Lars Lilja (S):
Jag är naturligtvis glad om det här så småningom också får ett genomslag hos de allmännyttiga organisationerna så att de faktiskt märker att det ges större ekonomiska möjligheter att anställa de här personerna. Men det är klart, jag tror att många har upplevt Arbetsförmedlingens hårdare prövning.
Man ska ha klart för sig att de personer som har de här jobben har varit utsatta på arbetsmarknaden under ganska lång tid. De har sannolikt varit arbetslösa ganska länge. De kan ha någon form av arbetsskada eller något annat som har gjort att de har fått den här lönebidragsanställningen. Jag tror att många uppskattar sin anställning oerhört mycket, och det leder precis till den samvaro och känsla av trygghet som man så väl behöver.
Det som naturligtvis kan vara lite jobbigt för de här personerna är omprövningen av lönebidraget som ska ske - helst varje år men åtminstone vart fjärde år.
Har personen då en låg lön och vet att anställningen hänger på en skör tråd om det är så att den här organisationen inte längre har möjlighet att finansiera den här personen är det klart att personen i någon mening lever i en utsatt situation med i någon mening osäkra anställningsförhållanden. De här personerna har dessutom låga löner.
Taket är 16 700 kronor, och det är inte så jättemånga föreningar eller organisationer som har råd att betala särskilt mycket mer.
I den förra regeringens förslag låg en idé om att så småningom höja taket ytterligare ett steg till 17 100 kronor, och nu funderar jag på vad Littorin har för tankar omkring den saken.
När vi nu är inne på låga löner är jag tvungen att säga en sak om något som ministern många gånger tar upp i sina anföranden när det gäller arbetsmarknadspolitik om dessa personers möjlighet att klara sig. Det handlar om jobbskatteavdraget. Det handlar om lågavlönade personer, och då hävdas det i retoriken att det är just de här personerna som träffas av jobbskatteavdraget. Sanningen är ju att det inte riktigt är så.
Jag förstår att det är så ur statsbudgetperspektiv, men i börsen, för den som får lönen, är det inte så. Jag kan ta ett exempel ur verkligheten. Min kära sambo har lagat mat på dagis i många år. Hon är lågavlönad och tjänade från början drygt 17 000, men tack vare Kommunals framgångsrika förhandlingar är hon nu uppe i nästan 19 000 kronor. Jag har varit inne i skattetabellen och tittat hur jobbskatteavdraget slår.
Då måste jag naturligtvis också ta hänsyn till ökade kostnader för att vara med i facket och ökade kostnader för att vara med i a-kassan. Jag bor i Norrland, så man måste ha en bil för att ta sig till jobbet. Jag måste alltså ta hänsyn till att bilförsäkringen har blivit dyrare. Räknar jag med de här avbräcken också kan jag konstatera att hon på de sista två åren har gjort ett plus på ungefär 450 kronor netto, vilket naturligtvis är jättebra.
Men jag, som tjänar nästan tre gånger så mycket, har tjänat 1 300 kronor netto på jobbskatteavdraget. Där vill jag vara tydlig och säga att retoriken om att det är låg- och medelinkomsttagarna som har haft de stora fördelarna av jobbskatteavdraget faktiskt inte är sann. Räknar man i procent kan man naturligtvis komma fram till det, men räknar man kronor och ören - det är det man handlar mat för - är det inte sant.
Då är det jag och Littorin som är de stora vinnarna. Och då har jag inte tagit hänsyn till förmögenhetsskatteförändringar, fastighetsskatteförändringar och sådant. De utsatta omprövas. Det är tufft.