Finn Bengtsson (M):
Den här interpellationen är en favorit i repris. Jag tycker att det är bra att den här typen av debatter sker i denna kammare. Det blir tydligt vad det kommer att handla om när vi närmar oss valet 2014, nämligen om vi primärt ska syssla med en bidragslinje eller om vi ska stödja alliansregeringens arbetslinje. För mig är det viktigt att konstatera att utgångspunkten för politiken ska vara starka och stabila statsfinanser, vilket är grunden för en generös välfärdspolitik.
Den skapar sammanhållning i stället för klyftor i samhället. När vi började den här debatten framställdes det ibland som om alliansregeringen bedrev en medvetet ondskefull politik. Nu har debatten nyanserats och handlar just om huruvida vi har ökade klyftor eller inte.
Enligt Europakommissionens prognos är Sverige det enda land i EU som har minskat sin bruttoskuld under finanskrisen och det enda land i EU som går in i 2012 med överskott i de offentliga finanserna. Genom den grunden har vi råd och möjlighet att inte bara bevara generös välfärdspolitik som håller samman landet utan vi kan, under den stormande finanskrisen i vår omvärld, till och med bygga ut välfärdspolitiken.
Hur kan det uppnås? Är det primärt genom att syssla med den tidigare bidragslinjen? Nej, genom att vi har gått över till en arbetslinje. Det är en politik som innebär att fler är friska och kan och vill arbeta. Det har åstadkommits genom Alliansens parallella reformsatsningar på en bättre fungerande sjukvård - som finansministern nämnde - en bättre fungerande sjukförsäkring och en bättre fungerande arbetslinje.
De minskade ohälsotalen och den ökade sysselsättningen gör sammantaget att utanförskapet har visat en kontinuerligt minskad trend sedan 2006 på ca 20 procent av befolkningen till under 15 procent och med en prognos till 2014 ned mot 12 procent om den inslagna politiska linjen fullföljs. Detta skapar inte klyftor, det minskar klyftor i ett samhälle.
När man tittar på klyftorna är det ofta skillnader i hushållens inkomster som betraktas, och vi använder ett begrepp som man ofta hör i denna debatt, så kallade Gini-koefficienter. Jag vill poängtera det som finansministern nämner i sista meningen i sitt svar.
Om man tar hänsyn till offentlig konsumtion i form av välfärdsmöjligheter, skola, vård och omsorg, ligger Sverige i särklass bäst till med de allra minsta skillnaderna mellan hushållens disponibla inkomster. Man blir då lite förvånad när man reflekterar över det alternativ som kommer från Socialdemokraterna och vänsterhåll.
De hade en tidigare finansminister, Ernst Wigforss, som myntade det ofta citerade begreppet att fattigdomen fördrages med jämnmod då den delas av alla. Detta kanske är den typ av Gini-koefficient som man vill ha från Socialdemokraterna. Man vill ha noll i Gini-koefficient. Man ska alltså ha den allra fattigaste som rikslikare för vad målet för politiken är.
Det blir en besvärande insikt om det inte är så att vi, när vi för in arbetslinjen, ger stimulanser till arbetslivet. Människor kommer ut med större rörelsefrihet genom att de också har större disponibla inkomster. På sikt drar de med sig de som har det sämre ställt. Det är klart att under en sådan förändring kommer det att finnas en skillnad. Skillnaden som finansministern belyste i sitt svar kommer alla till gagn.
Så är det alternativet i politiken som en tidigare socialdemokratisk finansminister har myntat på ett så dramatiskt sätt.