Lena Hallengren (S):
Tobias Andersson har frågat mig hur det kommer sig att regeringen inte säkerställer att de som lider av cystisk fibros i Sverige får tillgång till det läkemedel som ger stora hälsovinster samt vad jag avser att göra för att skynda på och säkerställa tillgången till godkända särläkemedel för sällsynta sjukdomar. Jag vill inleda med att säga att jag har förståelse för den frustration som patientgruppen i fråga ger uttryck för. Regeringens målsättning är att alla som är patienter ska erbjudas god vård efter behov på lika villkor.
Detta innefattar givetvis även personer med sällsynta hälsotillstånd. Regeringen lägger stora resurser för att vård ska kunna ges på lika villkor. En av de viktigaste insatserna är finansieringen av förmånsläkemedel i form av årliga statsbidrag till regionerna. Under de senaste fem åren har staten ökat anslaget för läkemedelsförmånerna från 25,9 miljarder kronor 2017 till 34,4 miljarder kronor 2022.
Syftet med ökningen är bland annat att möta den snabba utvecklingen av och tillgången till nya läkemedel. Det är Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket, TLV, som beslutar om prissättning och subvention för förmånsläkemedel, inte politiker. Sjukvårdsbudgeten är inte obegränsad, och prioriteringar är därför nödvändiga.
Systemet för prioriteringar och prissättning är sammanhållet och bygger på den etiska plattform för prioriteringar inom hälso- och sjukvården som riksdagen antog 1997. Systemet för prissättning och subvention av läkemedel är komplext men samtidigt mycket transparent. Det är få länder som så tydligt visar hur man värdesätter olika läkemedel.
För en hög svårighetsgrad eller om det finns få andra behandlingar att välja bland accepterar TLV i regel en högre kostnad i förhållande till effekten, i linje med den etiska plattformen. TLV väger in hur mycket livskvalitet och hur lång livslängd som tjänas med behandlingen, vilket indirekt gynnar barn. TLV har i ett antal ärenden tagit hänsyn till sällsynthet och då accepterat en högre kostnad per hälsovinst än vad som annars skulle ha gjorts.
Särläkemedel tillåts alltså redan i dagsläget ha ett högre pris jämfört med läkemedel som riktar sig till vanligare sjukdomar. Tidigare i våras bjöd jag in till ett dialogmöte med TLV, den forskande läkemedelsindustrin, Lif, och Sveriges Kommuner och Regioner för att diskutera tillgängligheten till behandling för patienter med sällsynta sjukdomar. Jag hoppas naturligtvis att man hittar en lösning för den patientgrupp som Tobias Andersson uppmärksammar, men det finns många fler.
Regeringen har nyligen också gett TLV i uppdrag att analysera olika handlingsvägar som utvecklar tillgången till läkemedel för behandling av sällsynta sjukdomar samt utreda och identifiera eventuella områden inom vilka det finns behov av författningsändringar. Jag vill avslutningsvis understryka att rätten till hälso- och sjukvård och möjligheten att få läkemedelsbehandling i Sverige inte baseras på patienters ekonomiska förutsättningar utan på det medicinska behovet.
Detta är positivt jämfört med många andra länder i Europa, där innehavet av privata försäkringar många gånger avgör vem som får tillgång till olika typer av behandling. Det innebär alltså att tillgänglighet till läkemedel i vissa länder i praktiken inte omfattar alla patienter, vilket det däremot gör i Sverige.