Johan Hultberg (M):
Vi debatterar nu regeringens proposition Förbättringar för barn inom den psykiatriska tvångsvården . Och rubriken ljuger inte. Propositionen innehåller viktiga och verkligt angelägna förbättringar för de barn som vårdas och vistas inom den psykiatriska tvångsvården. De utskottskollegor som haft ordet före mig har i mångt och mycket redan redogjort för propositionens innehåll, men låt mig bara som hastigast sammanfatta.
Propositionen innebär bland annat att det införs en särreglering av användningen av vissa tvångsåtgärder för patienter som är yngre än 18 år. Med propositionen skärps regelverket för när, hur och hur länge långtgående tvångsåtgärder får användas. Och förutsättningarna för en god tillsyn stärks.
IVO ska genom en särskild underrättelse ges kännedom om när en patient som är under 18 blir föremål för någon eller några tvångsåtgärder i form av fastspänning, avskiljning eller begränsning av användningen av olika elektroniska kommunikationsmedel vid tre eller fler tillfällen under vårdperioden. Jag tror och hoppas, fru talman, att den nya bestämmelsen kommer att bli betydelsefull.
Kravet på att underrätta IVO ger nämligen myndigheten möjlighet att snabbt undersöka om det finns brister i vården som förklarar varför en enskild patient vid upprepade tillfällen blivit föremål för de allvarliga tvångsmedel som vi nu diskuterar. Och om brister konstateras finns det möjligheter att åtgärda dessa så att behov av nya tvångsåtgärder förhoppningsvis kan förebyggas. Fru talman!
Ordet förebyggas vill jag verkligen understryka. I denna debatt och i riksdagen i stort är vi självfallet helt överens om att fokus måste ligga på att just förebygga behovet av tvångsåtgärder.
Det är för mig och Moderaterna alldeles självklart att det övergripande målet ska vara att de barn som vårdas och vistas inom den psykiatriska tvångsvården inte ska behöva få sina fri- och rättigheter så allvarligt inskränkta som de faktiskt blir när de metoder som vi nu talar om måste användas. Från Moderaternas sida står vi bakom de förslag som regeringen har lagt fram i propositionen.
Men vi saknar i propositionen regeringens bedömningar av hur behovet av tvångsåtgärder kan förebyggas och undvikas. Att användningen av tvångsmedel nu i lag tydligare begränsas är bra, men minst lika viktigt är som sagt det faktiska arbetet ute i vården för att förhindra att behovet av tvångsåtgärder ens uppstår. Och staten bör stödja regionerna i detta viktiga arbete.
I detta sammanhang vill jag lyfta fram att det behövs ett förebyggande arbete på två fronter. För det första behövs det ett arbete som tar sikte på att förebygga behovet av psykiatrisk tvångsvård av barn över huvud taget.
Det arbetet handlar särskilt om att tidigt fånga upp barn som mår psykiskt dåligt i syfte att snabbt kunna sätta in vård och behandling, för vi vet att med snabba och adekvata insatser går det många gånger att förhindra mer allvarlig psykisk sjukdom.
För det andra handlar det förebyggande arbetet om att förhindra att situationer och behov uppstår som kräver fastspänning, avskiljning eller inskränkning i rätten att använda till exempel en dator eller mobiltelefon. Ett av förslagen i propositionen kan förhoppningsvis bidra till detta, nämligen förslaget att barn inom den psykiatriska tvångsvården ska ha rätt till aktiviteter och utomhusvistelse.
Hur viktigt och bra detta är finns det mycket god evidens för. Vad jag hoppas på framöver är att regeringen verkligen tar till sig de synpunkter som många remissinstanser liksom partier och företrädare här i kammaren har lyft fram om behovet av förebyggande åtgärder och metodutveckling inom vården.
I den bästa av världar ska vården såklart inte alls behöva använda sig av till exempel fastspänning. Ett lyckosamt arbete för att utveckla vården och minska behovet av tvångsåtgärder behöver bedrivas utifrån ett tydligt patientperspektiv. Detta är min och Moderaternas absoluta övertygelse. Här finns, fru talman, ärligt talat en rejäl läxa att göra.
NSPH skriver: "Erfarenheten visar att det är svårt att minska förekomsten av tvång utan att satsa på inkludering, medbestämmande och delaktighet." Riksdag, regering och inte minst våra 21 regioner gör klokt i att lyssna på och ta till sig dessa viktiga synpunkter.