Nooshi Dadgostar (V):
Jag börjar med formalia: Jag vill yrka bifall till Vänsterpartiets reservation nr 8. Sverige behöver en bostadspolitik med höga ambitioner. Alla människor ska ha möjlighet att leva i bra bostäder till rimliga kostnader i goda boendemiljöer. Vi är trots allt det land i Europa som hade sämst bostadsstandard under 1930-talet.
Bara decennier senare, på grund av stora bostadsinvesteringar från samhället, fick vi en av de absolut mest moderna bostadsstockarna på kontinenten. Vi fasade ut marknadshyrorna, som fanns i det gamla Sverige.
Vi byggde upp allmännyttan, som gjorde att även människor med låga inkomster kunde få goda, funktionella hem att bo i. Det finns mig veterligen inget land som har kunnat bygga bra bostäder till sin befolkning utan ett finansiellt stöd från samhället. Boverket släppte häromdagen en rapport om flyttmönster vid renovering. Där beskriver man hur bostadsmarknaden har sett ut.
Jag citerar: "Bostadspolitiken har genomgått många reformer. Dessa reformer har gett en av de mest marknadsliberala bostadsmarknaderna i västvärlden med mindre statlig inblandning än länder som vanligtvis förknippas med marknadsliberalism som Storbritannien och USA." Detta är alltså den borgerliga bostadspolitiken! Den är extrem, och den är världsunik, för den lägger inte en krona på bostadsinvesteringar.
Man lägger inte en krona på att lösa bostadskatastrofen för de unga, äldre och studenter som söker bostad, för alla dem som bor på soffor, i skrubbar och i källare utan fönster eller för dem som tvingas flytta från sin lägenhet för att renoveringen innebar en hyreshöjning på 45 procent.
Vi ser genom historien att det är när staten har lagt in tydliga stöd till bostadsbyggande som det också har byggts mycket i Sverige. Det finns statistik på det. Det är bara att titta. När staten har gått in med åtgärder har man också valt att bygga. Jag rekommenderar alla som tittar på debatten och alla i kammaren att se på statsbudgeten, den budget som Alliansen har lyckats få igenom med Sverigedemokraterna.
Det är mycket lite pengar som ligger i den för att stimulera ökat bostadsbyggande eller för att få en god upprustning av våra miljonprogram. I dag är det i stället individer själva som måste gå in med finansiering, vilket har lett till en galopperande privat skuldsättning. I längden håller inte det. Om byggandet varaktigt ska öka måste det allmänna öka sitt engagemang i den här sektorn.
Titta på de 300 000 unga människor som i dag inte kan flytta hemifrån! Det är ett problem i ett modernt samhälle att man inte kan kliva ut i vuxenlivet förrän man blir 30 år gammal. Detta hänger också ihop med att det ställs höga villkor för att få hyreskontrakt i många bolag. Man vill att folk ska tjäna tre gånger hyran per år och ha fasta kontrakt på arbetsmarknaden.
Det hänger inte ihop med den arbetsmarknad som finns i dag, där stora grupper går på visstid och har varierande inkomst. De människorna behöver också ha någonstans att bo. Då är man hänvisad till tredje- eller fjärdehandsmarknaden på bostadsmarknaden. En av de större satsningar som fanns i den budget som regeringen och Vänsterpartiet hade tagit fram var på upprustningar av miljonprogrammet. Bostäderna i miljonprogrammet byggdes under kort tid.
De behöver nu byggas om. Riksbyggen räknar med att vi skulle behöva ha en upprustningstakt på 50 000 lägenheter per år. Vi vet att utan samhällets stöd riskerar hyreshöjningarna att bli oöverkomliga för normala familjer. I ett stort antal områden i landet kan vi redan nu räkna ut att hyreshöjningarna kommer att vara på över 45 procent.
Boverket räknar med att var fjärde person i områden där man har renoverat flyttar därifrån för att de inte har råd att bo kvar. Är det så vi vill ha det? Det är den fråga jag ställer. De rödgröna satsade därför på ett stöd. Det är alldeles nödvändigt.
Tillsammans med förstärkt, lagstadgat hyresgästinflytande skulle vi kunna skapa transparens i satsningen och i hela upprustningsprocessen och se till att hyresgästernas kunskap och engagemang i boendet tas till vara och hyresvärdarna klarar av att motivera sina beslut. Men det första som Alliansen och Sverigedemokraterna gör är att tala om för dessa familjer som tvingas flytta att man struntar i dem.
Alliansen och Sverigedemokraterna kunde inte bry sig mindre över att en familj plötsligt får en utgiftsökning på 45 procent i regioner där det råder akut bostadsbrist, till exempel Göteborg, Stockholm eller Malmö.
Jag har pratat med många människor i min egen hemkommun, Botkyrka, som nu är extremt oroliga för vad som ska hända och om de ska kunna bo kvar. Jag hör i debatten att man inte ska ge några bidrag i bostadspolitiken. Det stämmer ju inte!
Alliansen och Sverigedemokraterna väljer ju i stället att skänka pengar, som hyresgästerna varit med och betalat in, till ROT-bidrag för villaägare och bostadsrättsinnehavare. Det kostar oss 15-16 miljarder per år.
Då är frågan: Ska vi lägga pengar på köksutrustningen i ganska välbärgade hushåll, som till exempel vill följa köksinredningstrender i sina fritidshem på Franska rivieran? Är det en viktigare satsning än att satsa skattepengar på Albyborna i min hemkommun Botkyrka så att de kan få tilläggsisolering i sina lägenheter?
Det är detta valet står emellan. Fram till dess att vi har skattemässigt likvärdiga villkor mellan hyresrätten och det ägda boendet krävs det att vi går in med stimulansbidrag för byggande och upprustning av hyresrätter. Annars drabbas hyresrätterna av en enorm konkurrensnackdel, vilket direkt innebär en förmögenhetsöverföring från hyresgäster till villaägare.
Sedan har förstås kommunerna ett stort ansvar att erbjuda rimliga mark- och exploateringsvillkor för hyresrättsbyggande. Där är markpolitiken mycket viktig.
Dessutom har kommunerna det absolut vassaste vapnet i sin hand, nämligen allmännyttan och de bolag som alla de partier som sitter härinne är med och styr i. Våra partier skulle med ägardirektiv kunna tala om för de allmännyttiga bostadsföretagen att vi vill öka bostadsbyggandet och höja ambitionerna. Då räcker det inte med att säga fina ord här i kammaren.
Man är samtidigt med och styr i ganska välbärgade kommuner runt om i Stockholmsområdet där det inte byggs särskilt mycket hyresrätter. Danderyd och Lidingö är sämst i klassen. Vad tycker den borgerliga alliansen i kammaren om det?
Ska man prata med sina vänner och med medlemmarna i partiet om att man kanske borde göra en vändning i synen på bostadsbyggandet?
Jag kan konstatera att det som har hänt med den borgerliga bostadspolitiken är, förutom den övergripande borgerliga bostadspolitiska insatsen, som har fungerat som sysselsättningsåtgärd för dem som skriver utredningar, egentligen är tre saker. Man har ombildat och sålt ut ett stort antal hyresrätter, vilket innebär att vi i dag har jätteområden där det inte finns en enda hyresrätt.
Man har sett till att det ska bli lättare att i princip sätta marknadshyror på andrahandsmarknaden. Dessutom vill man nästan uteslutande tala om att sänka bostadsstandarden. Det tycker inte jag är en modern bostadspolitik. Bostadspolitiken handlar också om samhällsplaneringsfrågor.
Vi behöver bygga levande bostadsområden där vi har mötesplatser och nära till skola och till kollektivtrafik, som snabbt kan ta oss till jobb och fritidsplatser. Det krävs att allt runt omkring fungerar för att vi ska bo tryggt.