Fredrick Federley (C):
Den som nästan dagligdags lyssnar till debatterna kanske undrar varför vi har likartade debatter så pass tätt. Det här är vår sista debatt i ämnet under mandatperioden, och jag tror att den lite grann blir en summering av vad vi gjort, vad oppositionen vill göra och även lite av en uppladdning inför valet. Därför är det intressant att ha debatterna så tätt inpå varandra.
Grunden för vår diskussion i dag är de motioner som riksdagsledamöter väckt och som vi i utskottet summerat och gett svar på. Jag tycker inte att den stora floran av motioner primärt visar på en gigantisk oenighet utan på ett stort intresse för migrationspolitiken hos samtliga partier i Sveriges riksdag.
Den visar också på en del av de problem och svårigheter som finns i migrationspolitiken. Vi måste hitta system som är hyfsat fyrkantiga till sin natur för att vara rättssäkra och kunna garantera att människor får en likvärdig prövning. Samtidigt uppstår individuella skäl på väldigt olika grunder.
Det var nog få som över huvud taget hade kunnat föreställa sig att en uigur som befann sig i Afghanistan skulle hamna i ett fångläger där USA har makten och sedan hamna i Sverige. Vår lagstiftning var inte riktigt lämpad för detta. Jag är övertygad om att denna typ av svårigheter med migrationslagstiftningen kommer att bestå i alla tider, oavsett vilken regering vi har.
Under den förra mandatperioden var det många ärenden och många diskussioner. Mycket av det som då var felaktigt har vi kommit till rätta med. Men vi kommer också framöver att se att vi kommer att ha svårigheter, och vi kommer att se en stor motionsflod för att försöka komma till rätta med detta. För Centerpartiets del har det varit viktigt med ett antal saker inför denna mandatperiod. En av dem har varit att försöka bringa ordning i migrationspolitiken.
Vi ska veta hur det såg ut när vi tog över regeringsmakten 2006. Vi hade haft ett hattande med den svenska migrationslagstiftningen som hade lett till att vi hade en stor bulk med ärenden som inte var avgjorda. Vi hade en stor utmaning. Människor hade getts nytt hopp i och med en tillfällig lagstiftning, men sedan slog man undan benen för detta. Vad vi har lärt av oss detta är att vi då kanske borde ha gett en allmän amnesti, vilket jag fortfarande står fast vid.
Men de två stora partierna i Sveriges riksdag sade nej till detta. I dag är det för sent därför att det skulle komma att urholka rättssäkerheten och trovärdigheten till det system som vi faktiskt har och som bygger på en lagstiftning där man sedan får ärendena prövade av Migrationsverket, och de kan överklagas hos migrationsdomstolarna. Men detta gjorde att många människor fick ett hopp, ett hopp som tyvärr inte kom att förverkligas.
Det gavs löften från framför allt de partier som sitter i opposition i dag om en ny framtid som sedan inte blev verklighet. Det kan mycket väl vara så att de sena nätterna inför att man skulle anta lagstiftningen gjorde att man inte var fullkomlig i diskussionerna och inte tänkte igenom allting.
Men nu handlar det inte bara om att få ordning på systemet och låta rättssäkerheten börja formas därför att rättssäkerheten grundas också på att det finns vägledande beslut och principer som gäller när de rättsvårdande myndigheterna tolkar lagstiftningen. Där börjar vi få en mängd fall och avgöranden som gör att vi får en större rättssäkerhet och en större tydlighet i fråga om hur vi ska hantera detta.
Det har varit viktigt för oss att inte bara hantera den del av migrationspolitiken som rör asyl- och flyktingskälen utan att också öppna möjligheterna för fler människor att komma till Sverige. Vi har sagt att inte bara den som har asyl- eller flyktingskäl ska få komma, utan också att den som vill söka sig en ny framtid genom att arbeta och vara med och bidra i Sverige ska ha denna möjlighet.
I och med ikraftträdandet av beslutet från den 15 december 2008 har vi världens mest generösa arbetskraftsinvandringspolitik. Vi är oerhört stolta över den.
När vi i utskottet har besökt Kanada, England och Australien och tittat på deras system och jämfört med vårt har vi kunnat se att vi är oerhört mycket mer generösa och har en grundläggande princip som nästan innebär, om jag hårdrar det, att om det finns arbete och man kan få ett får man komma. Det har också varit fler utmaningar med att få ordning på mottagandet av de ensamkommande flyktingbarnen.
Vi har haft två stora utmaningar under denna mandatperiod, och det ser ut som om vi har fått ordning på det båda gångerna. För oss i Centerpartiet har det varit viktigt att vi i det längsta inte inför en tvångslagstiftning där vi tvingar kommunerna till ett mottagande.
Vi vill se att man tar ett lokalt politiskt ledarskap för att man vill och för att man ser framtidsförutsättningar och möjligheter och att man också tar det solidariska ansvaret för att bereda ensamkommande barn möjligheten att komma till Sveriges olika kommuner. Därmed inte sagt att någon av dessa saker är helt fullkomliga.
När det kommer till arbetskraftsinvandringen skulle vi gärna se den än mer generös och till exempel mindre branschknuten. När det kommer till mottagandet av ensamkommande flyktingbarn kan vi ana att vi kommer att ha utmaningar även framöver. Men vi har i huvudsak lyckats med de saker som vi föresatte oss. Därmed inte sagt att allting på något sätt är fullkomligt.
Vi har till exempel haft diskussionen om synnerligen ömmande skäl. Där har vi haft många debatter om hur hård och kall den svenska migrationspolitiken egentligen är. Där har sju partier varit överens om en skrivning. Men till syvende och sist får vi nog krypa till korset och inse att det var vi i denna kammare som antog lagstiftningen där synnerligen är ett starkt begränsande ord.
Därför välkomnar jag det som migrationsministern meddelade i går om att det kommer en översyn av detta. Han har också sagt att om vår mening här i kammaren inte var det som föll ut i lagstiftningen är man beredd till en omprövning. Det är en av de delar där vi ser att vi behöver göra någonting och där flera av våra partier har varit tydliga med att de inte har varit nöjda.
Det handlar också om att vi fortsatt måste följa vad som nu sker i domstolarna när det gäller att uttolka lagen och få principer. Jag tror inte att man rätt igenom kan säga att allting har blivit tuffare. På vissa områden har det blivit det, framför allt med hänvisning till synnerligen ömmande skäl. Men vi kan också se hur Migrationsöverdomstolen har lyft fram principiellt viktiga diskussioner där man upplever att vi som lagstiftare kanske inte har varit tillräckligt tydliga med våra intentioner.
Man har också kommit med en förändring av praxisen när det gäller interna väpnade konflikter och som har kommit att förändra diskussionen. Men vi står också inför ett antal utmaningar inför framtiden som handlar om hur vi ska kunna få ett bättre bemötande också på lokalplanet. Vi glömmer ofta den diskussionen i migrationsdebatten.
Vi hamnar ofta i enskilda ärenden som många gånger kan vara behjärtansvärda men där skälen kanske inte är tillräckliga. Men vi missar en stor del av migrationsmottagandet som handlar om förutsättningarna när man har kommit till Sverige, oavsett om man får stanna eller inte. Det handlar om vilka förutsättningar man har att få ett värdigt mottagande och känna sig välkommen till landet och annat.
Vi som under två år har gjort besök i Skellefteå och följt diskussionen där har kunnat se hur frivilliginsatser gör att man får en helt annan värdighet i mottagandet så att det inte bara blir en förvaring av människor i väntan på att de ska få ett avgörande. Man försöker skapa en humanitet och en vänskapsanda på lokalplanet. Det tror jag är viktigt för att man ska hålla ganska obehagliga åsikter och strömningar i samhället borta.
Man visar att det finns en lokal kraft som faktiskt välkomnar dessa människor och vill göra detta. Det är egentligen med en ny syn på migrationspolitiken som vi har kommit att förändra hela EU:s migrationspolitik. Mikael Cederbratt var inne på detta tidigare.
Men skillnaden mellan Haagprogrammet, som reglerade de föregående fem årens migrationspolitik, och Stockholmsprogrammet, där denna regering har haft ett mycket stort inflytande på utformningen av programmet, är fundamental.
I stället för att migrationen bara handlar om gränskontroller, ökade krav och möjligheter, eller egentligen omöjligheter, och terrorism finns det i dag beskrivningar av EU:s behov av migration för att klara framtida utmaningar, det står om rörligheten över gränser och så vidare. Detta är en diametralt stor skillnad. Detta hade inte kunnat ske om det inte hade varit så att denna regering hade varit ordförande i EU när detta Stockholmsprogram skulle utarbetas.
Det innebär dock inte att allting är löst. Vi måste till exempel fortsätta titta på hur vi kan hitta fler lagliga vägar in till Europa därför att det är ett stort problem att människor inte har lagliga möjligheter att ta sig till Europa. Men bara för att det finns få lagliga möjligheter för människor att komma till Europa innebär det inte att de inte kommer hit.
Trots allt är det ungefär 100 000 människor som har sökt asyl under denna mandatperiod. Det är tiotusentals personer som har kommit hit som arbetskraftsinvandrare. Migrationen är alltså i huvudsak stor. Det som vi oftast diskuterar är med självklarhet de problem som finns och uppstår i migrationspolitiken. En del är sådant som vi har åsamkat här. En del är sådant som kommer sig av att byråkratin kan vara alldeles för rigid emellanåt.
Man kan göra en för hård tolkning och så vidare. Men i huvudsak har vi försökt att få en bättre ordning på migrationspolitiken. Min avrundning här i dag tänkte jag skulle bli att ta upp Kalle Larssons fråga, annars kommer vi att få kritik. Det är en berättigad fråga. Den var ganska enkelt formulerad. Om någon missade frågan ska jag upprepa den.
Den löd: Tycker ni att svensk asylpolitik som den ser ut i grund och botten är bra? Jag tycker att den till stora delar är bra. Om jag fick vara ideologiskt frifräsig skulle jag så klart omfamna en helt fri invandring där man tar sina rättigheter över gränserna och har möjlighet att röra sig helt obehindrat. Det kommer dock att kräva stora förändringar av till exempel våra socialförsäkringssystem och en lång rad andra saker.
Kalle Larsson kan vara tryggt förvissad om att jag är beredd att diskutera de förändringarna, men väldigt få andra i kammaren är redo att göra det. Vi har tagit steg i en betydligt mer liberal riktning, bland annat genom arbetskraftsinvandringen. Där fanns det tidigare stora hinder. Vi ska där vara mycket stolta från regeringen tillsammans med Miljöpartiet för de förändringar som vi har gjort. Det finns en lång rad frågor som vi kan diskutera, till exempel viseringar.
Det är inte bara möjligheten att ta sig hit från vissa länder där det är väldigt fattigt. Jag var till exempel med i ett ungdomsutbyte med Sri Lanka där de vi träffade definitivt inte tillhörde några som ville lämna Sri Lanka. De bodde i mindre palats och under förutsättningar som vi inte har ekonomisk möjlighet till, trots att vi har en god riksdagsmannalön. De fick till exempel inte ens stanna en enda dag extra utöver programmet i Sverige. Man kan diskutera den typen av saker.
Det handlar om de lagliga vägarna in. Jag är beredd att titta på att skapa ännu mer möjligheter för arbetskraftsinvandring och se över kvotflyktingssystemen, som vi har alltför lite fokus på i den svenska debatten. Den som har haft möjligheten att ta sig hit har många gånger haft resurser i grund och botten. Men de som sitter fast i ett flyktingläger antingen fortfarande i sitt hemland under svåra förutsättningar eller i ett grannland är egentligen den stora bulken av flyktingar i världen.
De kommer aldrig i närheten av att nå Västeuropa och ännu mindre Sverige. Där kan vi ta ett betydligt större ansvar framöver att se till att fler av dem får komma hem i ett nära samarbete med UNHCR.