Helena Bouveng (M):
Jag instämmer i väldigt många av de argument som Eva Olofsson ger. Det är oerhört viktigt inte minst för ensamstående kvinnor, som oftast tar ett väldigt stort ansvar för barnen, att inte behöva tacka nej till ett arbete.
I dag har vi som sagt en debatt och en behandling av motioner rörande socialtjänstfrågor där hela 118 motionsyrkanden från 2011 och 2012 har kommit in. En hel del har hänt inom detta område, inte minst de senaste åren. Då tänker jag framför allt på den nya lagen om förstärkt skydd för unga där förändringarna trädde i kraft den 1 januari i år. I och med dessa lagförändringar stärktes skyddet för barn och unga som riskerar att fara eller far illa.
När vi på min tid i Vetlanda kommun undersökte den här frågan gick vi till Arbetsförmedlingen och sade att vi garanterade att vi om det inte fanns några andra lösningar skulle se till att barnomsorgen inte skulle vara ett hinder för att ta ett arbete. Men innan dess ville vi reda ut om det inte fanns en pappa någonstans som kunde ta hand om sina barn när de behövde omsorg.
Ett tydligt barnrättsperspektiv underströks, och de ungas egna åsikter blir alltmer vägande i en bedömning. Alliansregeringen har tillsatt en särskild utredare som fått ett särskilt ansvar för att se över bestämmelserna i LVU, det vill säga bestämmelser om vård för unga.
Om man antar en lagstiftning om rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid är risken eventuellt att fler barn inte får träffa sina föräldrar i den utsträckning som jag tycker är viktig. Jag tycker fortsatt att både mamman och pappan är väldigt viktiga. Jag är inte beredd att i dag i den här talarstolen förorda en lagstiftning om en rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid.
Särskilt fokus är på barnrättsperspektivet, rättssäkerheten och på att kvalitetsutveckla den sociala vården inom barn- och ungdomsvården, inte minst när det gäller tvångsvården. Fru talman! Det är inte alltid lagstiftningen inom detta område som är den mest framgångsrika vägen för att stärka människor i behov av hjälp. Det finns viktiga överenskommelser som kan vara nog så effektiva.
Däremot tror jag att både du och jag tillsammans med våra kommunala företrädare ska vara väldigt tydliga med att det inte är okej att inte få barnomsorg på obekväm arbetstid när det behövs. Man måste få en möjlighet att arbeta även på obekväm tid.
Alldeles särskilt gläder jag mig åt den överenskommelse som regeringen träffat med landets kommuner och landsting, SKL. Där har man nationellt enats om ett arbete för att utveckla en evidensbaserad praktik inom just socialtjänsten.
Personal som jag har träffat inom socialtjänsten runt om i landet vittnar om ett stort behov och önskemål att utifrån evidens verkligen kunna veta vilka insatser som faktiskt ger resultat, att kunna gå från ambulansutryckningar till ett arbete där de förebyggande insatserna står i centrum. För den lilla kommunen med få socialsekreterare och ett brett fält att arbeta inom välkomnas detta extra mycket.
Detta med evidens kan tyckas självklart men har tyvärr inte alltid varit för givet taget inom socialtjänsten. Attityden till vikten av just evidens har dock, enligt min åsikt, ändrats betydligt de senaste åren i positiv riktning. Fru talman! Det är inte bara socialtjänstens innehåll som förändrats, utan vi har också sökt förstärka de mest ekonomiskt utsatta med olika riktade ekonomiska förstärkningar.
Jag tänker på det höjda flerbarnstillägget, höjt bostadstillägg och nu senast en förstärkt föräldrapenning. Även normen för de ekonomiska bistånden höjdes 2012, något som inte har hänt på tolv år. För en ensamstående förälder med barn på exempelvis 11 och 15 år har det gett en höjning med 980 kronor per månad.
Det är med all säkerhet en välkommen och viktig förstärkning för de familjer som har det tufft ekonomiskt. Samtidigt får det inte innebära att man stannar i ett försörjningsstöd i stället för att kunna komma i arbete. Vi som sitter i denna sal är säkert alla insatta i vilka negativa konsekvenser det innebär att långvarigt vara beroende av försörjningsstöd, inte minst för barnen.
Därför tror jag, fru talman, att det viktigaste som nu är på gång under våren är regeringens aviserade förslag om att det i större utsträckning ska löna sig att gå från bidrag till arbete. Förslaget innebär att barn och skolungdomar får tjäna upp till 44 500 kronor i stället för dagens 22 500 kronor per år utan att det påverkar det ekonomiska biståndet.
Den andra delen av förslaget innebär att 25 procent av den vuxnes arbetsinkomst inte kommer att påverka biståndets storlek. För att det i första hand ska nå personer, som tidigare har nämnts, vilka riskerar ett långvarigt bidragsberoende, börjar detta gälla för personer som fått försörjningsstöd i minst sex månader. Jag välkomnar denna proposition som regeringen aviserat mer än något annat.
Vägen från utanförskap till innanförskap är vägen från bidrag till arbete. Det tredje som jag vill beröra i detta betänkande är det stora antalet motioner angående våld i nära relation. Den av regeringen tillsatta samordnaren Carin Götblad, som fått i uppdrag att åstadkomma en kraftsamling i arbetet med att motverka våld i nära relationer, besökte utskottet så sent som förra veckan.
Hon konstaterar att Sverige har kommit långt jämfört med andra länder men att det fortsatt finns mycket kvar att göra. Jag är av samma åsikt. Och frågan har länge varit en prioriterad fråga för alliansregeringen. Brottsförebyggande rådet har utvärderat handlingsplanen för att bekämpa mäns våld mot kvinnor, hedersrelaterat våld och förtryck samt våld i samkönade relationer.
Här konstaterar Brå att handlingsplanen har resulterat i en imponerande mängd aktiviteter och bidragit till en ökad medvetenhet inom de flesta professioner om hur viktigt det är att arbeta med de här frågorna. Även Nationellt centrum för kvinnofrid, NCK, bidrar mycket med att höja kunskapen på nationell nivå.
Deras jour, som är öppen dygnet runt och med simultantolkning, är förmodligen otroligt viktig. Men, fru talman, en av de största utmaningarna som den nationella samordnaren har är förmodligen att få brottsutsatta att anmäla. Senast förra veckan gick det att läsa i medierna att de 30 000 anmälningar som görs bara är toppen av ett isberg.
Anledningarna till att anmälningar inte görs är förmodligen flera, och oro, rädsla, skam, beroendeställning och till och med ekonomi torde vara några av orsakerna till att inte anmälningar sker. Och vilket barn, precis som samordnaren sade, vill se till att dess förälder hamnar i fängelse?
En annan fråga som samordnaren själv angav är hur vi får ut mer av alla de satsningar som är gjorda och att de otaliga instanser som kvinnan möter när hon faktiskt bestämt sig för att anmäla blir för henne omöjliga att hantera. Ett tredje område är ojämnheten i bemötandet runt om i Sverige och emellanåt de konflikter som råder myndigheter emellan.
Jag ser fram emot den nationella samordnarens förslag på hur vi kan komma vidare med att möta människor som är utsatta för våld i en nära relation, att komma vidare med att fler anmäler och sist men inte minst att det förebyggande arbetet blir starkt. Det mest framgångsrika arbetet är trots allt det arbete som leder till att knytnäven inte höjs. Fru talman! Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet och avslag på samtliga reservationer.