Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
Jag fortsätter där jag slutade med att prata om Linus som bor på det här gruppboendet. Gruppboendet startades av en mamma - på tal om investeringar. Hon startade sin verksamhet i Jämtland och har sedan byggt upp tre boenden på tre olika platser i landet. Det är här som vår diskussion skiljer sig åt. Den här mamman hade inte kunnat göra detta med ert förslag.
Vi pratar om operativt kapital som ska begränsas, det kapital som man bygger vidare på. Jag vill att kvinnor ska kunna starta en bra verksamhet för sig själva, för andra och för dem som den är till för, brukarna. Det är känslosamt. Jag blir väldigt känslosam när jag ser nyttan med detta och vilka fantastiska möjligheter det finns på dessa ställen.
Jag vill att min mamma ska kunna komma till ett boende där jag själv skulle vilja bo när jag blir äldre. Jag vill också att mitt barn som inte kan röra sig har möjlighet att tas om hand av personal som trivs bra, stannar på arbetsplatsen och inte vill byta den - personal som älskar sitt arbete. Det är väl det drivet som vi ska vara ute efter. Vi kan se det på många ställen, och då är det väl det som vi ska syssla med.
Vi ska inte prata om vinster som inte är vinster utan operativt kapital. Annars är det som Lars Beckman säger, att det är någonting annat som man vill åstadkomma. Man vill stoppa det här. Alla ska in i samma mall, in i det gamla systemet som maler på i byråkratins kvarnar. Det vill vi inte. Vi vill att det ska förändras. Vi vill bygga någonting för framtiden. Vi vill att de här människorna ska ha de möjligheter som de förtjänar. Det finns fler exempel.
Lars Beckman talade om en förskola som skulle få 115 000 kronor över. Landstingen är en del av Sverige som kräver ett antal kronor och ören för att de som driver verksamheter ska ha en krockkudde.
Det är inte konstigt att man måste ha pengar bakom sig för oförutsedda händelser och för att saker och ting måste kunna göras. Om man inte har de pengarna kan verksamheten inte fungera. Det här är lite som med Emil och sockerdrickan: Hur i hundan ska de klara av att driva verksamheter som ni tycker är bra, men som ni egentligen inte tycker är bra? Jag blir riktigt arg över den här diskussionen.
En kvinna som jobbade i ett annat landsting träffade en kille som råkat ut för en olycka, en kille som gillade att paddla kanot. Han blev invalidiserad och väldigt deprimerad. Då gjorde hon något ovanligt som hon inte skulle göra i vardagen. Hon tog med killen till kanotföreningen, där man sa: Gud, vad roligt att få se dig! Som vi har saknat dig.
Vi behöver din kompetens. Killen hade haft självmordstankar och annat. Han ville inte längre leva med tanke på det som han hade råkat ut för. Men han fick en ny glädje av att besöka kanotföreningen och av det som hon gjorde för honom. Efter att hon hade startat återrehabiliteringen och besökt kanotföreningen blev hon inkallad till sin chef. Då tänkte hon: Wow, nu startar vi en ny verksamhet som jobbar på ett annat sätt. Men nej.
Chefen sa: Tänk om alla skulle göra det du har gjort! Hur skulle det se ut? Det är allt detta gamla som vi ska lämna. Vi ska börja med något nytt där vi ser möjligheter och innovationer, som ni pratar om. Den jämställda regeringen, var finns ni?