Lotta Hedström (MP):
Tack för några klarlägganden! Det är skönt att höra att ministern och regeringen tycker att det är angelägna frågor i det globala perspektivet. Det har vi inte haft anledning att tvivla på. Det finns en annan aspekt som jag också skulle vilja ventilera, om regeringen möjligtvis fortfarande viktar de två grundläggande MR-konventionerna lite olika.
De politiska och medborgerliga rättigheterna framskymtar ibland som att de har större tyngd och prioritet. FN har i en mycket entydig och resolut proklamation från 1993 sagt att konventionerna är inbördes avhängiga varandra och har lika värde. Det är lika viktigt att upprätthålla de grundläggande politiska medborgerliga rättigheterna som att tillerkänna de ekonomiska, kulturella och sociala rättigheterna fullt värde.
De hör ihop och förstärker varandra och ska aldrig sättas emot varandra. Det vore skönt att få avfärda dem från listan. Min huvudpoäng är att det finns två fundamentalt olika synsätt på matbistånd. Det är skillnaden mellan dem som jag tror är mer avgörande för regeringens tvekan att göra en sådan logisk gest som det vore att underteckna det viktiga tilläggsprotokollet.
Det är två olika matbiståndsparadigm med den vidhängande syn på mottagaren som de har. Den första kallas för att investera i näring. Den omfattas av Världsbanken, FAO och OECD, och den artikulerades så sent som i tisdags av Gunilla Carlsson och världsbankschefen i det nummer av Dagens Industri som jag har i handen. De menar att det är viktigt att barn innan de fyller tre år ska få adekvat näring.
Det har hela samhället igen i en friskare befolkning. Det är en chans som inga myndigheter eller ansvariga bör missa. De bör ha beslutsamheten, resurserna och godheten nog att ta tag i uppgiften om de vill att konsekvenserna ska bli bättre för samhälle, individ och familj. Det låter klokt och vällovligt på många sätt, men en viktig komponent saknas, nämligen människors egen makt, deras rättigheter och egna ansvar - att se människan som subjekt.
I det rättighetsbaserade synsättet är inte människor föremål eller objekt för någons godtycke, välvilja, kunskaper eller resurser. De är inte förmånstagare eller målgrupp utan rättighetsbärare. Andra har då motsvarande skyldigheter. Som en sådan rättighetsbärare stärks man av rättighetsperspektivet. Tanken är att man ska kunna kliva ur sin förhoppningsvis temporära beroendeställning tack vare den insats som görs.
Jag misstänker tyvärr att den globala politik som numera realt sett förs i landet i mycket större utsträckning vilar på det förra synsättet, trots att det teoretiskt sett ännu är PGU som styr vårt handlande. PGU-modellen för global politik och bistånd är ännu inte avskriven, och den beröms och härmas fortsättningsvis överallt i världen.
Rättighetsmodellen med klagomålsmekanism efterlyses bland annat av Concord, en svensk-europeisk biståndsorganisation, i deras gemensamma svar på PGU-skrivelsen av i år. ESK-konventionens tilläggsprotokoll erbjuder precis en sådan mekanism. Det paradoxala är att även Gunilla Carlsson i artikeln i Dagens Industri efterlyser något som kan hålla regeringarna ansvariga.
Ja, ministern, frågan kvarstår: Varför inte skriva under ESK-protokollet?