sitt ursprung i Sverige. Faktum är att svensk e-sport omsätter mer pengar än hela den svenska åkerinäringen. Utifrån aspekten delaktighet kan e-sport alltså egentligen ses som en av de mest inkluderande och jämställda sporter som finns att tillgå, i teorin.
Nästan alla som vill kan delta på lika villkor oavsett ålder, kön, flertalet funktionsvariationer, språk och social status. Självklart behövs kanske tillgång till en dator eller liknande, men det kan någonstans jämföras med andra typer av sporter där man alltid behöver en viss typ av utrustning för att kunna vara med. E-sporten har således alla förutsättningar att vara jämställd, kanske till och med bättre förutsättningar än någon annan idrott.
Men så är inte fallet, utan snarare är jämställdheten ett stort problem inom e-sport. Och här menar jag att en regering har ett ganska stort ansvar. Mobbning, näthat och trakasserier är ett stort problem på internet och i sociala medier, tyvärr även inom e-sport. Tyvärr drabbar detta väldigt ofta just kvinnliga spelare. Precis som det är helt oacceptabelt i såväl sociala medier som samhället i stort är det såklart helt oacceptabelt även inom e-sport.
Det var med anledning av detta som jag ställde denna interpellation om jämställdhet inom e-sport till kulturministern. De senaste regeringarna, Löfven 1, 2 och 3, har uttalat sagt att de är så kallat feministiska regeringar. Jag antar att även Anderssons regering är det, även om Miljöpartiet inte är med längre. I min interpellation avslutar jag med frågan: "Vad avser ministern och regeringen att göra för att förbättra situationen för kvinnor inom specifikt e-sport och spelbranschen?"
I det svar jag har fått av kulturministern hänvisas bland annat till arbetsgivaransvaret och de rapporter som har tagits fram, exempelvis av Female Legends. Ministern avslutar med en förhoppning om att branschen och aktörer inom spelvärlden fortsätter att driva frågan och ta krafttag. Någonstans är detta vad andra aktörer gör, så min fråga kanske inte riktigt besvaras.
Jag undrar på nytt vad den feministiska regeringen och ministern specifikt avser att göra för att förbättra jämställdheten inom esport.
Michael Rubbestad (SD):
Jämställdhet innefattar mycket mer än att kvinnor inom e-sporten ska behandlas korrekt och erhålla likvärdiga förutsättningar. En riktigt jämställd e-sport innebär att alla kan vara med oavsett ålder, kön, bakgrund och funktionsnedsättningar. Eftersom det inte ser så ljust ut - jag tycker inte riktigt att jag fick något svar på just frågan huruvida vi ska klassa e-sport som en officiell idrott och kulturform - skulle jag vilja skicka med kulturministern några förslag som hon kan ta med sig i sitt fortsatta arbete.
Aktörer inom e-sport som på något vis beviljas stöd och ekonomiskt bidrag måste aktivt verka för ökad jämställdhet, mot diskriminering och för en nolltolerans mot trakasserier. Myndigheten för delaktighet arbetar för att alla ska ha samma möjligheter att vara delaktiga i samhället. Sverigedemokraterna menar att det även borde inkludera e-sporten och att myndigheten ska ges i uppdrag att utreda hur man kan inkludera funktionsnedsatta inom e-sport.
Låt e-sportföreningar ansöka om ekonomiska medel från Riksidrottsförbundet, och ge e-sporten likvärdiga förutsättningar att utvecklas trots att de inte är klassade som officiell idrott! Flera studier visar att datorspelande och e-sport ger förbättrat minne, förbättrad kognitiv förmåga och ökad förmåga att resonera och lösa problem samt ökad perception. För äldre personer kan e-sporten bidra till att behålla mental hälsa.
Att spela onlinespel är även ett sätt för äldre att slippa ensamhet och i stället träffa nya vänner och umgås online. Det finns alltid någon att prata med och umgås med. Eftersom en majoritet av dem som utövar e-sport är ungdomar finns det även en annan aspekt att beakta: en ökad och förbättrad dialog över generationer. E-sport kan ses som generationsöverskridande där yngre och äldre kan mötas och umgås på lika villkor. Regeringen bör därför utreda hur fler äldre kan uppmuntras att engagera sig i e-sport.
Min talartid börjar ta slut. Jag vill tacka för en mycket trevlig debatt. Det är glädjande att höra att vi ändå drar åt samma håll. Som du säger kan vägarna te sig lite olika, men vi har samma mål. Jag hoppas att vi kan nå målet tillsammans på ett eller annat vis.