Sven Bergström (C):
Jag hör till dem som delar Åsa Torstenssons och övriga debattörers oro och ilska över att tågtrafiken fungerar så illa. Vi är rätt många som högt och rent gillar tåg och tågtrafiken när den fungerar väl. Jag pendlar från Hudiksvall till Stockholm varje vecka och uppskattar väldigt komforten och bekvämligheten och alla de fördelar som finns när tåget kommer och går i tid.
Under den senaste tiden har det varit riktigt, riktigt eländigt. Det tror jag att vi alla som deltar i debatten är överens om.
Utöver den irritation det skapar och det besvär det förorsakar resenärerna - att komma för sent till möten, missa arbetet och så vidare - irriteras många över SJ:s, för det handlar i huvudsak om SJ, oerhört dåliga hantering av information och oerhörda svaghet när det gäller krishantering. Jag tror att det är SJ:s allra sämsta gren. Man har svårigheter att berätta sanningen för passagerarna.
I stället kuperar man svansen i omgångar, och det gör lika ont varje gång man får reda på att det inte bara rör sig om en kvart och en halvtimme utan ibland är tåget både en och två timmar försenat. Om man då missar en flygavgång på Arlanda, som många som kommer norrifrån och söderifrån gör, blir det dubbelt besvärligt.
Det var mot den bakgrunden jag i trafikutskottet för en månad sedan tog initiativ till att kalla in Banverket, tågoperatörerna med SJ i spetsen och Seco, facket, för att få en bild av hur de ser på läget. Med Minoo Akhtarzand i spetsen var de till oss i förra veckan och redogjorde för läget. Jag tror att även Socialdemokraterna var med på det.
De motsatte sig inte förslaget utan tyckte nog att det var bra att vi fick en direktrapport och möjlighet att prata direkt med alla inblandade parter. Jag håller med Jörgen, Åsa och Karin om att det är lite lustigt att höra en rad socialdemokratiska debattörer nu ha sådana förhoppningar på alliansregeringen.
När Désirée Liljevall säger att Åsa Torstensson haft 26 långa månader på sig vänder hon sig visserligen till Åsa Torstensson men i praktiken är det en fruktansvärt hård kritik av det som den socialdemokratiska regeringen lämnade efter sig när de förlorade valet 2006. Det var verkligen eländigt, men Désirée Liljevall och Pia Nilsson framställer det som om vi skulle börja bygga upp något från ett nolläge.
Läget har varit mycket dåligt. Det har vi Europeiska järnvägsunionens vitsord på. De har sagt att Sverige är sämst i klassen i Europa. Under 1990-talet och 2000-talets inledning har vi i Sverige varit sämst i klassen på att sköta vår järnväg och underhållet av den. Vi har varit allra sämst i klassen. Så illa är det. Vi har lagt minst pengar på drift och underhåll. Det är klart att det går att leva på rost och röta, som man brukar säga. Det går en tid, men sedan kommer raset.
Och nu har raset kommit med massor av besvärligheter när det gäller växlar, signalsystem och en mängd andra saker. Då vänder man sig till Åsa Torstensson. Ta fram trollspöet, Åsa, ta fram trollspöet! Fixa det här, helst redan i morgon! Men det går inte riktigt så fort. Det handlar om en långsiktig process. Man måste bygga upp det och se till att det blir ett nät som är tillförlitligt. Det ska vara lika tryggt att sätta sig i ett tåg som att sätta sig i ett flygplan.
Jag är inte orolig för att jag ska ramla ned på vägen, men sätter man sig i ett tåg vet man att det är stor risk att det ramlar ned på vägen. Fru talman! Nu har jag bränt min tid. Jag ber att få återkomma till fortsättningen i nästa inlägg.