KBLab/rixvox huggingface dataset:
Emma Carlsson Löfdahl (-):
Jag har en helt annan erfarenhet. Jag har en erfarenhet av att i elva år vara sjukskriven och ha sjukersättning. Jag vet hur det är att vara bortglömd. Jag vet hur det är att gå år ut och år in och inte få någon hjälp och inte få något stöd.
När sjukskrivningen eller sjukersättningen gick ut vet jag hur man fick ett brev hem i brevlådan där man skulle fylla i sina uppgifter. Man kopierade det man hade sedan sist. Man bad om ett nytt läkarintyg. Sedan förlängdes sjukskrivningen. Jag vet hur det känns att inte få den hjälp och det stöd som behövs för att komma tillbaka. Jag önskar ingen annan den erfarenheten.
Jag vill att vi ska ha en fungerande rehabilitering med fasta tidsgränser, så att varje enskild individ får den hjälp som individen har rätt till.
Emma Carlsson Löfdahl (-):
Som vi tidigare hört i debatten handlar dagens debatt om utlänningsdatalagen. Att i korta ordalag förklara den är i stort sett omöjligt. Syftet med utlänningsdatalagen är att ge Migrationsverket, polisen och utlandsmyndigheterna förutsättningar för att kunna behandla personuppgifter på ett enkelt och effektivt sätt.
Samtidigt är det viktigt att detta görs på ett sådant sätt att den personliga integriteten för den enskilda personen inte kränks. För oss liberaler är det extra viktigt att den enskilda människans integritet vägs mot myndigheternas behov av information. Myndigheterna måste ha ett verktyg som är effektivt och flexibelt att arbeta med.
Men samtidigt måste den enskildes känsliga personuppgifter endast behandlas om det är absolut nödvändigt. Vi anser att man har gjort en avvägning mellan dessa två intressen och ställer oss därför positiva till lagförslaget. Polismyndigheten har i sitt remissvar efterlyst en möjlighet att få använda de här uppgifterna i brottsbekämpande verksamhet.
Regeringen har sagt att de har för avsikt att återkomma i frågan. Vi ser positivt på att detta utreds grundligt och att man än en gång ser över den enskildes integritet innan lagförslaget kommer. Vi förutsätter också att det görs en uppföljning av lagen, så som är brukligt, så att eventuella felaktigheter kan åtgärdas. Jag yrkar bifallet till utskottets förslag i betänkandet.
Emma Carlsson Löfdahl (-):
Det vore väldigt enkelt om allt i livet var svart eller vitt. Men jag har lärt mig med åren att livet består av en stor gråskala. Vi kan inte hjälpa alla människor på plats. Det finns inga möjligheter att nå fram till alla, vilket vi även hört tidigare talare säga. Självklart ska vi göra så mycket vi kan för att hjälpa dem som befinner sig i utsatta situationer.
Paula Bieler sa att vi uppmuntrar människor att ta sig till Sverige. Jag vet inte om någon här i kammaren har uppmuntrat någon att fly till Sverige. Jag tror inte att man flyr till ett annat land och lämnar trygghet, familj, arbete och vänner om man inte absolut måste.
Därför anser jag att vi måste hjälpa också dem som kommer hit. Men det ena behöver inte utesluta det andra.
Emma Carlsson Löfdahl (-):
Vi vet att det finns väldigt många människor i vår värld som är utsatta. Det vore väl fantastiskt om vi kunde hjälpa alla dem. Tyvärr kan vi inte göra det, men vi ska hjälpa så många som vi har möjlighet att hjälpa. Som jag sa tidigare är inte livet svart eller vitt. Det är inte så att vi kan rikta våra insatser mot bara det ena eller bara det andra.
Som det ser ut i dag hjälper vi så gott vi kan på plats, men vi hjälper även de människor som flyr hit. Jag är helt säker på att de som kommer hit är i behov av skydd om de får stanna. Vår lagstiftning har ett kontrollsystem som gör att det undersöks huruvida man är i behov av skydd, och om det är fallet får man stanna och få vår hjälp.
Emma Carlsson Löfdahl (-):
Det som Christina Höj Larsen säger är helt rätt. Liberalerna är ett EU-vänligt parti. Vi tror på EU-samarbetet. Vi tror på öppna gränser och på ett EU som förenar oss. I alla samarbeten får man ge och ta. Man får förhandla, och man får hjälpas åt. Vi har länge tryckt på för att alla EU-länder ska ta ansvar. Vi har kommit en bit på vägen. Jag säger inte att vi har nått ända fram.
Men jag tror att allt fler EU-länder håller på att vakna upp. De inser att vi måste hjälpas åt att ge skydd åt alla dessa människor som är på flykt från krig och förföljelse.
Emma Carlsson Löfdahl (-):
Att Liberalerna och Vänsterpartiet har olika syn på vad som händer inom EU och hur det ser ut där är ju inget nytt. Vi har alltid haft olika ingångsvinklar i EU-samarbetet. Men jag kan hålla med Christina Höj Larsen om att EU emellanåt har dåliga sanktionsmöjligheter för de länder som inte följer det som man har kommit överens om.
Jag tror att det bästa sättet att jobba på detta är att fortsätta det europeiska samarbetet och arbeta för att komma framåt. Vi kommer inte att lyckas bättre om vi lämnar EU och inte är med i EU-samarbetet. När vi är tillsammans och samarbetar, det är då vi har en möjlighet att påverka så att det hela går framåt.
Emma Carlsson Löfdahl (-):
Jag tror att du bara lyssnade på delar av mitt inlägg, Mathias Tegnér, för jag sa att människor inte blir friska av den bortre parentesen. Det tycker jag att vi ska vara tydliga med, för vi får ofta höra från den andra sidan att vi har sagt det som du sa. Det har vi aldrig gjort, och det vill jag vara tydlig med. Jag är tacksam för att det inte bara var ett telefonsamtal när man kom till den bortre parentesen, för då har vi missat hela poängen.
När människor har behov av hjälp, stöd och rehabilitering ska de få det. Det handlade om att man kom över till Arbetsförmedlingen - absolut. Det har funnits skräckpropaganda som sagt att vi tvingade ut personer att arbeta åtta timmar om dagen för att se om de klarade av det.
Någon annan har uppfattat det som att vi har tvingat dem att omskola sig och sitta i skolbänken åtta timmar om dagen. Vissa individer kanske klarade detta, men de var ytterst få. Vi talar om människor som är sjuka och som varit sjukskrivna på grund av sjukdom eller funktionshinder.
Precis som Mathias Tegnér sa ska de har rätt till ersättning, men de ska också ha rätt att få den rehabilitering, den utredning och det stöd de behöver för att ha möjlighet att komma tillbaka och inte leva i utanförskap i resten av sina liv.
Emma Carlsson Löfdahl (-):
Det är skönt att höra att vi är överens om vissa saker. Vi ska kalla saker vid deras rätta namn, säger Mathias Tegnér, och talar om utförsäkrade. Jag skulle vilja tala om omförsäkrade. Det är faktiskt så att de hade möjlighet, när de hade gått igenom denna period på Arbetsförmedlingen, att få en ny period i sjukförsäkringen.
Så skedde med många av dessa individer när man upptäckte att de ännu inte var redo för att återgå till arbetsmarknaden. De fick förlängd sjukskrivning. Sedan skulle de komma tillbaka, och nya kontroller skulle göras. Jag tror inte, och har aldrig trott, att människor blir friska av att utförsäkras, som du benämner det, Mathias Tegnér. Omförsäkras benämner jag det. Men jag är helt säker på att vi måste hjälpa och stödja dessa individer.
Eftersom jag själv är en av dem som har varit där vet jag exakt hur det är att leva i detta utanförskap. Jag vet också hur fort det går att komma in i ett passivt liv då man tror att man inte klarar något och att man inte är värd något. Självkänslan är lika med noll.
Då behöver man det stöd, den hjälp och den puff som man kan få från Arbetsförmedlingen för att fundera på om man har möjlighet att göra någonting. Om man kan göra något, även om det är så lite, mår man som individ betydligt bättre.
Emma Carlsson Löfdahl (-):
Sverige har en av världens bästa föräldraförsäkringar, och det ska vi vara stolta över. När jag träffar människor som bor i andra länder och vi talar om den svenska föräldraförsäkringen blir de väldigt imponerade av hur den fungerar. År 1931 kom moderskapsförsäkringen.
Det är grunden och embryot till den försäkring som vi jobbar efter i dag. År 1974 kom den första föräldraförsäkringen. Vi var det första landet i världen som gjorde det möjligt för både mammor och pappor att ta ut betald ledighet med föräldraförsäkring. Sedan 1974 har mycket hänt.
Samhället har förändrats, och föräldraförsäkringen har också förändrats. Den är bra i dag, men den kan bli betydligt bättre. I dagens Sverige är det en självklarhet att båda föräldrarna är aktiva i sina barns uppväxt och att de flesta delar på föräldraförsäkringen.
Men vi vet också att det i dag fortfarande är mammor som i större utsträckning tar ut dagarna. Sakta ökar pappornas uttag av föräldraförsäkringen. Som liberal är jag för både valfrihet och självbestämmande, och i just denna fråga krockar de honnörsorden.
Jag vill att föräldrarna själva ska få bestämma över hur de fördelar föräldradagarna. Men samtidigt vet jag hur viktigt det är för jämställdheten att båda två tar ut dagar. Därför tycker Liberalerna att det är viktigt att vi återinför jämställdhetsbonusen så att vi fortsätter att uppmuntra till ett jämnare uttag av föräldradagarna.
Från Liberalernas sida vill vi också göra det möjligt att ta ut tillfällig föräldrapenning, det vill säga de dagar som föräldrarna att möjlighet att använda när barnet är sjukt. Det är vad vi i dagligt tal kallar vab, vård av barn. Vi vill att möjligheten ska finnas att ta ut dessa dagar även när barnet är i skolan.
Då tänker jag i första hand på barn som har någon form av kronisk sjukdom och där föräldrarna behöver träffa skolpersonalen för att lära dem om barnets sjukdom. Ett sådant exempel kan vara diabetes. Under skoltiden är det skolans personal som är ansvarig för barnet.
De måste få kunskap om barnets tillstånd och hur de ska behandla och bemöta barnet. Föräldrarna känner sitt barn bäst, och de är mest lämpade att informera skolpersonalen.
Som det ser ut i dag har föräldrar inte möjlighet att ta ut vab för de dagarna utan måste ta ut semester, kompledighet eller tjänstledighet för att kunna informera skolan om detta. Det tycker vi liberaler är fel. Det är som jag sa tidigare: Vi har en av världens bästa föräldraförsäkringar. Det ska vi vara stolta över. Men vi kan göra den betydligt bättre.
Jag yrkar därför bifall till reservation 9 och hänvisar till vårt särskilda yttrande när det gäller hela budgetförslaget.
Emma Carlsson Löfdahl (-):
Häromveckan hade vi den första frostnatten hemma på småländska höglandet. Det resulterade i att jag började rota i mina garderober efter vinterkläderna, och jag tror inte att jag var ensam om det. Jag tror att vi var många som djupdök i de olika garderoberna och lådorna.
När tonårssonen kom hem och provade sina kläder var jag inte förvånad när varken jackan eller vinterkängorna längre passade. Barn växer fort och behöver nya kläder ofta. Ju större de blir, desto fortare går det och desto dyrare blir det, kan jag lova er.
Om man är ensamstående med barn är det här en jättestor kostnad som gräver ett stort hål i hushållsbudgeten. De flesta barn har två föräldrar, och då är båda föräldrarna försörjningsansvariga för barnet. I den bästa av världar kan föräldrarna själva komma överens. De kan dela upp kostnaden sinsemellan för sina gemensamma barn.
Men tyvärr fungerar det inte alltid så. Lyckliga skilsmässor låter bra, men de är sällsynta. Särskilt den första tiden efter separationen är det ofta svårt att kommunicera. Separationen sliter, och de ekonomiska frågorna är jättejobbiga att reda ut. Man kan helt enkelt inte kommunicera.
Om den ena föräldern inte betalar underhåll för sitt barn och fullföljer detta har man möjlighet att få underhållsbidrag från Försäkringskassan. Underhållsbidragets summa är ofta styrande för vad den underhållsskyldiga föräldern betalar till den andra föräldern. Så var det inte tänkt från början, men så har det blivit. Hitintills har underhållsstödet varit detsamma oavsett barnens ålder.
Men som jag sa tidigare vet jag av egen erfarenhet att barnen blir dyrare ju äldre de blir. Det handlar inte bara om kläder och skor, utan även om mat, fritidsaktiviteter och andra saker som kostar mer. Detta gör att vi från Liberalerna tycker att åldersdifferentiering av underhållsstödet är bra. Vi ställer oss bakom förslaget. Därmed yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet. Åldersdifferentierat underhållsstöd och höjt grundavdrag för bidragsskyldiga föräldrar
Emma Carlsson Löfdahl (-):
Förra veckan var jag i Habo och besökte Wendela och hennes familj. Wendela är elva år och har en ovanlig sjukdom, CCHS, som gör att hon inte kan andas själv. Tidigare har hon haft personlig assistans dygnet runt för att få hjälp med andningen och sin respirator. Om respiratorn slutar fungera dör Wendela.
När det var dags för omprövning blev beskedet att andning numera inte anses vara ett grundläggande behov. När lagen antogs i denna kammare var inte tanken att lagen skulle tolkas på detta sätt. Nu undrar jag: När tänker statsrådet Regnér se till att lagen skrivs om så att den kan tillämpas som tanken var när den skrevs?
Emma Carlsson Löfdahl (-):
Jag tackar för svaret. Vi vet att många får sina personliga assistanser indragna nu. Följden blir ett begränsat liv. Och i värsta fall leder det till döden. Precis som statsrådet säger får många kommuner ta kostnader. Man beräknar att ungefär 1 1⁄2 miljard kommer att lastas över på kommuner från staten. Anser statsrådet att det är rimligt?
Emma Carlsson Löfdahl (-):
När jag gick hit i dag trodde jag att vi skulle debattera ekonomisk trygghet för föräldrar och barn. Jag känner att den här debatten tar en helt annan vändning. Vi pratar om saker som tillhör andra utskott. Men jag kan inte låta bli att gå upp och bemöta det vi hörde tidigare. Det stämmer - vi liberaler vill att det ska löna sig både att utbilda sig och att arbeta.
Vi vill att det ska vara möjligt att utbilda sig inom de så kallade kvinnodominerade yrkena. Vi vill att man ska kunna läsa från undersköterska till sjuksköterska eller från barnsköterska till förskollärare och att det ska löna sig. Man kommer att ta studielån, och man kommer sedan, som det ser ut i dag, att få högre lön på grund av den statliga skatten. Det är det vi vill förändra. Jag kan inte se vad som är problemet i det.
Erik Almqvist (SD):
Till att börja med tycker jag inte att det ingår i vår roll som politiker att peka på enskilda individer och tala om vem som är svensk, vem som är turk eller vem som är norrman. Jag anser inte att det hör hemma i den här församlingen. Diskrimineringsombudsmannen har visst förespråkat ett avskaffande av svenska traditioner. Man har, tvärtemot vad Erik Ullenhag säger, gått ut och sagt att skolavslutningar i kyrkan kränker vissa elever och att man borde sluta med det.
Man har sagt att Den blomstertid nu kommer inte ska sjungas på skolavslutningar. Man har sagt att adventsljusstakar i fönster bör plockas bort. Det Erik Ullenhag säger är direkt felaktigt. Jag tycker också att det är intressant att när Erik Ullenhag själv ska definiera svenskhet är det enda han, Folkpartiet och Alliansen nämner att Sverige alltid har varit ett öppet och tolerant land.
Det enda som vi kan vara stolta över och det enda som Erik Ullenhag menar håller oss svenskar samman och skapar en nationell identitet för oss är att vi är jätteöppna för att ta emot långt många fler invandrare än något annat land i Europa. Om man sedan tycker att det här får konsekvenser i form av motsättningar och segregation, som ni i Folkpartiet kan konstatera i era segregationsrapporter som återkommer med regelbundet, säger ni att det är något som man inte får ifrågasätta.
Då lägger man i stället skulden på den svenska majoriteten, och så inrättar man diskrimineringsombudsmän ger dem i uppdrag att diskriminera svenskar. Man inför instegsjobb som faktiskt är en etnifiering av lagstiftningen. Man ger olika rättigheter, olika villkor på arbetsmarknaden och totalt olika ekonomiska förutsättningar utifrån vilken etnisk bakgrund man har. Nu talar man till och med om att införa frizoner. Alliansen vill införa skattelättnader i zoner där en hög andel av befolkning har en annan bakgrund än svensk.
Jag menar att det här är en form av apartheidpolitik. Att behandla människor olika utifrån etnisk bakgrund är en form av apartheidpolitik. Jag har redan svarat på frågan om det finns diskriminering. Den finns absolut, men den är mycket mer mångbottnad och mångfasetterad än vad Erik Ullenhag vill ge sken av. Han hävdar att det bara skulle vara svenskar som kan diskriminera.
Erik Almqvist (SD):
Jag tror att alla här inne håller med mig om jag säger att vi de senaste decennierna har effektiviserat vår vardag mycket med hjälp av it. Det är nog få som inte använder e-post, internetbanker, någon gång har bokat biljetter, flygbiljetter, hotellrum och handlat varor och så vidare på internet.
Många av oss har i dag fört in vårt sociala liv i it-miljön genom sajter som facebook och twitter. Vi har under de senaste åren sett hur många av tjänsterna som kommer från olika leverantörer, som allt som oftast befinner sig i en konkurrenssituation med varandra, trots konkurrensen samverkar med varandra. Det finns en hög grad av synkronisering. Det har varit ett växande fenomen de senaste åren.
I dag kan man med sitt facebookkonto logga in på en uppsjö olika sajter för att handla varor, kommentera tidningar, bloggar och så vidare. Detta har vuxit fram av affärsmässiga skäl. Genom att koppla in sig i varandras system har man fått tillgång till en större marknad, befintliga nätverk och gemensam information. Det har gett positiva synergieffekter för alla inblandade parter.
I det offentliga Sverige är det inte alltid lika imponerande, även om det ändå ska erkännas att vi i Sverige ligger långt framme internationellt sett för it-lösningar. Det finns några bra exempel. Skatteverket och Försäkringskassan har en bra samkörning av information. Båda myndigheterna har även bra gränssnitt ut mot medborgaren som har ärenden hos myndigheten i fråga.
Totalt sett och generellt sett är det inte lika positivt. Det är faktiskt så många som två av tre myndigheter som aldrig har samverkat med en annan myndighet, varken när det kommer till samkörning av information och register eller när det kommer till att dela kostnaden när nya system ska tas fram. Det är ingen imponerande siffra.
Som har framkommit i E-delegationens förslag till förbättringar av svensk e-förvaltning finns det mycket att göra. Vi har egentligen bara skrapat på ytan sett till den potential som finns. Med detta sagt vill jag också, herr talman, kommentera en del av den motion som ligger till grund för min reservation nr 4, en moderat motion.
Motionen tar upp frågan om IPv6, den nya versionen av IP-trafik - datatrafik - digitalt. Jag delar inte motionärens uppfattning att bristen på IP-adresser i IPv4 är ett angeläget problem så att vi måste börja bygga om befintliga system bara för att uppgradera till IPv6. Det är snarare så att när man implementerar nya system bör man förbereda dem för IPv6.
I övrigt kan man ta det generationsskiftet i den takt man uppgraderar systemen av andra skäl. I allt väsentligt i övrigt vill jag yrka bifall till motionen genom reservation nr 4, som jag tycker sänder en tydlig signal till regeringen om att det här är prioriterade frågor för riksdagen.
Erik Almqvist (SD):
Jag ska läsa mitt anförande från en energieffektiv liten dator. Jag vill börja med att yrka bifall till reservationerna 2, 4 och 7. I alltför hög grad konsumerar vi i Sverige i dag kött från djur som har slaktats med, som jag ser det, helt vedervärdiga metoder.
Jag talar alltså om djur som har skäktats av religiösa skäl, på ett sätt där djuren dör långsamt under stort lidande och mycket ångest medan kroppen sakta töms på blod - helt utan bedövning. Försäljningen av kött som produceras på detta sätt ökar ständigt i Sverige. Hur mycket är svårt att säga, för märkningen på varorna saknas i dag.
Det saknas lagstiftning för detta, så vi som konsumenter vet inte när vi köper och konsumerar detta kött. Det vi dock vet är att denna slaktmetod ökar i hela Europa. I vissa länder i Europa slaktas i dag alla får och lamm helt utan bedövning, genom skäktning. I en rapport från EU-kommissionen framkommer att närmare 75 procent av nötkreaturen i EU i dag dödas utan bedövning. Detta måste självklart få ett slut.
Att djur får sätta livet till när vi producerar kött är någonting vi än så länge får leva med, men de omständigheter under vilka djuren måste sätta livet till kan vi påverka och förändra. Jag tycker att vi åtminstone kan ha värdiga minimikrav på djurhållningen, och i synnerhet bör vi inte tillåta en tortyr som är helt meningslös.
Detta är alltså en slaktmetod som egentligen inte tillför någonting över huvud taget i processen. Det är en helt överflödig tortyr och ett helt onödigt lidande. För att komma åt detta problem behövs så klart lagstiftning. Vad gäller lagen om offentlig upphandling menar vi att man kan dra sitt strå till stacken genom att föra in i lagen att enbart kött som har producerats genom bedövad slakt ska tillåtas i Sverige.
Jag tycker att detta är ett moraliskt sett ganska självklart ställningstagande. Sedan, fru talman, ska jag bara säga några ord om reservation nr 7. Det finns ett stort egenvärde i att främja lokalsamhällen och att gynna lokala gemenskaper och närheten till lokala verksamheter.
Det kan till exempel handla om skolbarns förståelse för kretslopp - hur och varifrån skolmaten kommer till tallriken och hur rester sedan återgår för att bidra till nästa varv och så vidare. Med den lokala produktionen kommer även så klart miljövinster. Det gynnar lokal ekonomi, och som konsument får man större insyn i vilka villkor varorna har producerats under.
För att uppnå detta - för att tillgodose närproduktionen - krävs i dag ett tricksande och designande i själva upphandlingsprocessen. Jag menar att det är dags att göra det möjligt att värdesätta närproduktionen från början i den offentliga upphandlingen. Därför bör även denna lagstiftning ses över.
Erik Almqvist (SD):
Jag börjar med att yrka bifall till reservation 2. Sedan den ekonomiska krisen i början av 90-talet råder det väl närmast konsensus i Sverige om att kreditinstituten ska bära sina egna risker och att man måste jobba preventivt med detta. Diskussionen har återaktualiserats efter finanskrisen 2008.
Som en konsekvens inrättade man bland annat en stabilitetsfond som en krockkudde för bankerna. Men det var också en krockkudde som skulle finansieras av bankerna. Den var uttryckligen konstruerad på det sättet. Trots detta dröjde det inte länge förrän samtliga övriga sju partier här inne - alldeles oavsett vad Miljöpartiet och Vänsterpartiet i dag försöker ge sken av - var med om att skjuta till 15 miljarder kronor av skattebetalarnas medel till fonden.
Till detta har sedan tillkommit ytterligare många miljarder som har överförts i tillgångar genom emissionsrätter i Nordea med mera.
Sammanlagt består fonden i dag av ungefär 35 miljarder kronor av skattebetalarnas pengar, vilket utgör i princip hela fondens samlade värde - detta samtidigt som de fyra storbankerna för det senaste helåret har gjort en vinst på tillsammans 80 miljarder kronor.
Ändå ska de alltså finansiera Stabilitetsfonden årligen med bara 0,03 procent av balansomslutningen medan skattebetalarna får stå för kanske 35 eller 38 miljarder - för att gissa på en dagsfärsk siffra - av fondens värde. Detta är såklart helt orimligt. Alliansen gillar - eller har i alla fall de senaste åren gillat - att använda hårda ord mot bankerna.
Men det stannar egentligen uteslutande vid just hårda ord. I praktiken agerar man återigen här i bankernas intresse. Sverigedemokraterna menar att det inte finns någon rimlighet i något annat än att vi börjar återta dessa medel. Självfallet kan vi inte ta allt på en gång; vi kan inte urholka förtroendet för fonden. Men vi måste börja återta skattebetalarnas medel från fonden och låta bankerna själva finansiera sin egen verksamhet och de risker de tar i sin verksamhet.