KBLab/rixvox huggingface dataset:
Henrik von Sydow (M):
Jag vill också säga att jag hyser stor förståelse för Gabriel Romanus poäng. Han pekar på vikten av ett folkhälsoarbete i detta avseende. Men det görs med de medel som satsas, inte på folkhälsoarbete, utan på politisk kampanj och opinionsbildning för att tala om varför alkoholmonopolet är bra.
De resurserna tas från de insatser som annars skulle kunna göras för att informera just om vikten av folkhälsomedvetande och medvetenhet om alkoholens skador.
Men därifrån tas resurser för att i stället i stora påkostade dyra annonser i svenska dagstidningar och till och med i Financial Times av alla tidningar tala om varför just alkoholmonopolet är bra och varför Sverige behöver just den politik som värnar alkoholmonopolet.
Där ligger ingen information om alkoholens skadeverkningar, som jag tycker det är viktigt att satsa på. Vi ska ha god information och goda resurser för det arbetet. I stället väljer man att lägga pengar på att tala om varför alkoholmonopolet är viktigt. Det är felaktigt, det är demokratiskt ofördelaktigt. Sedan kallar man mig oseriös.
Jag lyssnade på Bengt Göransson, en stor demokratidebattör inom socialdemokratin, ordförande i Demokratiutredningen. Han kallar detta för ett allvarligt problem. Statliga bolag och statliga myndigheter tar över de uppgifter som tidigare var politikernas uppgifter. Det gäller att stå för den politik man tycker är bra, att argumentera för den, att driva opinion, att mötas i samtal och debatter.
Men nu sköts det uppdraget och de kampanjerna av statliga bolag, ibland också av statliga myndigheter. Jag tror att du ser de principiella problem som finns. Ser du inga gränser, Thomas Östros, för den statliga politiska opinionsbildningen?
Henrik von Sydow (M):
Låt mig börja med den fråga som jag inte fick något svar på, nämligen frågan om beredskapen och kunskapen hos statsråden i regeringen om hur man ska bekämpa korruption och minska riskerna för korruption. Jag vill återkomma till det eftersom jag tror att det politiska ledarskapet är viktigt.
Det är svårt att se detta, men det är ett fenomen som uppmärksammas i Washington och i Bryssel. Jag tror inte att det finns här i Stockholm, men vi ska nog vara medvetna om riskerna just därför att aningslösheten kan innebära en risk. Just därför är det viktigt att de enskilda statsråden också har kunskaper om korruptionens nya former. Det är sant att vi ligger bra till i internationella jämförelser om korruption.
Samtidigt är det uppenbart så att vi har haft problem med korruption i Sverige. Ingen är befriad från detta. Man behöver bara erinra sig mutskandalen i Systembolaget, Migrationsverkets försäljning av medborgarskap och utauktionerandet av folkbokföringsadresser i skattemyndighetens regi. Så vi är inte på något sätt förskonade från detta i det här landet. Det är statsrådet förstås medveten om, och han refererar också till det. Jag vill bara påpeka detta i sammanhanget.
Statsrådet gör ett par kommentarer om Riksrevisionens rapport. Rapporten syftar inte till att så att säga utreda förekomsten av korruption utan mer att man ska se på vilket institutionellt skydd som finns. Jag kan ibland bli förvånad över att regeringen inte har tagit initiativ till utredningar som syftar till att kartlägga graden av korruption i statsförvaltningen och i det offentliga Sverige.
Om beredskapen ska vara på den nivå som Sven-Erik Österberg syftar till, talar om och har vällovliga ambitioner om, så tycker jag att det finns frågor som man kan ställa. Varför har detta inte gjorts, och vore inte det något att ta initiativ till? Vi kan göra dessa internationella utblickar och ser då att vi onekligen ligger bra till.
FN har tagit fram en konvention mot korruption. Statsrådet känner säkert till den. 137 stater har anslutit sig till denna konvention som syftar till att man ska få ett brett internationellt arbete mot korruption. Min fråga är varför Sverige inte har anslutit sig till den, och hur ser processen ut? När tror statsrådet att en proposition med förslag om att vi ska ansluta oss till konventionen kan läggas på riksdagens bord?
Henrik von Sydow (M):
Det gläder mig att höra att regeringen diskuterar frågorna om risker med korruption och gärna då med utgångspunkt i rapporten från Riksrevisionen. Återigen: Man kan ha invändningar mot formuleringar och meningar i rapporten, men det som stryks under i den är just riskerna med aningslösheten, riskerna med att inte ta problemen på allvar.
Det är väl den stora lärdomen som i varje fall jag fick med mig från Riksrevisionens rapport, och jag tycker att det är utmärkt om detta också har satt spår i regeringens diskussioner om riskerna med detta. Jag vill stryka under att jag tror att det är en viktig uppgift för det politiska ledarskapet och för de ledande tjänstemännen att skydda staten mot korruption.
Detta är centralt i rättsstaten. Det är en demokratiuppgift. Man kan verkligen stryka under detta, även i tider när vi har internationaliseringen. Vi har den uppgiften inom statliga verksamheter och på hemmaplan med ett samhälle som består av så många människor med olika värderingar och olika livsstilar. Att de behandlas lika av staten är helt centralt för att upprätthålla förtroendet. Detta är någonting mycket skört.
Det är någonting som man får vara väldigt varsam med. Och jag tror att det förtroende som måste vinnas varje dag snabbt kan raseras. En liten tuva kan stjälpa ett stort lass, som det heter. Jag tycker att skandalen i Systembolaget bör leda till ordentlig eftertanke om hur det står till.
Den sista frågan som jag inte fick svar på gällde FN:s konvention mot korruption. Hur ser det ut? Det är 137 stater som har anslutit sig till den. Varför har inte Sverige gjort det? När kommer ett förslag på riksdagens bord om detta?
Henrik von Sydow (M):
Jag blir aningen bekymrad över att Sven-Erik Österberg inte ser den misstro som finns i rätt breda folklager mot hur regeringen hanterar sin utnämningsmakt. Så är det. Titta på den opinionsundersökning som diskuterar detta och ta den på allvar! Jag vill också uppmärksamma statsrådet på att den här diskussionen finns djupt inne i socialdemokratin.
Olle Svenning, socialdemokratisk journalist som skriver en bok om statsministern, pekar just på hur oerhört centraliserad till statsministern utnämningsmakten är. Det är ett läggpussel där man inte drar sig för att lägga in inslag av politisk taktik. Det skriver en socialdemokratisk debattör och journalist. Debatten lever också hos er.
Jag vet inte om statsrådet har lyssnat till Kjell-Olof Feldt, tidigare finansminister, som kallar regeringens utnämningspolitik för att man bygger upp ett nytt adelsmannaskap. Jag tycker att det är att gå alldeles för långt, men det är Kjell-Olof Feldts formuleringar. Ungefär motsvarande formuleringar finns också hos Annika Åhnberg, tidigare statsråd i en socialdemokratisk regering.
Om man inte ser att den här diskussionen förs och att den har en rätt bred gränsyta mot svenska folket är man rätt farligt ute. För återigen, precis som i den förra interpellationsdebatten, handlar det här om någonting oerhört viktigt, nämligen medborgarnas tillit till staten. Staten är någonting annat än ett politiskt parti. De här banden måste hanteras varsamt.
Det ska inte ens finnas en misstanke om att detta utnyttjas i andra syften än att tjäna alla medborgare. Jag tror inte att det finns en aningslöshet här - däremot fanns det kanske i den förra debatten. Här blir jag bekymrad över att statsrådet inte ser att det är rätt stora värden som står på spel.
Henrik von Sydow (M):
Återigen lyser ju ovanan att forma allianser, att ha koalitionsregeringar, igenom. Förberedelserna för det här regeringsskiftet går som sagt lång tid tillbaka. Som jag nämnde i mitt anförande fanns det till och med en hel arbetsgrupp som hade till uppgift just att se över departementsstruktur och hur detta med statsråd skulle organiseras. Så visst fanns det förberedelser. Där spelar Berit Andnor bara på retoriken.
Och som sagt, i en koalitionsregering har partiledarna ett särskilt ansvar. Mellan dem fördes öppna diskussioner om namn där statsministern förstås som regeringsbildare tilläts ha synpunkter och komma med kommentarer. Det som är intressant här är ju, om jag får pressa lite grann på den reservation som är skriven, att man här öppnar upp för att fylla ut med checklistor, och referenser ska inhämtas.
Jag tror att det är jättesvårt för ett konstitutionsutskott eller en riksdag att ta sig an att försöka formulera hur sådana här samtal ska föras, hur de ska drivas, vad de ska innehålla. Det som är av så djupt personlig och politisk karaktär tror jag är mycket svårt för ett konstitutionsutskott och för en riksdag att reglera.
Skulle man ha någon fråga som kunde vara med skulle det vara just denna: Är det något som regeringsbildaren ska känna till är det just om det finns någonting i bakgrunden som kan drabba förtroendet och respekten för ämbetet. Och vi vet också, om vi minns tillbaka till vår utfrågning, att den frågan ställdes av Fredrik Reinfeldt.
Henrik von Sydow (M):
Jag tycker att det är en aning rörande att lyssna på diskussionen om utnämningsmakten och utnämningspolitiken efter att vi har debatterat detta vid ett flertal tillfällen.
Nu är det alltså oppositionen, Socialdemokraterna själva, som kritiserar bristen på öppenhet, samtidigt som man i samma inlägg påpekar att alternativet är den gamla, slutna modellen med kallelseförfarande där ingen visste vilka tjänster som var lediga.
Regeringskansliet självt skötte processen helt utan insyn och också, värt att notera, helt utan möjlighet för riksdag, journalister eller allmänhet att granska de materiella utnämningarna. Nu har ett omfattande arbete inletts som syftar till det motsatta, just till att öka öppenheten, just att kunna göra en materiell granskning av de enskilda utnämningarna.
Det är en modernisering av det som har varit en närmast antik utnämningspolitik. Med offentliga kravprofiler, med annonser som huvudregel, med en ökad professionalisering genom externa konsulter går vi från principer för en utnämningsmakt som har varit i stort sett oförändrade sedan 1700-talet, 300 år gamla principer.
Det har inte varit så mycket andra regler, inte så mycket formuleringar om öppenhet eller krav på regeringen att göra det möjligt för just granskningar i efterhand. Jag vill också betona en sak i sammanhanget. Det är förstås klokt och bra att riksdagen diskuterar principerna för utnämningarna. Man ska dock komma ihåg att riksdagen inte har utnämningsmakten. Däremot har vi just granskningsmakten.
Utskotten själva har ju möjlighet att i efterhand granska och kontrollera att utnämningarna gått till på rätt sätt, att de lever upp till kravet på förtjänst och skicklighet. Möjligheten att granska regeringen blir väsensskilt mycket bättre nu när det finns kravprofiler, nu när det finns något att faktiskt mäta utnämningarna emot. Jag tror att det är perspektiv som är viktiga att ha med sig i den här diskussionen.
Vi ska, som sagt, se helheten i detta. Ett gammalt system vrids nu mot mer av öppenhet, mer av ökad professionalisering. Och, herrarna här framme, möjligheten för parlamentet att faktiskt granska blir nu väsentligt mycket bättre.
Utan att ta i med för stora ord är det här en ordentlig demokratireform, en ordentlig reform av den svenska förvaltningen som man i flera avseenden kan vara glad och stolt över. Det som är särskilt viktigt att betona för riksdagens justitieutskott och kammaren är att granskningsmakten nu blir väsentligt mycket större.
Henrik von Sydow (M):
Vad gäller frågan om preskription finns det ett långt framskridet arbete. Reformen kommer, och reformen kommer också att vara ett resultat av alliansregeringens politik och reformorientering. Låt oss vara helt klara över det.
Karl Gustav Abramsson talade om att det här var något som påbörjades under den tidigare regeringen. När man lyssnar på debatten i dag står det helt klart att en socialdemokratisk regering inte skulle kunna lägga fram ett sådant här förslag. När man tittar i betänkandet och läser reservationerna är det uppenbart hur det spretar också på det här fältet. Det finns inga möjligheter för oppositionen att samla sig.
Det är återigen alliansregeringen som samlar sig och kan lägga fram förslag, medan det är mycket tydligt att det inte hade varit möjligt med en rödgrön majoritet. Det tror jag är viktigt att ha med sig. Det förklarar också varför man inte ska ha en överdriven tilltro till parlamentariska utredningar.
Vi tycker olika mellan blocken om detta. Mycket av diskussionen kretsar kring synen på om gärningsmannens intressen eller den brottsdrabbades intressen ska gå först. Straffen är en viktig del för upprättelse och för att öka de utsattas skyddsvärde. Mot detta hörs återkommande, och man ser i betänkandet, att det spretar från oppositionens sida.
Det är svårt för Karl Gustav Abramsson att prata för andra, men det är något som är viktigt att ha med sig. Alliansregeringen levererar detta. Det hade aldrig en socialdemokratisk regering kunnat göra.
Henrik von Sydow (M):
Det kanske finns andra dagar då det passar bättre att efterlysa konkret handling från alliansregeringens sida än när vi just här framför oss har ett mycket konkret förslag som är nästan av historisk karaktär, nämligen att förändra brottsbalken vad gäller bestämmelserna för mord. Det är väl verkligen konkret handling och exempel på att alliansregeringen kan leverera förslag och gör det i hög takt också på detta för många väljare så viktiga område.
Sedan förstår jag Karl Gustav Abramsson som inte vill att jag ska spekulera i oenigheten hos vänsteroppositionen. Men den är uppenbar när man läser i betänkandet och när man lyssnar på denna debatt och diskussion. Miljöpartiet driver med stort engagemang - det är deras prioritering - att livstidsstraffet ska avskaffas. Det är ett rätt långtgående förslag som har förts fram här i debatten tidigare.
Tittar man på Vänsterpartiet ser man att Alice Åström, som inte är här i dag, är en ledande företrädare på detta fält. Hon driver kravet att vi ska införa halvtidsfrigivning i kriminalvården, på våra fängelser, alltså i praktiken att minska straffen, inte skärpa dem för att markera utsatta människors skyddsvärde. Jag förstår därför att Karl Gustav Abramsson inte vill att jag ska spekulera i eller diskutera detta.
Men det är i allra högsta grad väsentligt därför att väljarna vill ha besked på detta område om vad som är den samlade vänsteroppositionens alternativ på detta fält. En sak är tydlig: Detta förslag hade inte kunnat läggas fram av en socialdemokratisk regering. Men det läggs fram av en alliansregering. Det blir en klar och konkret skillnad mellan moderater och socialdemokrater och mellan oppositionen och Allians för Sverige när det gäller vad vi förmår att genomföra och vad ni inte förmår att samla er kring.
Henrik von Sydow (M):
Det har varit en väldigt lång debatt och diskussion om detta. Det har varit många bra och kloka inlägg, inte minst från moderaterna Inge Garstedt och Magdalena Andersson, och jag instämmer i dem. Den här frågan väcker ett stort engagemang. Det vet vi.
Författaren Stieg Larsson har gjort en särskild insats för att väcka debatt och diskussion genom den boktrilogi som börjar med Män som hatar kvinnor . Den är aktuell nu också eftersom den går på biograferna. Tyvärr är inte detta bara fiktion eller drama, utan det är i allra högsta grad realitet. Förra året anmäldes 25 000 fall av misshandel av kvinnor enligt Brås preliminära statistik.
5 400 våldtäkter anmäldes förra året enligt samma statistik. Det här är utmanande mot oss i den här kammaren. Jag har inte bara lyssnat på debatten här i dag, utan jag har lyssnat på den här debatten i över ett år. Det sades mycket klokt här. Jag tycker att Inge Garstedt lyfte fram två helt centrala reformer på det här området. Nu går vi från 17 000 till 20 000 poliser.
Dessutom har regeringen aviserat straffskärpningar för grov kvinnofridskränkning, våldtäkt och misshandel. Det är ytterst väsentliga och centrala kvinnofridsreformer.
Det är bra att det blir sagt i den här diskussionen, men samtidigt förundras jag verkligen över hur oppositionen systematiskt, inte bara under den här debatten och inte bara under den här förmiddagen utan i ett års tid, aldrig pekar på detta som viktiga reformer för att öka utsatta kvinnors trygghet. Det förvånar mig lite grann eftersom det är centrala bitar i rättssamhället. Det är centrala reformer för att öka utsatta kvinnors skyddsvärde och möjligheter att få upprättelse.
Inge Garstedt pratade om detta länge och väl, men det kommenterades inte ens. Därför har jag några frågor till oppositionen. Varför är det så? Syftet är ju att minska våldet mot kvinnor. Varför tar ni inte ställning för målsättningen 20 000 poliser 2020? Det handlar ju om ambitionen att minska våldet mot kvinnor. Varför tar ni inte ställning för skärpta straff för grov kvinnofridskränkning, misshandelsbrott och våldtäkt?
Detta är centrala kvinnofridsreformer som jag är glad över att alliansregeringen har lyft upp, prioriterat och kommer att lägga förslag om. Jag skulle önska att oppositionen också anslöt sig till detta. Det är helt centrala reformer för att öka utsatta kvinnors trygghet.
Henrik von Sydow (M):
Nej, jag tror att det krävs fler insatser. Jag tror verkligen det. Vi har pratat om hur viktigt och centralt det är att regeringen nu har stärkt stödet till kvinnojourerna. De har en viktig roll. Andra brottsofferorganisationer har också en väldigt viktig roll på det här området. Det är prioriteringar som regeringen också har gjort och som leder till bättre förutsättningar för att bekämpa mäns våld mot kvinnor och för att stötta utsatta kvinnor.
Jag tror dock att det faktiskt är Socialdemokraterna som är naiva och aningslösa om man inte tror att 3 000 fler poliser, förstärkningen av rättssamhällets basverksamhet, har betydelse för att ge ett bättre bemötande. När larmet går ska det vara en polis på plats. Vi vet att kvinnor upplever en väldig otrygghet på gator och torg och utanför restauranger.
Det är just på de platserna som fler poliser spelar roll för att öka tryggheten. Det ska finnas poliser att kontakta när brott begås. Det är aningslöst att inte se att detta har betydelse. Det är aningslöst att aldrig ge detta uppmärksamhet. Sedan finns det en skillnad. Det har vi diskuterat flera gånger förut och det kan vi väl göra i det här fallet också. Nu pratar vi om att det blir fler poliser. Det handlar inte bara om nya poliser utan om fler poliser.
Det sker en ökning från 17 000 poliser till 20 000 poliser. Det är en mycket viktig reform som alliansregeringen genomför. Jag tror att den har som allra störst betydelse just för att öka utsatta kvinnors trygghet. Jag tycker att det är tråkigt att ni inte kan vara tydliga och ställa er bakom målsättningen att Sverige behöver 20 000 poliser.
Henrik von Sydow (M):
Vi känner igen den här diskussionen. Jag vill koppla detta till kvinnovåldet därför att det här är viktigt. Det verkar återkommande vara så att Socialdemokraterna vill måla en väldigt negativ bild av situationen inom svensk polis. De nya polismän och -kvinnor som kommer ut nu är ju höggradigt motiverade för sina insatser. Det finns fler civilanställda än någonsin tidigare i den svenska polisen. Låt oss vara tydliga med detta.
Förutsättningarna för att få unga, höggradigt motiverade poliser att vara verksamma ute på fältet är faktiskt bättre än någonsin tidigare. Men om man läser landsortstidningar ser man att poliser nu själva får gå in och korrigera felaktiga verklighetsbeskrivningar som görs av socialdemokrater.
Detta är synd för utsatta kvinnor, för det är nu det finns förutsättningar att ställa större krav på polisen. Det är nu det finns större förutsättningar att ställa större krav på kvalitet i brottsutredningar, på att poliser kommer när larmet går och på att polisen ska vara den institution som man kan vända sig till för att värna sin trygghet. Vi pratade om att ringa till kvinnofridslinjer tidigare.
Det är helt relevant och sant. Men att ställa ordentliga krav på polisen när det gäller utsatta kvinnor är någonting som faktiskt är viktigt i det här arbetet. Det blir inte lättare av att Socialdemokraterna systematiskt och återkommande här och i landsortspress försöker svartmåla polisverksamheten.
Det här är en väsentlig reform för att öka utsatta kvinnors trygghet tillsammans med aviserade förslag om att skärpa straffen. Det är viktigt och angeläget och bidrar till att minska brottsligheten och öka tryggheten.
Henrik von Sydow (M):
Jag tackar justitieministern för svaret och för mycket tidiga och tydliga kommentarer angående dessa händelser. Det var viktigt. Det var också, precis som miljöpartisten Mehmet Kaplan påpekade, viktigt att statsministern gjorde så skarpa och tydliga kommentarer här i kammaren under statsministerns frågestund. Det var viktigt för att det politiska ledarskapet skulle skicka tydliga signaler.
Sedan ska också det polisiära ledarskapet i form av Bengt Svenson ha en eloge. Han har i sin roll visat det polisiära ledarskap som tidigare i den här processen så tydligt har brustit. Men nu tar rikspolischefen det ansvaret på ett mycket tydligt sätt. Han besöker Rosengård och för en direkt dialog på chatter på Sydsvenskans forum och annat. Det tycker jag att han också ska ha en eloge för.
Jag tycker också att det är viktigt att vara tydlig med ett par utgångspunkter i denna diskussion, nämligen att det är få platser som i högre utsträckning än just Rosengård har behov av både fler poliser och bättre och mer effektivt arbetande poliser.
Detta är en tendens och en utveckling som Brottsförebyggande rådet har varit mycket tydligt med att beskriva, nämligen hur trygghetsklyftorna mellan storstadsregionernas stadsdelar har ökat kraftigt under 2000-talet. Uppgifter från Brottsförebyggande rådet visar på ett brutalt sätt hur bostadsinbrott och skadegörelse ökar i de mest utsatta områdena medan de minskar i andra stadsdelar än Rosengård.
I detta ligger en viktig insikt, och det är att brottsligheten påverkar alla, men det blir störst börda för dem som har de allra minsta marginalerna. Därför är polisens arbete och polisens insatser i stadsdelar som Rosengård ohyggligt angelägna därför att de jämnar ut livsvillkor och ökar förutsättningarna för en lyckad integration.
Jag tror att polisen måste se sig själv som en ohyggligt viktig del i arbetet med att minska utanförskapet. Sociala utmaningar i utsatta stadsdelar ska mötas med bättre skolor och jobb till unga människor och med att tryggheten i stadsdelarna ökar. Just att tryggheten ökar är en nyckel för att jämna ut när det gäller livsvillkor och andra förutsättningar.
Polisen måste se sitt uppdrag som ett försvar för demokrati, som ett försvar för lika rättigheter, och inse att det arbetet börjar med ett nästan ohyggligt korrekt bemötande. Justitieministern har ett stort engagemang i de här frågorna - det vet jag - och får gärna utveckla hur hon ser på just det sistnämnda, alltså på bemötandet.