Carl B Hamilton (L):
Låt oss ta exemplen Spanien och Irland som Jonas Sjöstedt tog upp. De hade faktiskt instrument. Det finns ju någonting mer än räntan att hålla på med i den ekonomiska politiken och penningpolitiken. De hade kunnat vidta åtgärder, men av politiska skäl - jag kan inte inrikespolitiken i de här länderna så noga - så gjorde man inte det. Man vidtog inte de åtgärderna.
Låt mig börja med att gratulera finansministern till utmärkelsen att vara Europas bästa finansminister. Det är naturligtvis trevligt för honom. Men jag tror faktiskt också, allvarligt talat, att det är bra och viktigt för Sverige att vi har en finansminister som har en stark ställning bland sina kolleger i Europeiska unionen. Vi är lite vid sidan av eftersom vi inte tillhör euroområdet.
Man är alltså inte tvungen att ha en egen räntepolitik för att komma till rätta med husprisbubblor som i dessa två fall. Jag vill också påminna om att Förenade konungariket, alltså Storbritannien, bortsett från Grekland har haft kanske den allra mest problematiska utvecklingen, och de var inte med i euron utan kraftiga motståndare. De skulle ha drivit en annan nationell politik.
Då är det särskilt viktigt att vi har en finansminister som respekteras inte bara av sitt eget parti och sin egen allians utan också av en tidning som Financial Times. Det kommer att ha effekt. Låt mig inleda mitt anförande med att säga något om skuldkrisen i Europa. Sedan ska jag tala lite grann om inrikespolitik och två viktiga frågor i oppositionens budgetalternativ, dels pensionerna, dels ungdomsarbetslösheten.
Jag tycker alltså att läxan av den här krisen är att den nationella politiken är helt avgörande. Finlands utveckling belyser också detta, fast de ligger i andra ändan av spektrumet. Jens Holm frågar varför vi ska dras in i detta. Jo, det är därför att vi vill förebygga den här typen av händelser.
Jag ska naturligtvis också säga något om slutsatserna av Caremaskandalen och åtgärder som ska vidtas mot ett upprepande av den. Både USA:s och Storbritanniens statsfinanser är i djup kris, men inget av de länderna har euron som valuta.
Det ligger i Sveriges intresse att både kommissionen och andra försöker se och varna, uppmana och driva på länderna att vidta åtgärder när man ser sådant hända som till exempel i Spanien och på Irland. Det hade varit bra om det hade funnits någon som hade kunnat ingripa där och kanske drivit detta hårdare med en större konsekvens. Det hade varit bra för de två länderna, och det hade varit bra även för omvärlden.
Krisen har slagit till i Grekland, Italien, Portugal och andra länder - inklusive USA och Storbritannien - men inte i välskötta euroländer som Finland, Tyskland och Nederländerna. Den enkla slutsatsen är att om ett land driver en vettlös ekonomisk politik går det illa för det landet, oberoende av vilket valutasystem landet har - vare sig det är dollar, euro eller pund eller det är någon annan valuta.
Vi kan diskutera den rättsliga grunden. Nu finns förslag om att man ska ha konditionalitet i de här olika fonderna som finns i EU så att man inte ska kunna få riktigt lika mycket pengar som man brukar från dessa fonder om man missköter den egna ekonomiska politiken. Det är naturligtvis en fråga om detta strider mot fördraget eller inte, men såvitt jag förstår är slutsatsen från de rättslärda att det skulle vara förenligt med fördraget. Jag hinner tyvärr inte utveckla detta närmare.
När Europa nu reder upp skuldkrisen måste fokus i politiken ligga på nya regler - mot skulder och underskott och för högre tillväxt - inte på valet av valuta. Det gäller både de mer akuta åtgärderna och de mer långsiktiga som ska förhindra en upprepning av underskott och skulduppbyggnad.
För Sverige är det viktigt att en allmän bankkris inte sprider sig i Europa och drar med sig Sverige på samma sätt som 2008/09 då det höll på att gå illa. En sådan kris skulle drabba löntagare, pensionssparare och insättare i hela Europa, inklusive Sverige, med bland annat ökad arbetslöshet och lägre inkomster som följd.
Det handlar alltså om svensk självbevarelse att vi ger vårt bidrag efter vår måttliga förmåga i de här sammanhangen. Det var uppmuntrande att lyssna till Tommy Waidelich som var inne på samma spår. Ulla Andersson däremot avvisade varje form av solidaritet med övriga Europa. Det går bra att på möten tala om solidaritet och att sjunga Internationalen .
Men när det kommer till praktisk handling är det inte så populärt inom Vänsterpartiet som naturligtvis helt vill lämna Europeiska unionen - nåväl. Om man tycker att solidaritet och sammanhållning i ett samhälle är viktiga ingredienser kan en sådan hållning inte göra halt vid Öresund och Ålands hav. Den måste inkludera människor i våra europeiska grannländer.
Alla fransmän, greker, irländare och så vidare är inte giriga bankdirektörer och korrupta beslutsfattare utan helt vanligt folk. De är i dag rädda för att förlora jobbet och pensionen. Därför ska vi ge vårt bidrag efter vår måttliga förmåga. I dag är Sverige starkt. I morgon kan det dock vara vi svenskar som behöver andras stöd, ekonomiskt och politiskt.
Vi får således inte glömma att investera i andra länders vilja att vara lyhörda för våra framtida önskemål när det gäller inflytande och ekonomisk likabehandling. Vi bör därför se vårt deltagande i att lösa skuldkrisen också som en försäkringspremie för att vi ska få omvärldens stöd i händelse av framtida egna problem! Nu går jag över till inrikespolitiken.
Gamla tiders socialdemokrater brukade raljera, minns jag från min ungdom, om splittring bland de icke-socialistiska partierna. Nu är läget det motsatta. Splittring bland de fyra icke-borgerliga partierna samt fortsatt politiskt sönderfall är det som nu härskar. Socialdemokraterna är i dag en skör planta som gör sig bäst i skuggan av en stark alliansregering.
Mot regeringens budgetförslag står fyra helt olika budgetar från den icke-borgerliga oppositionen. Under en tid har Socialdemokraterna sagt att de vill utjämna skatteskillnaden mellan lön och pension. Det kostar ungefär 20 miljarder kronor per år. Men i sin budget anslår Socialdemokraterna bara 2,3 miljarder.
Nu lovar partiledaren Håkan Juholt, igen, att skillnaden ska bort kanske redan i nästa budgetmotion. Det sade han i Ekots lördagsintervju. Men vems pengar ska tas till detta? Det som krävs är ju nästan tio gånger mer än vad Socialdemokraterna anslår i sin budget. Det finns storstilade löften till pensionärerna, men inga pengar finns anvisade.
Varför ska någon tro på Socialdemokraternas pensionslöften? Håkan Juholts löfteskarusell är naturligtvis ett stort problem för Socialdemokraternas trovärdighet. Löftena blir allt mindre trovärdiga när de sprätts ut som popcorn från en popcornmaskin. Det har vi hört, och det är säkert sant. Ungdomsarbetslösheten är, som redan sagts här, ett av våra allra största problem.
I det läget vill Socialdemokraterna, något överraskande, chockhöja arbetsgivaravgifterna för unga med sammanlagt ungefär 16 miljarder kronor per år. Det blir alltså mycket dyrare att ha ungdomar anställda. Dessutom vill Socialdemokraterna inte kompensera vare sig kommunerna eller landstingen för denna kostnadsökning.
Detta i sin tur leder till kraftigt höjda personalkostnader för att ha unga anställda - med nära 100 miljoner kronor bara i Västra Götalands landsting. Hur ska Socialdemokraterna täcka det stora hålet - med nedskärningar eller skattehöjning eller med bådadera? Socialdemokraternas motförslag är sänkt arbetsgivaravgift för småföretag.
Men räknat i kronor är det i sammanhanget småpotatis - 3 miljarder kronor, att jämföra med en skattehöjning för att ha ung personal med ungefär 16 miljarder kronor. Att ungdomsarbetslösheten är ett stort problem märks alltså föga i Socialdemokraternas budgetmotion. I själva verket skulle förslagen i stället leda till ökad ungdomsarbetslöshet.
Detta faktum understryks av att Socialdemokraterna också går emot regeringens förslag om sänkt restaurangmoms, något som skulle ge en högre lönsamhet och fler jobb i en bransch som för unga ofta är inkörsporten till arbetsmarknaden. I sin praktiska politik hösten 2011 bortser alltså Socialdemokraterna från kraftfulla åtgärder för riktiga jobb som bot mot arbetslösheten bland unga.
Vi har här hört att Miljöpartiet framställer sig som företagens vän. Man föreslår en sänkning av arbetsgivaravgiften med 10 procent på de första 830 000 kronorna i lönesumma. Det man i Miljöpartiet ger med ena handen tar man tillbaka med den andra. Men händerna är olika stora. Företag med unga anställda får samtidigt en stor skattechock när arbetsgivaravgiften för unga dubbleras. Det kostar företagen 16 miljarder.
Sammantaget innebär Miljöpartiets förslag en nettokostnadshöjning med 3-4 miljarder kronor per år för anställd personal. Därutöver tillkommer andra skattesänkningar. Det gäller då energi, lastbilstransporter och så vidare. Hur detta kan skapa fler jobb och hur detta hjälper svenska företag är en gåta.
Socialdemokraterna och Håkan Juholt har slagit knut på sig själva för att på samma gång vara både för och emot vinst i välfärdssektorn. "Vinstintressen hör inte hemma i välfärdssektorn. Det vill jag stoppa." Så säger Juholt. Men mot det påståendet står socialdemokratiska kongressbeslut. Socialdemokraterna accepterar i sina kongressbeslut att aktiebolag med vinstintressen driver verksamhet i välfärdssektorn. Socialdemokraterna är samtidigt både för och emot.
Naturligtvis skapar det förvirring och oklarhet. Låt mig också ta upp den vanvård som avslöjats i äldrevården. De förhållanden som avslöjats är helt oacceptabla och oursäktliga.
Det måste finnas trygghet, mänskligt engagemang och inlevelseförmåga i förhållande till de människor som bor på hem för äldre och som privata och kommunala vårdgivare har ansvar för. Snabbt krävs eftertanke och åtgärder på en rad punkter. Det bör gå att rättsligt tvinga fram skadestånd från privata företag och kommuner som vansköter sitt uppdrag. De bryter uppgjorda avtal beträffande de människor som de har ansvar för.
Ansvar är ett nyckelord i detta sammanhang. Skadestånd är ett sätt, men det är ganska omständligt att hos vård- och omsorgsgivare inpränta det ansvar som följer med att ingå avtal med kommuner om bland annat äldrevård. Det finns ju också andra uppgifter.
Till detta kommer att Socialstyrelsen nu måste ge en bättre vägledning om hur kommunerna gör en kompetent upphandling, om hur avtalen ska utformas och om hur rutiner ska se ut för tillsyn och för uppföljning av ingångna avtal - om hur uppföljningen måste bli bättre. Det måste finnas klara bestämmelser om när och hur avtal ska sägas upp.
Det är viktigt att det i kommunerna finns en bättre, tätare och mer kontinuerlig tillsyn, något som generellt sett också måste ges mer resurser - alltså högre prioritet, kort uttryckt. Arbetssättet i dag i många kommuner duger uppenbarligen inte. En upprioritering av tillsyn och ansvarsutkrävande måste till.
Därtill måste uppgiftslämnare, det vill säga personal som arbetar i privat vård och omsorg, få ett bättre skydd - detta för att uppmuntra personalen att anmäla missförhållanden. Det ska dessutom bli stopp för aggressiv skatteplanering genom mer prioriterat kontrollarbete hos Skatteverket och ny lagstiftning. Det är inte lätt; det är komplicerat, och det angriper egentligen bara indirekt det centrala problemet, nämligen bristerna i vården och omsorgen.
Regeringen ska med Sveriges Kommuner och Landsting, kommunernas samarbetsorganisation, säkra frågan om en kompetent tillämpning av lagen om offentlig upphandling, lagen om valfrihet och möjligheterna att snabbt ställa till rätta när ingångna avtal bryts. Om inte annat kommer de kommunansvariga som inte har förstått budskapet och inte upptäckt de missförhållanden som kanske finns i den egna kommunen inte att bli omvalda.
Det behövs alltså en skärpt kontinuerlig och tätare tillsyn av äldrevården. Caremaskandalen visar att tillsynen inte har fungerat på ett bra sätt. Därtill vill Folkpartiet också införa en ny myndighet, en socialinspektion, efter modell från skolans område där Skolinspektionen finns.