KBLab/rixvox huggingface dataset:
Katarina Brännström (M):
Jag hade inte alls tänkt gå upp i den här debatten, men jag gör det när Patrik Björck, sin vana trogen, som siste man går upp för att recensera interpellationsdebatten och drar en salva som heter duga. Jag känner igen det här. Så här har det låtit under de fyra år som jag har suttit i arbetsmarknadsutskottet. Tala om att vi ska få höra från Patrik Björck hur vi missbrukar talartiden och använder starka ord! Sedan står han och recenserar oss moderater.
Jag ska ge allt beröm till arbetsmarknadsministern, som har förklarat regeringens politik och svarat klart och redigt. Men att förlänga debatten på detta sätt genom att gå upp och tala om vad vi har gjort för fel är faktiskt magstarkt. De salvor som Björck själv har uttalat från den här talarstolen är episka, herr talman. Interpellationsverktyget har inte bara använts mot alliansregeringen tidigare utan också mot enskilda ledamöter.
Man har fått gå tillbaka till protokollet dagen efter för att läsa: Sa Patrik Björck verkligen detta? Jodå, det sa han visst. Interpellationsverktyget har börjat användas som ett föremål för att angripa enskilda personer. Vi har en regering som är helt beroende av Vänsterpartiet.
Vänsterpartiet har varit mycket tydligt med att man helst inte vill se någon bemanningsbransch över huvud taget på svensk arbetsmarknad. Vi har haft socialdemokrater som likt Patrik Björck har stått i denna talarstol och uttalat mycket kritiska omdömen om bemanningsföretagen när de var i opposition.
Då är det inte konstigt vare sig att vi ställer en interpellation eller att flera moderater går upp och är frågande till att arbetsmarknadsministern plötsligt blir nästan översvallande när det gäller hur bra det är att ha bemanningsbranschen på svensk arbetsmarknad. Det är väl jättebra att en regering kan ändra sig, att politiken kan utvecklas. Det välkomnar vi, och vi är glada för det.
Men vi blir något förvånade när vi vet att regeringen är beroende av Vänsterpartiets politik och känner till deras inställning och den inställning som socialdemokrater har uttalat mycket tydligt här. Det gör att man blir lite konfunderad. Men, Patrik Björck, sluta recensera folk i den här talarstolen! Börja med att föregå med gott exempel. Använd ett trevligt språk och en hövlig ton, så lovar jag att det fortsatt kommer att bli trevligt här.
Vi använder vår oppositionsroll till att granska regeringen, inte till att kritisera enskilda ledamöter i utskotten.
Katarina Brännström (M):
Jag kan kontra med att säga att det är ännu svårare att vinna val än att förlora val. Och jag tror att det är ännu svårare att ta över regeringsmakten, framför allt efter alliansregeringen. Vi har nu den svagaste regeringen i modern tid. Det är mycket som är svajigt och osäkert, och vi har ännu inte sett några förslag. Det ska bli spännande att se om det verkligen kommer några innovationer och något nytänkande på politikens område. Det som vi mest har hört talas om är vackra ord som innovationskatapult och industrikansler.
Det känns väldigt gammaldags. Det är nämligen inte där de nya jobben skapas eller växer till, utan det är i de nya branscherna - inom tjänstesektorn och genom en inhemsk efterfrågan. Även inom den industri som faktiskt fortfarande är stark i Sverige ersätts ju industrijobb med robotar och andra tillverkningsmetoder, vilket gör att det inte är fler anställda som kommer till.
Därför behövs det jobb som de som nu har blivit varslade och kommer att bli av med sina jobb inom de här företagen och industrierna faktiskt kan ta. Alla kommer inte att kunna bli ingenjörer, även om Sverige skriker efter det. Jag håller med ministern om att det är stor brist på högutbildad personal inom många områden. Men sanningen är ju att vi också har en stor grupp människor som har många svårigheter.
Det är inte bara att de saknar utbildning, utan det kan vara andra svårigheter - som språk, funktionshinder och annat - som gör att de har väldigt svårt att komma in på svensk arbetsmarknad. Vad tänker regeringen göra för just dessa människor? Det behövs ju en bred pensel för att måla fram nya jobb, eller framför allt måla fram förutsättningar för nya jobb. Varför behöll regeringen till exempel den sänkta restaurangmomsen?
Vi införde den, och ni skällde på den under hela förra mandatperioden. Jo, ni behöll den därför att Miljöpartiet förmodligen säger att det är viktigt för jobben i restaurangbranschen. Det är väldigt många ungdomar som har fått jobb där; det är en inkörsport till arbetsmarknaden. Det blir nämligen billigare, och då blir det också en större efterfrågan och omsättning.
Svenskt Näringsliv har också kritiserat regeringen och säger att regeringen blundar för jobbskapande åtgärder, särskilt inom tjänstesektorn och i småföretag. Ministern säger att hon träffar arbetsmarknadens parter, och det är jättebra. Men vad får hon höra? Vad lyssnar man på? Vad är det de säger när det gäller jobbstimulerande förslag? Vi har ännu inte sett någonting. Jag tror alltså att ILO:s farhågor visst kan bli sanna.
Vi har allt fler som kommer till Sverige, och vi har stora utmaningar framför oss. Regeringen tar lite lättvindigt på det genom att komma med vackra ord snarare än konkreta förslag. Jag efterlyser fortfarande något förslag.
Det är märkligt att ha suttit åtta år i opposition, i väntan på att få ta över makten, och inte ha ett helt förråd av nytänk utöver 90-dagarsgarantin och de jobb som skulle bli till i offentlig sektor - som vi förmodligen inte kommer att se alls.
Katarina Brännström (M):
Jag kan hålla med om väldigt mycket av det arbetsmarknadsministern säger. Det är klart att vi behöver ekonomisk tillväxt - men hur? Det är det som är problemet. Det är klart att vi behöver innovationer, men det skapas inte heller i Rosenbad. Innovationer kommer nedifrån, oftast på områden där vi i politiken inte ens har fattat att de kommer. Det behövs forskning - ja. Sverige är redan ett av de mest framstående länderna när det gäller forskning. Det finns ju ingen brist där.
Det är jättebra att det kommer mer forskare, att forskningen utökas och att det sker förnyelse inom forskningsområdet, men det är ju inte så att det har stått still. Ministern säger att det kommer en utredning om entreprenörskap. Det är jättebra, men entreprenörskap skapas ju där ute. Det handlar om möjligheten att starta och driva företag.
Den gamla S-regeringen fördubblade aktiekapitalet, vilket gjorde det ännu svårare för mindre företag. Det är numera sänkt, och vi var på väg att sänka det ytterligare - till 25 000 kronor - för att unga, nya innovatörer och ungdomar med goda idéer skulle få möjlighet att skapa egna jobb. Ni måste ju komma med sådana förslag och inte bara sitta i olika utredningar.
Det känns väldigt mycket som strategier, men jag ska vänta och se. Det är väldigt spännande att se vad regeringen tänker göra. Det går nämligen inte att peka uppifrån, varken för att öka svensk export eller annat, utan det handlar om ett gynnsamt företagsklimat och om att göra det möjligt - och enklare - att anställa. Där har vi många utmaningar kvar på svensk arbetsmarknad.
Sverige är det svåraste landet när det gäller att komma in och få ett fast jobb, och arbetsmarknadsministern borde fundera över vad vi kan göra åt det.
Katarina Brännström (M):
Jag vill tacka ministern för svaret som tyvärr inte säger mig så mycket i alla fall, och jag vet inte om någon annan upplever det annorlunda. Det märkliga är att halva svaret handlar om att försvara den politik som gäller och som hyllar att Sverige har ett högt arbetskraftsdeltagande bland äldre. Sanningen är att sedan 2006 är det 100 000 fler äldre än 65 år som arbetar. Totalt beräknar man att det är ungefär en kvarts miljon i dag. Och många nya företag har tillkommit.
Det visar att den politik vi förde fungerade. Sanningen är också att dagens 65-åringar är både friskare och piggare än vad man var bara för 10-20 år sedan, även om det naturligtvis finns personer som blir utslitna tidigare. Sedan finns det de som med glädje jobbar långt efter att de blivit 70 år - personer med lång och gedigen erfarenhet som kan dela med sig av sin kunskap till yngre.
Det bidrar naturligtvis till både högre tillväxt och den gemensamma välfärden. Det är bra att ministern och vi har en samsyn där. Men jag blir lite förvånad, för trots detta vill regeringen att de som anställer personer ska betala en särskild löneskatt. Denna straffskatt riskerar att göra att det blir färre jobb och färre äldre som arbetar, och det kan till och med bli lägre löner.
Det motverkar ju att vi får fler in på arbetsmarknaden. Det som jag tycker är den största faran är att välutbildade och erfarna människor i yrken som ingenjörer, sjuksköterskor, lärare och andra högutbildade som det är väldigt stor brist på går hem och gör ingenting, och så ropar vi efter en arbetskraft som inte finns.
Jag kallar detta för en jobbfientlig politik för äldre, och det kommer fler att säga när det blir känt vad regeringen tänker göra. Att göra det dyrare att anställa kan ju aldrig ge fler jobb. För mig är det en helt omöjlig ekvation. Någon nämnde i en artikel att det kan urholka pensionssystemet om människor inte jobbar längre, om man inte ger en morot för att jobba längre.
Vi kan inte piska folk till att göra det, men vi kan stimulera människor att göra det. Ministern nämnde faktorer som arbetsmiljö, kultur och annat på arbetsplatser. Det tror jag är jätteviktigt att jobba med, och det är frågor som ligger mig varmt om hjärtat. Men vad politiken kan göra är att stimulera fler till att arbeta, precis som vi gjorde och därmed fick 100 000 fler att gå till jobbet trots att de uppnått pensionsåldern.
Jag menar att regeringen är inne på fel väg. Som ministern nämner i sitt interpellationssvar står vi inför demografiska utmaningar. Hur gör vi för att få människor att arbeta längre? Vad tänker regeringen lägga fram för förslag? Vad kommer det att finnas för morötter? Blir det piska, eller vad kommer det att bli?
Jag har svårt att se att det skulle bli något positivt av att straffa och göra det dyrare att anställa den grupp som vi talar om nu.
Katarina Brännström (M):
Det här med 65-årsåldern och hur vi ser på människor som blivit äldre är ganska intressant. Jag tror att Sverige är ett av de länder där man faktiskt åldersdiskriminerar. Vi ser negativt på människor som kommit upp i åldrarna. Jag har själv fyllt 65 år i år, och jag känner mig egentligen inte ett dugg annorlunda än jag gjorde för fem år sedan.
Jag står här och debatterar - på min födelsedag till och med - äldres möjligheter att få arbete efter 65 år. Det är faktiskt så att vi är friskare och piggare, och vi behövs. Det finns ett stort behov av framför allt välutbildade människor. Det finns branscher som redan nu skriker efter ingenjörer, sjuksköterskor, läkare, tandläkare, lärare och många fler yrken.
Ministern säger att hon inte tror att det ekonomiska har så stor betydelse. Jag tror precis tvärtom. Folk jobbar inte bara för att de älskar sitt jobb eller trivs där; även det faktum att det lönar sig att jobba stimulerar människor att göra det.
Särskilt kvinnor i vår generation som har varit hemma när barnen varit små och så vidare och inte har en så fet pension ser arbetet som ett gott tillskott. Frågan är hur vi stimulerar fler att arbeta när vi vet att den faktiska pensionsåldern är en bra bit under 65 år. Jag vet inte exakt vad den ligger på i dag, men vi vet att den i alla fall är flera år lägre.
Sverige har ett högt deltagande när det gäller äldre arbetskraft, och det tycker jag att vi ska vara rädda om. Därför blir jag orolig när ministern talar om likformighet i skattesystemet. Tidigare socialdemokratiska regeringar har väl inte varit så mycket för likformighet i skattesystemet, så jag vet inte riktigt hur man menar.
Men jag tror att det har betydelse att det har lönat sig så mycket bättre att fortsätta att arbeta, om inte annat så på deltid. Det har tjänat hela Sverige väl. Det tjänar välfärden väl. Det tjänar tillväxten. På många områden kan vi säga detta. Jag kan hålla med om att det säkert finns mycket vi tillsammans borde titta på. Det här börjar bli ett problem.
Friska människor, som har varit viktiga personer i sina yrken och har kunskaper som efterfrågas, går hem och sätter sig och mår dåligt av att inte arbeta. Men om man känner att man inte är välkommen på jobbet? Om man känner "nu förväntar de sig att jag ska sluta" är det klart att det inte stimulerar. Jag håller med Ylva Johansson om att det finns många utmaningar kvar på många områden.
Det kan gälla ekonomi, arbetsmiljö och kultur men också att vi lär oss uppskatta äldre i alla sammanhang, inte bara på jobbet. Sverige har inte råd att låta friska, pigga människor vara utan arbete, oavsett ålder, antingen man är ung eller gammal. Utmaningen är att få allt fler i arbete och att få allt fler att arbeta allt längre. Där ska det bli väldigt spännande att se vad regeringen kommer att göra.
Jag tror tyvärr att förslaget om att höja den här skatten kommer att motverka detta.
Katarina Brännström (M):
Det finns självklart många uppfattningar som vi delar, Ylva Johansson och jag, Alliansen och regeringen, men det kan vi lämna därhän. Det vi inte har samma uppfattningar om gäller hur man stimulerar till fler jobb. Vi drev en politik där vi hade en medveten jobbpolitik för att man skulle få flera att jobba i bägge ändar, både de unga och de gamla.
Ni gör precis tvärtom när ni gör det dyrare att anställa ungdomar och dyrare att anställda den som är över 65 år. Det är inte de enda försämringarna. Att försämra RUT och ROT kommer också att slå mot till exempel många unga och äldre erfarna som jobbar med detta.
Det är svårt att se hur det skapar nya jobb eller får fler människor i jobb att göra det enklare och mer lönsamt att inte jobba. Det är här vi skiljer oss åt. Ministern säger att det ekonomiska har en liten effekt, till exempel med lägre arbetsgivaravgifter för unga. Jag tror inte att vi har sett det svaret ännu.
Det kommer säkert nu när regeringen har ändrat och vi får se ett resultat av regeringens politik. Fortfarande är det Alliansens budget som gäller. Det är vår politik som styr Sverige. Varken svenska folket eller någon annan har sett ett resultat av den rödgröna regeringens förslag och politik, men det kommer. Det blir dyrare att anställda. Det blir dyrare att driva företag. Det blir enklare och lönsammare att inte arbeta.
Det är jättesvårt att se att det är någon jobbstimulans i de förslagen. I övrigt väntar vi med spänning på vad som ska komma med regeringens politik.
Katarina Brännström (M):
Jag ska tacka statsrådet för svaret, men jag tyckte inte att det var så uttömmande. Nu hade jag ställt min fråga ur en jämställdhetsvinkel till Åsa Regnér. Ylva Johansson och jag har diskuterat heltider förut, men vi kan ta ett nytt tag om jämställdhetsvinkeln och frågan om goda arbetsvillkor för kvinnor. Inför valet gick Socialdemokraterna återigen till val på rätt till heltid som en jämställdhetsfråga.
Det är ett löfte som har ställts ut i närmare 20 års tid. Det finns till och med ett kongressbeslut från 2001 om att stifta lag om rätt till heltid, men det blev inte heller av under S-åren. Den 16 juni 2012 skrev partisekreteraren i Socialdemokraterna att alla S-styrda kommuner ska ha infört rätt till heltid.
Varje ny tjänst skulle vara en heltid, och alla anställda skulle erbjudas heltidsanställning. Man lovade att redovisa detta efter årsskiftet 2013/14. Någon redovisning går inte att återfinna någonstans. Jag har sökt i statistik och hittat en del om hur utfallet blev. Det svarar inte ministern på. En av mina frågor gällde hur utfallet blev av löftet. Statistiken visar ingen förbättring, och beslutet har alltså inte haft någon betydelse.
De senaste siffrorna jag har fått fram visar att det i 12 procent av Sveriges kommuner finns en rätt till heltid. I kommuner med S-majoritet handlar det om 14 procent. Det Ylva Johansson sa i sitt svar om att det är betydligt bättre i S-kommuner är en sanning med modifikation. Inte ens i de kommuner där Socialdemokraterna har egen majoritet har det gått särskilt bra. Tvärtom går det trögt.
Jag har också frågat om vad statsrådet avser att göra för att någon gång uppfylla löftena om rätt till heltid för alla dessa kvinnor som jobbar särskilt i offentlig sektor med många gånger tuffa och dåliga arbetsvillkor. Nu säger hon att hon litar på att parterna ska sköta frågan åt oss. Det känns inte som den högst prioriterade frågan.
Det är klart att det blir missnöje och sjukskrivningar, dåliga arbetsvillkor och delade turer. Personalpolitiken i kommunerna förs av politikerna. Det är vi folkvalda som bestämmer vilken personalpolitik som ska råda. Jag har några exempel från Gävle och Sandviken. Undersköterskor uttalar ett stort missnöje över den dåliga och usla personalpolitiken.
De tvingas jobba täta helgturer och ha delade turer på dagarna. Villkoren är svåra. Det skulle vara intressant att höra hur regeringen ser på dessa frågor. Vi vet alla att sjukskrivningstalen ökar, särskilt för yngre kvinnor. Vi vet också att det är svårt att rekrytera god arbetskraft till de yrken som krävs i framtiden för att vi ska klara äldreomsorg och annat i välfärden.
När ska det bli verklighet av alla de löften som Socialdemokraterna har ställt ut? Nu innehar man ordförandeskapet i SKL, och i år har löftet återkommit om att införa heltid i välfärdssektorn. Men nu ska det vara en norm, och så hoppas man på arbetsmarknadens parter. Det skulle vara intressant att höra om ministerns kraftfulla åtgärder i den riktningen.
Annars kan man inte inför val efter val lova att problemet ska lösas - men sedan inte göra något åt det.
Katarina Brännström (M):
I den här frågan tror jag att det många gånger är så att idealen och målen krockar med verkligheten. Jag tror att vi alla är överens om att villkoren måste bli bättre och att rätt till heltid bör bli betydligt vanligare. Men det kostar ju pengar. Det är därför det inte har genomförts. Min fråga till ministern är därför: Avser regeringen att tillföra extra pengar till kommuner och landsting för att kunna genomföra detta?
I annat fall tror jag inte att vi når målen den här gången heller. Ändå vet vi att det politiska styret har betydelse för hur personalpolitik sker i kommuner och landsting. Jag var stolt över att Stockholm gick före under förra mandatperioden och införde rätt till heltid.
En stor kommun med jättemånga anställda visade att det gick att göra detta nu när man hade den politiska viljan - efter löften många år tidigare från Socialdemokraterna. Jag håller med Ylva Johansson - jag tror att det är mycket bättre att gå avtalsvägen än lagstiftningsvägen. Jag förstår att lagförslaget fick kritik, för en lag slår över hela arbetsmarknaden. Där kan man inte begränsa sig till offentlig sektor.
Det är klart att en liten butik som säljer varor eller en liten restaurang som bara har kunder vissa dagar i veckan inte kan ha heltidstjänster. Det vore orimligt. Vi skulle förlora väldigt många jobb på det. Men jag tror att det finns risk att vi förlorar jobb även med alltför hårda krav på rätt till heltid, för det kostar pengar. Min fråga är därför: Kommer regeringen att tillföra extra pengar? Sedan är det detta med vilka siffror vi använder oss av.
Den siffra som ministern använder hittade också jag hos Kommunal. Den är några år gammal. Men då handlade det om att man hade rätt till heltid "i någon form". Det var väldigt mycket delade turer, varannanhelgstjänstgöring och annat som gjorde att människor i själva verket inte jobbade heltid. Man kan alltså mäta på olika sätt.
Om man har rätt till heltid men arbetsvillkoren blir så dåliga och så svåra att man faktiskt inte klarar av det, då är inte den rätten mycket värd. Allra vanligast med rätt till heltid är det i de kommuner som har blocköverskridande styre. Det tycker jag är ganska intressant. Man kanske måste komma överens lite vidare och över längre tid i fråga om hur man ska lösa ett problem som faktiskt är ett framtidsproblem.
Vi och våra föräldrar vill alla bli omhändertagna den dag då vi är så pass gamla att vi kräver omsorg i någon form. Därför måste vi se till att rekrytera yngre arbetskraft. Jag tror inte att unga människor i dag ställer upp på de dåliga villkor som har erbjudits år efter år i våra kommuner.
Att inte ha något inflytande över sitt arbete, att alltid bara vara en robot som hela tiden flyttas hit och dit - det blir ingen god arbetsmiljö av det. Och som sagt, även där Socialdemokraterna har egen majoritet och aldrig har behövt kompromissa finns det många exempel på att det inte har blivit bättre.
För att det här ska bli verklighet måste nog regeringen tillföra smörjmedel till processen. Annars kommer vi att stå här igen om något år utan att se något bättre resultat.
Katarina Brännström (M):
Det här med vallöften är en paradgren som Socialdemokraterna har. Man ställer ut olika vallöften. Man tar tillbaka dem efter valet eller skjuter dem på framtiden. Eller så skjuter man över dem på någon annan som ska ordna eller lösa dem. Socialdemokraterna gick till val på frågan om rätt till heltid. Det var en av Löfvens stora valfrågor. Jag har här ett utdrag ur lördagsintervjun med Löfven den 10 maj 2014.
Socialdemokraterna lovar alla anställda i vård och omsorg rätt till heltidsarbete om partiet vinner valet. Löfven säger: Jag levererar något bättre än en lag. Jag levererar ett kollektivavtal, ett nationellt kollektivavtal där heltid blir norm. Heltid ska bli norm i all offentligt finansierad vård och omsorg. Det ska gälla alla som i dag ofrivilligt arbetar deltid.
De som jobbar delade turer, kanske både morgon och kväll, ska slippa det. Då undrar jag: Hur ska detta inte kosta pengar? Ylva Johansson säger: Det blir inte dyrare. Det är klart att det blir, om man inte ska ha delade turer och om man inte ska jobba täta helgturer. Vilken personalpolitik tänker ni föra om det inte ska kosta mer pengar? Det vore intressant att få höra det. Socialdemokraterna slingrar sig som en orm.
Jag upprepar Hanif Balis frågor: Vilket är målet med era vallöften? När ska detta vara infört? När ska Carin Jämtins kaxiga uttalande från 2012 faktiskt bli verklighet? Det gäller ju också någon gång att efter ett val leverera det man har sagt före ett val. Det måste väl ändå finnas någon plan för det här målet, det viktiga och största vallöftet.