KBLab/rixvox huggingface dataset:
Adam Marttinen (SD):
Vi stöder i betänkandet en alliansgemensam motion som genom vårt stöd har lett till ett tillkännagivande. Det handlar om ett förtydligande och en breddning av tillämpningen av lagen som gör att fler utlänningar som utgör ett terrorhot kan omfattas av lagen. Det är för oss naturligt att stödja bra förslag som förbättrar möjligheten att stärka säkerheten i vårt land, även om det inte var vi som skrev förslaget först.
Min fråga till Moderaterna är varför ni är nöjda med att lagen om särskild utlänningskontroll är utformad på ett sådant sätt att utlänningar som utgör ett terrorhot mot vårt land ska kunna röra sig fritt i vårt samhälle då ett verkställighetshinder råder vid utvisningsbeslut.
Adam Marttinen (SD):
Till skillnad från Moderaterna preciserar vi hur vi tycker att man ska göra. Vi menar att de som utgör ett hot mot rikets säkerhet, som av Säkerhetspolisen bedöms utgöra ett terrorhot, inte ska få gå fritt i vårt samhälle. Moderaterna och regeringen är exempelvis nöjda med att personer som av Säkerhetspolisen anses utgöra ett terrorhot ska få en anmälningsplikt hos polisen.
När vi har ett terrordåd i Stockholm så färskt i minnet undrar jag på vilket sätt en terrorist hindras från att genomföra ett sådant terrorattentat med en anmälningsplikt hos polisen. Jag är inte helt tillfredsställd med hur lagen är utformad.
Men det är ganska uppenbart att regeringen och Alliansen är väldigt nöjda med den avvägning i lagstiftningen som gör att personer som ska utvisas därför att de utgör ett terrorhot mot vårt land inte sätts i förvar utan släpps fria i vårt samhälle när verkställighetshinder råder.
Adam Marttinen (SD):
Anförandet från Elin Lundgren, Socialdemokraterna och regeringen föranleder en hel del följdfrågor. Till att börja med fick vi för första gången höra ett regeringspartis företrädare tala om poliser i förhållande till befolkningen. När jag tidigare har tagit upp den frågan med Anders Ygeman har han förfäktat att den jämförelsen är helt irrelevant. Där kommer jag till en fråga senare. Men först har jag en fråga som gäller antalet polisutbildningsplatser.
Vi får höra här att anledningen till att det ser ut som det gör i dag är att Alliansen drog ned på utbildningsplatser 2010. Då är min konkreta fråga: Hur såg Socialdemokraternas förslag ut gällande utbildningsplatser 2010? Vi kan ta det också för 2011, 2012 och 2013. Hur såg det ut? Föreslog ni att vi skulle utbilda fler poliser? Annars blir ju er kritik mot Alliansen helt irrelevant. Men det var under er tid i opposition. Vi kan fortsätta. Hur såg det ut när ni tillträdde som regering hösten 2014?
Hur många utbildningsplatser hade regeringen och Socialdemokraterna föreslagit då? Hur såg det ut 2015 och 2016? Det skulle jag vilja ha ett svar på för att kunna sätta det här i någon sorts rimlig relation till den kritik ni framför mot Alliansens regering. Också jag förhåller mig förvisso kritisk till den. Men vi har till skillnad från Socialdemokraterna haft en annan politik och en annan ambitionsnivå redan från första dagen denna mandatperiod, då vi föreslog att man skulle utbilda 7 000 fler poliser. Svara gärna på hur det såg ut, år för år, 2010, 11, 12, 13, 14, 15 och 16.
Hur många fler utbildningsplatser har regeringen föreslagit? Min andra fråga är: Kommer ni att ha en fortsatt utbildningstakt för poliser som förhåller sig till befolkningsutvecklingen i vårt land?
Adam Marttinen (SD):
Tack för klargörandet att det finns en gemensam skuld i förhållande till förra mandatperioden och dessförinnan! Om man har en utbildningstakt som sätter ett mål om ett antal poliser och sedan struntar i vad som händer med samhället i övrigt är det klart att man kommer att få problem.
Det är därför Sverigedemokraterna har föreslagit att man ska relatera antalet utbildningsplatser till befolkningsutvecklingen så att polisens kapacitet alltid står i relation till hur befolkningsökningen ser ut. Annars kommer man till den punkt där befolkningsutvecklingen har ökat kraftigt och polisorganisationen är underdimensionerad för det uppdrag den står inför. Visst, ett gemensamt ansvar i opposition kan vi vara överens om.
Men då kommer vi till dagens situation, där Socialdemokraterna och den rödgröna regeringen har haft ansvaret sedan 2014. Då vill jag fråga: Hur har utbildningsplatserna sett ut där? Det är faktiskt ert ansvar att svara på frågan varför vi har så få poliser i dag, och det är ert ansvar i regeringen att svara på frågan varför ni inte föreslog fler utbildningsplatser under den här mandatperioden förrän hösten 2017. Det är min andra fråga.
Om kritiken mot någon annan i något annat sammanhang ska vara relevant måste ni kunna svara på vad ni har gjort under den här mandatperioden. Hur många fler utbildningsplatser har vi fått under den här mandatperioden, fram till dagens datum? Ska man utbilda fler poliser kan man inte bara gå från noll till hundra på ett år. Då kommer man att få problem. Det är detta vi har sett på våra utbildningsplatser. Det är svårt att få in så många fler som regeringen nu säger att man behöver.
Detta är också ett av skälen till att vi inte kommer att nå regeringens föreslagna mål om 10 000 fler polisanställda fram till 2024. En annan del är såklart, som många har varit inne på, yrkets attraktivitet. Många partier i opposition, även Sverigedemokraterna, föreslår att man ska titta på lönefrågan och ta ett större ansvar för den för att se till att fler söker sig till utbildningarna. Det är två saker som regeringen har misslyckats med.
Adam Marttinen (SD):
Vi får väl be om ursäkt för att vi svävar lite utanför sakinnehållet i de motioner som behandlas i betänkandet, men det är ju valår, och vi håller på att värma upp lite. Vi fick här tidigare höra att regeringens bästa förklaring till att vi i dag har en poliskris är att alliansregeringen drog ned på utbildningsplatserna 2010. När vi synade det kortet visade det sig att inget av regeringspartierna hade något eget förslag eller ville något annat.
Skulden till dagens poliskris är alltså gemensam för de rödgröna partierna tillsammans med allianspartierna. Dessutom har regeringen ett särskilt ansvar eftersom man har haft regeringsmakten under den här mandatperioden men inte förrän nyligen utökat utbildningsplatserna.
Av Annika Hirvonen Falk, Miljöpartiet, får vi höra att man är glad och stolt över ett framgångsrikt samarbete mellan regeringen och oppositionen när det gäller terroristlagstiftningen. Det ska göras ett förtydligande i det sammanhanget: Det är inte hela oppositionen som har deltagit i de blocköverskridande samtalen med regeringen, utan det är den borgerliga oppositionen.
Regeringen ville inte bjuda in Sverigedemokraterna till några sådana samtal, trots att Sverigedemokraterna under en lång rad år har pekat på att det islamistiska terrorhotet kommer att växa sig starkt i Sverige medan ni andra förnekade det. Detta är ett faktum i dag. Bristerna som har uppstått i och med att man inte har bjudit in Sverigedemokraterna till dessa blocköverskridande samtal kan vi nu se.
Det handlar om att man kompletterar lagstiftningen flera år efter att man gjorde den första vändan med terrorlagstiftningen. Det handlar om resa till medborgarskapsland, alltså att man från regeringens sida valde att inte kriminalisera terrorresor till medborgarskapsland. Det var någonting som vi påtalade i opposition. Detta var någonting som vi kunde ha bidragit med ifall vi hade blivit inbjudna till de här samtalen. Även när det gäller deltagande i terrororganisation är det någonting som regeringen först nu kommer med men som vi föreslog redan hösten 2015.
Så framgångsrikt har det alltså uppenbarligen inte varit.
Adam Marttinen (SD):
Det där är bara kvalificerat struntprat från Miljöpartiet, som kanske inte ska ha så hög svansföring i någon debatt över huvud taget när det gäller kriminalpolitiska frågor. Som jag påtalade i mitt första replikskifte: Regeringen antog en terrorlagstiftning som var bristfällig. Det har regeringen själv konstaterat. Bristerna ska nu åtgärdas, två år senare, med lagförslag som Sverigedemokraterna redan presenterat.
Om det hade varit ett framgångsrikt samarbete mellan regering och opposition hade man inte behövt komplettera lagstiftningen med väldigt nödvändiga åtgärder. Det gäller exempelvis resa till medborgarskapsland. I praktiken skulle man kunna exkludera samtliga personer som reser till Mellanöstern för att utbilda sig och träna sig i terrorkrig från straffansvar. Man kan bara ringa till regeringen och fråga: Vilket land ska jag åka till för att slippa straffansvar? Då säger ni bara: Åk till ditt medborgarskapsland!
Så har alla de som rest under denna mandatperiod - det gäller fram till dess att den här lagstiftningen eventuellt kommer på plats - kunnat bli fria från straff, helt enkelt. Detta är effekten av er politik när det gäller terrorområdet. Ni antar lagstiftningar med väldigt stora hål i, som gör att väldigt få kan åtalas för de brott som ni syftar till att komma till rätta med. Det gäller framför allt, som jag nämnde, resa till medborgarskapsland och deltagande i terrororganisation.
Detta är två frågor som Sverigedemokraterna lyfte redan hösten 2015 men som regeringen av olika skäl undvek. Nu ska man försöka rätta till det i efterhand. Vi har haft två år av ett läge där dessa saker inte har kunnat åtgärdas eller där man kunnat motverka terrorism utifrån ett svenskt ansvarstagande sätt. Det är regeringens fel. Det är Annika Hirvonen Falks fel. Det är delvis också den borgerliga oppositionens fel.
Det är resultatet av er framgångsrika blocköverskridande terrorlagstiftning.
Adam Marttinen (SD):
Centerpartiet är ett av de partier som har valt att inte visa stöd för Sverigedemokraternas förslag om förvaringsdomar.
Återfall i brott kan vara lite olika allvarliga, men när det gäller de allvarligaste brotten och de farligaste individerna i vårt land och Kriminalvården vid tiden för ett frisläppande efter ett tidsbestämt straff gör en bedömning att den här personen är fullkomligt livsfarlig och sannolikt kommer att utsätta människor för mycket stor fara för liv och hälsa - är det inte då bra att man har möjlighet att förlänga tiden i förvar så att den här personen inte kan skada oskyldiga människor ute i samhället?
Jag skulle vilja ställa frågan till Centerpartiet: Vad är ert motiv till att inte stödja förslaget om förvaringsdomar?
Adam Marttinen (SD):
Jag noterar att Vänsterpartiets Linda Snecker nickar instämmande till Centerpartiets anförande och, får man väl säga, icke-svar på den konkreta frågan från Sverigedemokraterna om varför man inte stöder förslaget om förvaringsdom. Det fungerar i praktiken i Norge och Danmark, och där kan man se till att de grövsta brottslingarna inte kommer ut i samhället om det finns en väldigt stor risk att de kommer att utsätta allmänheten eller enskilda för stor fara.
Jag kanske gjorde ett sidosteg i talarstolen i mitt anförande, men jag tycker att det är väldigt angeläget att peka på ett konkret problem för att försöka få er att förstå att er kriminalpolitik faktiskt har gjort att människor förlorar livet. Kriminalvården har gjort välgrundade bedömningar av intagnas farlighet, och sedan har man fått rätt.
Gång på gång har de här personerna som har fått tidsbestämda straff kunnat komma ut efter att ha avtjänat bara två tredjedelar av straffet, och sedan har de mördat människor.
När det gäller en dokumenterat farlig person som återkommande återfaller i samma typ av brottslighet - det kan vara terrorister eller våldsmän av olika slag - varför vill man inte införa en möjlighet för domstolar att döma de här personerna till förvaringsdom? Det strider inte mot några rättsprinciper.
Livstidsstraffet skiljer sig från straffen för många andra grova brott, och det måste finnas en skillnad, men med möjligheten till förvaringsdom kan man för grova eller synnerligen grova brott ge rättsstater en möjlighet att hålla personer som är väldigt farliga bakom lås och bom så att de inte kan komma ut och slå ihjäl fler människor eller för den delen spränga sig själva på Drottninggatan om Kriminalvården ser att det finns en påtaglig risk för att det kommer att hända. Jag är inte speciellt imponerad av Johan Hedins svävande svar angående den övriga världens utveckling.
Jag är mer intresserad av utvecklingen i Sverige och hur vi stärker säkerheten för oskyldiga människor i vårt land. Johan Hedin får en ny chans att svara på varför han tycker att det är rimligt att man släpper ut livsfarliga människor i samhället.
Adam Marttinen (SD):
I Norge och Danmark finns möjligheten till förvaringsdom, det vill säga att man kan döma personer till förvaring för brott som inte leder till livstidsstraff. För grova brott kan man alltså bli dömd till förvaring. Det ger rättssamhället en möjlighet att hålla personer kvar i anstalt ifall de vid frisläppande anses vara livsfarliga för allmänheten eller för enskilda individer. I Sverige finns inte den här möjligheten.
Kriminalvården kan ha gjort bedömningen att en enskild person är livsfarlig, men rättssamhället har inte haft någon möjlighet att hålla personen kvar i anstalt utan man har varit tvungen att släppa personen i fråga fri, och så har väldigt många människor råkat ut för allvarliga brott. Som jag har redogjort för i mitt anförande finns det personer som har dött till följd av denna brist på möjligheter att skydda samhället från farliga individer.
Regeringen har inget förslag när det gäller förvaringsdomar, utan det är bara Sverigedemokraterna i opposition som har valt att lyfta fram detta förslag i motionsbetänkandet för de straffrättsliga frågorna. Jag har en fråga.
När väldokumenterat farliga personer som blivit dömda för väldigt grova brott, dock ej till livstid, ska släppas fria och Kriminalvården gör en kvalificerad bedömning att de rent ut sagt är livsfarliga - hur resonerar regeringen? Hur ska man kunna hantera den situationen på ett bättre sätt än att släppa ut dem i samhället så att dessa farliga individer kan mörda och lemlästa folk?
Adam Marttinen (SD):
Precis som Annika Hirvonen Falk säger har vi inte valt att specificera exakt vilka typer av brott som ska inkluderas i det här eller i vilka situationer en förvaringsdom ska vara tillämplig. Eftersom vi inte har specificerat det blir kritiken om att vi inte lever upp till rättsstatens principer eller liknande irrelevant. En utredning ska se över detta, och man ska komma fram till väldigt välgrundade anledningar till att använda sig av just förvaringsdomar.
Det kan exempelvis röra sig om terrorister som har återvänt från Syrien och Irak och som man vet har begått väldigt allvarliga brott men där vi inte har lagstiftning i Sverige för att fälla dessa personer för enskilda brott. En sådan person skulle senare till exempel kunna bli dömd för förberedelse till terrorbrott, ett brott som vanligtvis leder till fem års fängelse.
Om det finns en välgrundad misstanke om att personen i fråga efter avtjänat straff fortsätter att utgöra ett hot mot Sverige utifrån ett terrormotiv skulle man dock i ett sådant fall kunna döma personen för förberedelse till terrorbrott, med förvaringsdom. Sedan får givetvis Kriminalvården och andra instanser avgöra hur pass farlig personen är. Uppenbarligen har Kriminalvården en god kompetens för att göra en sådan här bedömning.
Vi kan se konkreta fall där Kriminalvården har gjort sådana här bedömningar och där man också har haft rätt när man har sagt att vissa personer efter avtjänat straff sannolikt kommer att attackera och kanske döda fler kvinnor. Jag tror därför att det finns goda möjligheter att göra välgrundade avvägningar av när man ska använda förvaringsdom.
Detta skulle ge rättssamhället en möjlighet att skydda människor från farliga individer, någonting som saknas i dag och som tyvärr i värsta fall och i flera fall resulterar i dödsfall, till och med i Sverige. Jag tror inte att man ska fokusera på farhågor kring de eventuella bristerna med förvaringsdom, utan jag tror att man ska fokusera på möjligheten framåt: Hur gör vi vårt samhälle mer säkert för människor som vistas i samhället? Hur skyddar vi dem från farliga individer?
Där kan förvaringsdom med inspiration från Norge och Danmark vara ett alternativ för att stärka säkerheten för vanligt folk.
Adam Marttinen (SD):
Johan Hedin frågar hur vi i Sverigedemokraterna kan veta hur de alliansgemensamma diskussionerna har gått vad gäller straffrabatter för dem mellan 18 och 21 år. Sunt förnuft, skulle jag vilja säga. Det finns fyra reservationer från allianspartierna i betänkandet. I dem beskrivs de enskilda partiernas inställning till straffrabatten. Bland samtliga allianspartier är Centerpartiet det parti som utmärker sig mest av dem som vill bevara straffrabatterna.
Det är därmed inte svårt att lista ut att Centerpartiet har varit det parti som i förhandlingarna inom Alliansen har försökt bevara straffrabatterna i störst utsträckning. Det påstods här dessutom att Sverigedemokraterna minsann inte är först på bollen i några frågor, utan vi ska bara ha kopierat vår politik och våra förslag från andra partier.
Jag kan bara nämna tiggeriförbudet, fråntagandet av medborgarskap för IS-krigare och karenstiden i gränskontrollerna liksom straffrabatten som vi var ensamma om att driva i början av denna mandatperiod. Då röstade Centerpartiet, Moderaterna, Liberalerna och Kristdemokraterna nej till att ta bort straffrabatterna i enlighet med den motion som Sverigedemokraterna skrev 2014/15. Jag vill ställa en fråga om detta.
Varför är det rimligt att en vuxen människa som är 18 år och begår en våldtäkt med en straffskala på två års fängelse får 50 procents reducerad straffmätning? Utöver det tar man hänsyn till personliga förhållanden, vilket gör att det hela resulterar i två månaders fängelse. Denna politik står Centerpartiet för. Jag vill bara fråga varför Johan Hedin tycker att detta är rimligt.
Adam Marttinen (SD):
Min ursprungliga fråga kan konkretiseras väldigt enkelt. Den gäller straffrabatterna för unga mellan 18 och 21 år. Man behöver inte gå till ett enskilt fall för att förstå konsekvenserna om man tar bort halva straffvärdet i straffmätningen. Det går för en våldtäkt från två års fängelse ned till ett års fängelse. Därutöver tog jag ett konkret exempel där det fanns förmildrande omständigheter.
Själva principen att man per automatik får 50 procents reducerat straffvärde för en våldtäkt när man är vuxen ifrågasätter jag. Jag tror inte att Johan Hedin gör det i samma utsträckning, åtminstone inte enligt den reservation som han har i motionsbetänkandet. Min fråga kvarstår: Varför är det rimligt att vuxna människor får ett reducerat straffvärde på 50 procent när de begår ett brott? Jag har fortfarande inte fått svar på frågan, och jag tycker inte att det kan vara så svårt att svara på detta.
Det behöver inte vara avhängigt ett särskilt fall, utan det är en principiell fråga som handlar om straffrabatterna och det som vi har i dagens betänkande. Vad gäller andra frågor som ligger utanför betänkandet får vi givetvis återkomma till dem i debatter som gäller dem. Jag förstår dock varför man försöker sprida ut dimridåer med frågor som inte rör detta motionsbetänkande. Det beror på att man själv inte kan stå för den egna politiken och se brottsoffren i ögonen. Man får gärningsmannen utsläppt efter två månader efter en våldtäkt. Det är Johan Hedins ansvar och skyldighet att svara på frågan varför detta är rimligt.
Adam Marttinen (SD):
Till att börja med kan vi konstatera att det inte finns några följdmotioner till det här betänkandet. Som tidigare talare har sagt bygger det delvis också på ett tillkännagivande, där oppositionen har flyttat fram positionerna för det sakliga innehållet i själva slutprodukten.
Det handlar, som har nämnts tidigare, om att man höjer maximistraffet från ett års till två års fängelse och att man ändrar rekvisitet för brottet så att själva kontakten med barnet i sig blir en brottslig handling som kan leda till åtal och fällande dom.
I en rapport från Brå 2013 har vi kunnat se att det har funnits ett problem när det gäller många vuxna människor som tar kontakt med barn i sexuellt syfte men där rekvisiten inte uppfylls för att man ska kunna gå vidare med åtal och fällande dom. Sverigedemokraterna har också tidigare drivit många frågor när det gäller sexualbrott mot barn, och det kanske inte enbart är därför som vi väljer att ta debatten i det här fallet.
Sexualbrott mot barn är någonting som berör många människor på djupet, och det finns väldigt många beklagliga fall där barn har hamnat snett i rättsväsendet, får man säga. Rättsväsendet har inte kunnat uppfylla de förväntningar som har funnits på upprättelse när man har utsatts för olika sexualbrott.
Vi har tidigare föreslagit att man ska ta bort bötesstraff från många olika sexualbrott som i dag inkluderar böter, vilket går att likställa med exempelvis ett brott som nedskräpning när det gäller straffvärdet. Sverigedemokraterna har alltså i flera sammanhang försökt flytta fram positionerna för upprättelsen och för höjda straff när det gäller sexualbrott mot barn.
Vi är därför väldigt nöjda med att regeringen har lyssnat på den position som oppositionen genom Sverigedemokraterna och Alliansen har tydliggjort om att maximistraffet bör ändras liksom rekvisitet för brottet. Jag har inte så mycket mer att tillägga utan vill slutligen säga att vi ställer oss bakom utskottets förslag till beslut.
Adam Marttinen (SD):
Det tål att sägas om Eskilstunamodellen: Eskilstuna är min hemstad. Jag sitter faktiskt kvar i kommunfullmäktige, där mina kollegor i början av mandatperioden föreslog just tillståndsplikt för tiggeri. Det nuvarande kommunalrådet från Socialdemokraterna kallade då förslaget för någonting man endast håller på med i fasciststater. Nu, några år senare, lägger Socialdemokraterna själva fram samma förslag i kommunfullmäktige.
På tal om hur debatten har låtit historiskt sett och hur förslagen har utvecklats under tid tyckte jag att det var en rolig anekdot i sammanhanget. Men det är som många har påtalat: Det är inte en handlingskraftig lösning att vänta in vad enskilda kommuner gör för att motverka det utbredda tiggeriet. Har man ett nationellt utbrett tiggeri kräver det att man har en nationell lagstiftning på plats. Sverigedemokraterna har varit tydliga med att vi behöver ett nationellt tiggeriförbud för att komma åt detta problem.
Trots regeringens satsningar och insikt om att det leder till människohandel och människoexploatering har vi haft samma antal utländska tiggare, utsatta EU-medborgare, i Sverige under hela mandatperioden. Det har inte minskat. Ni har inte nått några större resultat i den frågan, och om någon har lämnat Sverige har det inte berott på någonting som regeringen har gjort utan snarare på andra saker. Andra länder har kommit till rätta med den här problematiken genom att införa olika typer av förbud.
Min fråga till regeringen blir såklart: Nu när vi är överens om att det utbredda tiggeriet leder till organiserad människoexploatering, varför vill ni fortsätta göra det tillåtet att tigga på våra gator i Sverige? Det är liksom tillfället som gör tjuven, och det är tillfället att få in pengar genom tiggeri som gör att människoexploatörer och människohandlare stärker sina positioner i Sverige. Varför vill ni fortsätta göra det möjligt att tigga i Sverige?