KBLab/rixvox huggingface dataset:
Patrik Norinder (M):
Pär Nuder fortsätter sin skrytvals. Det är den vanliga socialdemokratiska skrytvalsen om starka offentliga finanser. Om Pär Nuder hade tagit till sig lite av vad jag sade hade han kunnat börja inse att vi har ett stort problem framför oss om vi inte gör någonting så att vi arbetar mer. Vi kommer att tappa 180 miljarder kronor framöver om Socialdemokraterna fortsätter med nuvarande politik.
Vad gäller arbetstillfällena lyssnade tydligen Pär Nuder inte till vad jag sade. Jag försökte tala om att man behöver ta bort hinder för att det ska komma nya arbetstillfällen. Det är bra att Socialdemokraterna äntligen har sänkt arvs- och gåvoskatten. Men när tänker Pär Nuder avskaffa förmögenhetsskatten? När tänker Pär Nuder ge lägre skatter till fåmansbolagen, 3:12-regeln?
Förmögenhetsskatten gör att kapital i onödan försvinner ut ur landet. För att vi ska få fler jobb bör den avskaffas snarast. Pär Nuder har inte på något sätt talat om hur vi ska få fler äldre i arbete heller. Jag skulle vilja att han avslutar med att ta upp det.
I den här debatten tycker jag att Pär Nuder bara har försökt gömma sig som vanligt och skryta. Det blir tomma ord hela tiden. Försök att komma med några ordentliga konkreta åtgärder i stället så att vi slipper tappa enorma mängder både jobb och pengar framöver, så att familjerna kan leva vidare och så att vi kan behålla en god välfärd.
Ylva Johansson (S):
Göran Lindblad visar stort engagemang i de här frågorna. Jag delar det. Jag kan också dela upprördheten som finns i enskilda fall som inte får den vård och omsorg som man rimligen kan begära att vi ska kunna tillhandahålla till den som är psykiskt sjuk eller psykiskt funktionshindrad.
Det finns också på sina håll allvarliga problem och en för låg ambitionsnivå i hur den psykiatriska vården fungerar. Detta är mycket allvarligt. Men Göran Lindblad har fel när han säger att ingenting har hänt på ett år. Tvärtom är det precis ett år sedan som den nationella psykiatrisamordnaren tillsattes. Sedan dess har ganska mycket hänt. Det har kommit fram nya förslag. Vi har föreslagit stora ytterligare resurser till psykiatrin.
Arbetet fortgår. Ett exempel är tvångsåtgärder inom den psykiatriska öppenvården som just nu övervägs av psykiatrisamordnaren. Det kommer ett förslag som jag ser fram emot att få ta del av och eventuellt gå vidare med. Jag tycker att det händer ganska mycket på det statliga området inom psykiatrin just nu.
Vi har en verksamhet där det är landstingen och kommunerna som har ansvaret. Precis innan den här interpellationsdebatten hade jag en annan interpellationsdebatt där det fanns ett starkt krav från interpellanterna på att staten inte ska lägga sig i hur landstingen driver olika saker.
Här kommer nu ett krav på att kanske förstatliga eller att staten på ett annat sätt mycket mer ska lägga sig i hur landstingen och kommunerna bedriver verksamheten. Det är en känd svårighet som den här kammaren har att hantera många gånger.
Hur går avvägningen mellan vad som är rimligt att staten reglerar, i form av lagstiftning, särskilda medel via statsbudgeten, i form av kontroll och uppföljning via statliga myndigheter, och det ansvar, som måste ligga, tror jag, ute i landstingen och kommunerna där man har möjligheten att bedriva och möta vårdtagaren? Det är ingen lätt avvägning. Säkert finns det mer vi kan göra inom detta område.
Ylva Johansson (S):
Som jag sade i mitt svar är det min bedömning att vård- och stödinsatser inte är tillräckliga i dag när det gäller den psykiatriska vården och omsorgen. Det gäller inte bara enskilda fall, utan det gäller generellt. Vi har ett sådant problem. Det är också därför regeringen gör insatser, tillför extra medel och har tillsatt den nationella psykiatrisamordnaren. Självfallet är det viktigt att det kommer fram förslag.
Det är ju på det viset vi arbetar i riksdag och regering; vi tar ställning till förslag som sedan har att genomföras och verkställas ute i landsting och kommuner. Jag tycker inte, herr talman, att det vore en bra lösning att förstatliga den psykiatriska vården. Tvärtom behöver vi mer av samordning.
Den psykiatriska vården och omsorgen behöver ett närmare samarbete med övrig vård och omsorg inom landstingen och kommunerna och ett närmare samarbete mellan kommuner och landsting för att tillgodose de psykiskt sjukas och psykiskt funktionshindrades behov. Jag tror inte att ytterligare en ansvarsnivå är det som behövs.
Psykiatrisamordnaren har varit tydlig när det gäller att ambitionsnivån måste höjas inom psykiatrin både när det gäller användning av moderna metoder och kunskapsbaserade insatser. Jag delar den uppfattningen. Det gäller också effektivt resursutnyttjande, samverkan, uppföljning, jämförelse av resultat och levnadsförhållanden för psykiskt funktionshindrade. Det är självfallet viktigt att lyssna till professionen.
Det är också viktigt att vi ger förutsättningar för psykiatrin som profession att vidareutvecklas.
Ylva Johansson (S):
Göran Lindblad har inga fler inlägg, och jag ska inte ställa några frågor även om det kan finnas mer att fråga om vad det då är som staten skulle besluta om. Mitt svar är att jag inte är beredd att överföra ytterligare beslut när det gäller psykiatrin till staten på det vis som Göran Lindblad här indikerar i debatten. Men jag hoppas, herr talman, att vi får chans att återkomma till psykiatrins utveckling.
Jag räknar med att vi under min period som ansvarigt statsråd kommer att få se detta som ett mycket aktivt område där vi får många förslag som föreläggs riksdagen och där vi kommer att se konkreta förbättringar och utveckling ute i verksamheten.
Ylva Johansson (S):
Min uppfattning är att det är en rimlig ordning att det är landstingen som styr över vilka regler som ska gälla för remisskrav. Jag har inte för avsikt att ta initiativ till några förändringar i nuläget.
Däremot tycker jag att det är viktigt att vi utformar företagshälsovården så att den kompetens som finns inom företagshälsovården på bästa sätt kan användas när det gäller framför allt rehabilitering av den som är sjukskriven. Då kan frågan om sjukgymnastik vara aktuell.
Nu finns det en utredning som inom kort blir klar och som särskilt har fått i uppgift att ta hänsyn till situationen såsom den har beskrivits i Värmland, där man har prövat samverkan mellan företagshälsovården, landstingets sjukvård och försäkringskassan. Där är det så att företagshälsovården kompletterar primärvården och försäkringskassan med specialkunskaper om rehabilitering och arbetsmedicin.
I gengäld får företagshälsovården remissrätt till specialistfunktioner, tillgång till röntgen och laboratorier etcetera. Jag tycker att det verkar vara en bra ordning. Utredarna har till uppgift att titta på om den här så kallade Värmlandsmodellen kan användas på fler ställen, och om det i så fall krävs några åtgärder som är möjliga och lämpliga för att den modellen ska kunna användas över hela landet.
Vi avvaktar utredningen, men den faller inte under mitt ansvarsområde utan under statsrådet Hans Karlsson.
Ylva Johansson (S):
Såsom jag förstår situationen i Västmanland har landstinget möjlighet att själv fatta beslut om vilka regler som ska gälla för remisskrav inom vården. Man kan självfallet ha olika uppfattningar om hur detta bör utformas och vad som ger bäst effekt och bäst resultat. Men som jag förstår frågan är det inte en fråga som kräver någon lagändring. Jag är inte heller beredd att ta initiativ till någon sådan.
Ylva Johansson (S):
Likvärdig vård på lika villkor brukar knappast vara ett kännetecken för Tomas Högströms parti. Jag tycker att det är oerhört viktigt att vi har en likvärdig vård på lika villkor. Detta behöver inte alltid innebära att reglerna för dem som ska utöva den vården ser likadana ut. Landstingen har möjlighet att göra prioriteringar, till exempel när man knyter entreprenadavtal.
Landstingen kan också fatta sina prioriteringsbeslut när det gäller frågan om hur man vill hantera remisstvånget. Det är en möjlighet som landstingen har, och som jag anser också fortsättningsvis ligger inom landstingens kompetensområde. Där har vi möjlighet till en demokratisk styrning och att påverka den prioritering man vill göra i respektive landsting.
Ylva Johansson (S):
Det är bra, Ulrik Lindgren, att det nu förs en debatt om läkemedelsföretagets ansvar och en diskussion om företaget kunde och borde ha agerat på ett annorlunda sätt. Men jag hoppas också att vi är överens om att våra svenska myndigheter, efter vad vi har kunnat se hittills, i det här fallet har agerat helt korrekt, föredömligt snabbt och riktigt.
Jag träffade Reumatikerförbundet förra veckan och diskuterade den här frågan, och det var också deras bedömning. Det är i allmänhet deras medlemmar som har fått detta läkemedel förskrivet. För att vi ska kunna ha en bättre kartläggning delar jag uppfattningen att vi bör höja ambitionsnivån.
Även om vi hittills har agerat formellt riktigt visar det här hur allvarligt det är med många nya läkemedel, där vi inte alltid kan överblicka de långsiktiga konsekvenserna. Då behövs det mer och fler former av register. Det är min uppfattning.
För det första behövs möjligheten för en läkare att efter patientens samtycke få veta vilka mediciner man redan står på, så att läkaren kan ta hänsyn till de medicinerna innan han skriver ut en ny. Jag tror att det här är särskilt viktigt när det gäller många äldre, som ibland kan stå på många olika mediciner utskrivna av olika läkare. Det är väldigt viktigt att vi kan få fram ett register.
För det andra behövs möjligheten att långsiktigt följa läkemedelsanvändningen och också koppla det till vad som händer med patienterna, vilka sjukdomar man får eller vilka dödsfall som inträffar, så att vi också kan göra den kopplingen. De här olika registren ska naturligtvis beredas i vanlig ordning. Den beredningsprocessen måste naturligtvis ta sin tid. Det här rör också viktiga integritetsfrågor, som måste få en noggrann genomlysning och behandling.
Jag kan försäkra Ulrik Lindgren att vi arbetar med frågan så fort vi kan, men det kommer att ta sin tid att bereda frågan ordentligt. Det kommer en proposition.
Ylva Johansson (S):
Det kan mycket väl bli aktuellt för de drabbade att resa skadeståndsanspråk gentemot läkemedelsföretaget, men jag har ingen mer information kring detta som jag kan delge Ulrik Lindgren i dagsläget. Jag vill ändå lägga till en sak, och det gäller förbättringen av biverkningsrapporteringen, som också Ulrik Lindgren tog upp.
Det är angeläget att vi kan förbättra rapporteringen till biverkningsregistret, och jag vill säga att en av de frågor som Läkemedelsverket överväger är att tillåta också andra än läkare att rapportera till biverkningsregistret. Det skulle kunna vara ytterligare ett sätt att få in fler biverkningsrapporter till vårt biverkningsregister, som också är en viktig pusselbit när det gäller att vi ska ha bättre kunskap om långtidsverkan av olika mediciner.
Ylva Johansson (S):
Jag delar i mångt och mycket Martin Andreassons syn på den här frågan. Det viktiga är att vi har ett gediget och bra regelverk, att vi har förutsättningar för forskning och uppföljning och att det finns en långsiktighet och ett ansvar i detta. Förutsatt att de sakerna är på plats kan jag inte se, principiellt, att det skulle finnas något hinder mot att genomföra detta också på privata kliniker.
Vi har dock ett läge där riksdagen så sent som för två år sedan tog ställning precis i den här frågan.
Ett viktigt skäl till det ställningstagande som riksdagen då gjorde i behandlingen var att man massivt från remissinstanserna menade att de nya behandlingsalternativen med donerade könsceller - i vart fall inledningsvis, som man formulerade det i den propositionen och i remissvaren - endast ska få utföras vid universitetskliniker.
Jag kan inte se att jag i dag, två år efter att riksdagen har behandlat frågan, har underlag för att göra en annan bedömning än vad man då gjorde, men jag delar uppfattningen att det rimligen borde gå att skaffa sig ett underlag som gör att det kan finnas anledning att ompröva denna fråga.
Jag är beredd att ta initiativ för att skaffa ett sådant underlag för en eventuell omprövning av frågan, men jag är inte beredd att göra den omprövningen i dag med det underlag jag har i dag.
Ylva Johansson (S):
Assisterad befruktning är en mycket viktig möjlighet som har öppnat fantastiska nya vägar för många individer att äntligen, många gånger efter lång väntan och många sorger och bedrövelser, få uppleva glädjen i att bli förälder. Det är naturligtvis oerhört viktigt att det är en verksamhet som kan fortsätta utvecklas. Det ska vi försöka ge goda förutsättningar för.
Assisterad befruktning för lesbiska är en fråga som vi just nu håller på att bereda. Det kommer att komma en proposition. Jag är inte beredd att diskutera en enskild promemoria. Det kommer förslag från Socialdepartementet, och då tar vi den diskussionen.
Ylva Johansson (S):
Jag tror inte att frågeställningen så mycket gäller skillnaden mellan offentligt och privat organiserad vård i det här fallet.
Vad det handlar om är ju att det som bakgrund för den proposition som riksdagen behandlade för två år sedan fanns väldigt starka remissinstanser, bland annat, som menade att det var nödvändigt med den långsiktighet och den blandning av expertis som, menade man, bara kunde finnas - "inledningsvis", som man formulerade sig - på universitetssjukhusen.
Och det är klart att i fråga om donerade könsceller finns det en annan långsiktighet än om man enbart använder de blivande föräldrarnas egna könsceller. Det är klart att man måste titta noggrannare på frågan innan man kan göra en omprövning. I den proposition som regeringen lämnade till riksdagen för två år sedan sade man "inledningsvis".
Det pekar också på att man kan göra en omprövning, och jag kommer att ta initiativ för att få underlag för att göra en sådan omprövning. Det blir naturligtvis uppdrag till statliga myndigheter, där Statens beredning för medicinsk utvärdering ligger nära till hands.
Ylva Johansson (S):
Chatrine Pålsson och jag har haft flera debatter om äldreomsorgen här. Jag tycker att det är bra att vi också kan föra en nyanserad debatt om både brister och förtjänster inom äldreomsorgen. Utöver debatter i kammaren och med pensionärsorganisationerna tror jag att vi också behöver en nationell diskussion om äldreomsorgens framtid och utveckling. Det finns två olika perspektiv här.
Det ena är åtgärder som vi vidtar i dag eller behöver vidta på kort sikt. Där tycker jag att diskussionen är ganska livlig. Jag skulle önska att vi hade mer av en något mer långsiktig diskussion om hur äldreomsorgen ska se ut om ungefär tio år. Vi vet att andelen personer över 80 år kommer att ligga relativt still de närmaste tio åren, men därefter kommer gruppen att öka ganska kraftigt.
Då vill det till att vi har en äldreomsorg som också klarar den ökade belastningen och utmaningen som det innebär. Vår äldreomsorg får både ris och ros. Jag var på Världshälsoorganisationens årsmöte i Genève i veckan. Där gör man inget annat än mottar hyllningar från andra länders hälsoministrar över vår lysande äldreomsorg. Det är naturligtvis roligt. Det visar också att vi i en internationell jämförelse har kommit mycket långt.
Många är väldigt imponerade av den svenska äldreomsorgen när de besöker den och får rapporter från den. Samtidigt vet vi att vi behöver göra insatser. Det är min bedömning i dag att vi har brister när det gäller likvärdigheten, både mellan kommuner och inom samma kommun. För att åtgärda de bristerna ser jag att det i första hand är tre förutsättningar som kommunerna måste ha. De måste ha de finansiella resurserna, och det menar jag att de har med de ökade statsbidragen och den förbättrade ekonomiska situationen i kommunerna.
Det måste finnas tillgång till kunskap och kompetens. Där gör vi insatser, bland annat med Kompetensstegen men också med Socialstyrelsens riktlinjer. Vi behöver en tillsyn som kan visa på bristerna så att man uppmärksammar dem klart och tydligt. Chatrine Pålsson hänvisar också till att man har uppmärksammat brister. Det är alldeles utmärkt, för det är det som äldreskyddsombuden är till för. Jag är säker på att det kommer att leda till åtgärder i kommunerna. Fru talman!
Till sist vill jag säga att jag inte tycker att vi ska införa nötkreatur som jämförelse för hur vi ska lagstifta eller reglera när det gäller de äldre. Man kan naturligtvis alltid raljera och säga att det finns en mer detaljerad reglering när det gäller nötkreatur, och det är riktigt. Men den är också på en lägre nivå.
Jag vill gärna se att vi hittar instrument för en större likvärdighet och en höjd kvalitet inom äldreomsorgen, men jag tror att vi ska föra den debatten på en lite annan nivå än att jämföra med reglerna för nötkreatur.
Ylva Johansson (S):
Vi är helt överens om allvaret när det gäller osteoporos. Det är uppenbarligen så att patienter med osteoporos är en underbehandlad grupp. Det är självklart helt oacceptabelt. Det är en väldigt vanlig sjukdom, ett vanligt tillstånd. Man räknar med att ungefär var tredje kvinna över 70 år är drabbad av benskörhet. Det har en väldigt stor utbredning.
Självklart är det av yttersta vikt att vi kan få en förbättrad vård och behandling av dem som är drabbade av osteoporos. Det är också viktigt, utöver sjukvårdens arbete, att vi har ett folkhälsoarbete som påverkar i de avseenden man kan påverka risken för att senare utveckla osteoporos genom sin livsföring, sin fysiska aktivitet och vad man äter, röker och dricker.
När det gäller att förbättra sjukvårdens insatser, som ju primärt är mitt ansvarsområde, är det min bedömning att mycket redan har skett i och med att vi har fått de nya behandlingsrekommendationerna. Jag räknar med att det kommer att leda till att man också förändrar, förbättrar och utvecklar behandlingen av och bemötandet av patienter med osteoporos.
Att Socialstyrelsen kommer att skriva in bentäthetsmätning som en kvalitetsindikator i kvalitetsregister för höftfrakturer räknar jag med kommer att påverka hur ofta man använder sig av den mätmetoden när det gäller höftfrakturer och att man därmed oftare kan få med diagnosen osteoporos när man skriver ut en patient med höftfraktur.
Det är självklart väldigt allvarligt att det mycket sällan finns med vid in- och utskrivningar av dessa patienter. Vi har den ordningen att mitt ansvar är att se till att det finns förutsättningar i sjukvården och att det finns ett regelverk och incitament som gör att sjukvården kan ta det här ansvaret. Vi har uppenbarligen en situation där vi har ett tillstånd som är underbehandlat. Det har uppmärksammats av de statliga myndigheterna som har vidtagit åtgärder.
Jag förväntar mig att det kommer att leda till väsentliga förbättringar.
Ylva Johansson (S):
Vi är överens om vikten av att vi har en förbättrad behandling av den som är drabbad av osteoporos och ett förbättrat arbete för att förebygga oestoporos. Det är ett väldigt utbrett tillstånd. Det är inte bara så att 70 000 är drabbade, utan det är 70 000 som får frakturer orsakade av osteoporos. Det är ännu fler som är drabbade av osteoporos men som ännu inte har fått någon fraktur, dessbättre. Problemet är alltså av väldigt stor omfattning.
Jag tror dock att vi borde kunna vara överens om att det inte är fler planer från riksdag och regering som är det stora behovet. Jag tror att det finns förutsättningar ute hos de professionella i vården och hos de ansvariga myndigheterna. De instrument som staten har är till exempel behandlingsrekommendationer.
Jag tror också mycket på Socialstyrelsens arbete med kvalitetsregister, något som jag tror kan ha en betydande styrande effekt för att förbättra och höja kvaliteten generellt sett inom olika delar av vården. Naturligtvis ska vi dock också lägga till resurser till framför allt landstingen, till huvudmännen, så att det finns möjlighet att utveckla vården. Det är ju heller ingen motsättning mellan sjukvården för den som är drabbad och det förebyggande folkhälsoarbetet. Båda delarna behövs.
Vi kan inte ersätta någon med den andra. Vissa delar i risken att utveckla osteoporos är påverkbara och andra delar är det inte, så även med det allra bästa folkhälsoarbetet skulle vi ändå ha en förmodligen ganska stor grupp med osteoporos. Båda delarna i arbetet behövs.
Jag tror ändå, herr talman, att det arbete som är på gång och de insatser som har gjorts av de nationella myndigheterna är av sådant slag att vi kan förvänta oss en förbättring.
Ylva Johansson (S):
Jag tycker att det vore väldigt intressant om vi kunde förbättra arbetet, framför allt i hemmen, för att förebygga fallolyckor. Jag tycker att det arbete man har i till exempel Danmark och även i vissa kommuner och landsting är intressant. Man gör där hembesök hos äldre i förebyggande syfte, också kanske innan det finns behov av biståndsbedömd hemtjänst, för att se över hur hemmet är konstruerat, titta på eventuella risker som kan finnas och också diskutera vad den äldre ska göra ifall han eller hon blir sjuk eller om något händer.
Jag tror att det finns mycket att förbättra när det gäller att förebygga fallolyckor. Det är också en av de delar jag tittar på i det viktiga arbete med att utveckla äldreomsorgen i dess helhet som är en av mina mest prioriterade frågor som minister.
Ylva Johansson (S):
Jag hoppas att Ulrik Lindgren och jag kan vara överens om att det viktiga är att vi åstadkommer en förbättring av den palliativa vården. Min bedömning är att kunskapen finns. Det är inte i första hand ny kunskap som behövs för att åstadkomma en bra, värdig palliativ vård. Däremot behöver kunskapen spridas och tillämpas, men den finns. Det är egentligen inte ny kunskap som vi behöver finna för att kunna åtgärda detta.
Det är också min uppfattning att det egentligen inte är dyrare att ge sjuka och döende människor en god palliativ vård än att inte göra det. Det är inte i första hand en kostnadsfråga. Jag fick stöd för det när jag helt nyligen träffade utredaren och andra experter inom området. De delar bedömningen att egentligen finns kunskapen, att det egentligen inte är en kostnadsfråga.
Det handlar om att fler måste tillämpa den kunskap som finns och att fler måste omfattas av den kunskapen. Av det drar jag slutsatsen att huvudmännen i dag har de förutsättningar som behövs för att bedriva en bra och förbättrad palliativ vård och att det inte i första hand är nya statliga insatser som behövs.
Det är viktigt att vi följer detta och att det verkligen åstadkoms en förbättring på det här området, för det är ett oerhört angeläget område. Ulrik Lindgren frågade också varför det inte kommer någon proposition. Jag har redan svarat på det, att vi redan nu har lagt propositioner.
Flertalet av förslagen från utredningen var av det slaget att de inte är lämpliga för en proposition utan är uppmaningar och förslag som huvudmännen förfogar över och ansvarar för och som många redan arbetar med. Några saker är sådana att de ska läggas in i en proposition eller eventuellt utredas vidare. Där har regeringen redan vidtagit flera åtgärder. Min bedömning är därför att vi har goda förutsättningar att förbättra den palliativa vården.
Vad det nu handlar om är mera utbildning och bättre uppföljning så att den kompetens och kunskap som finns också tillämpas ute i verksamheten.
Ylva Johansson (S):
Jag tror inte att vi står så långt ifrån varandra i den här frågan, Ulrik Lindgren och jag. Självklart har staten ett ansvar och kommer att ta det. En av de viktiga frågorna handlar om att alltfler, en stor andel, i dag dör i hemmet. Till skillnad från tidigare, då det var vanligt att man dog på sjukhus eller någon institution, är det nu en majoritet som dör i sin bostad.
Många är i livets slutskede beroende av hemtjänst. Här gör regeringen en stor satsning på kompetensutveckling av personalen inom hemtjänsten och äldreomsorgen. Jag har också planer på att utveckla ett kompetenssystem för äldreomsorgen, som också kommer att innefatta moduler för palliativ vård.