KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Lilja (S):
Kommunernas roll i arbetsmarknadspolitiken har varit en relativt komplicerad historia, både under den här regeringens tid och under den förra regeringens tid. Ministern talade i svaret om att effektivisera arbetsmarknadspolitiken, tydliggöra arbetslinjen och så vidare. Omorganisationen av Arbetsförmedlingen upplever jag snarast har handlat om en privatisering av Arbetsförmedlingens roll.
Sedan svarar ministern lite grann om jobb- och utvecklingsgarantin med mera, och det är klart att dess effektivitet kan man naturligtvis fundera över. Riksrevisionen har sett över detta och var inte helt nöjd med de insatser som fanns under jobb- och utvecklingsgarantin. Förändringen av a-kassan nämns också. Den blev tre gånger så dyr och hälften så bra.
Regeringens politik har lett till att en halv miljon människor har lämnat a-kassan, vilket man börjar se i kommunerna nu när kostnaderna för det ekonomiska biståndet ökar med 20 procent. Hemma i min kommun syns det tydligt att kostnaderna för det ekonomiska biståndet ökar.
Det är till största delen ungdomar som kommer dit, vilket har med det besvärliga arbetsmarknadsläget att göra. Som ministern mycket riktigt påpekar är det just den delen där man ska upphandla Arbetsförmedlingens tjänster som i någon mening har ställt till det för kommunerna eftersom de inte kan vara med och lämna anbud på arbetsmarknadspolitiska åtgärder.
Det jag upplever som bekymmersamt i det här sammanhanget är att det handlar lite grann om vilket motiv man har för att jobba med den här typen av människor - de som har svårt att få ett jobb på den ordinarie arbetsmarknaden och till och med kanske har svårt att få ett jobb även med subvention.
En stor del av kritiken som Riksrevisionen lämnar mot jobb- och utvecklingsgarantin även när man har tittat på de externa aktörerna är just att incitamentet att snabbt nå resultat inte är helt tydligt.
Det är ju en logisk åtgärd för kommunerna att jobba med arbetsmarknadspolitiska åtgärder, för det är trots allt kommunen som har det slutliga ansvaret för sina medborgare.
De är naturligtvis intresserade av att de här personerna ska kunna gå från ekonomiskt bistånd, det vi i dagligt tal kallar socialbidrag, till en vettig sysselsättning och så småningom kanske ett arbete.
Det här upplever jag, och även kommunerna när jag har haft samtal med dem, som ett bekymmer: Man vet inte riktigt vilka möjligheter man har, och man kan inte fullt ut agera på den här marknaden fast man faktiskt har oerhört tydliga incitament för att jobba med den här gruppen människor.
Därför är jag intresserad av att ministern lite tydligare kan berätta för mig vad kommunerna faktiskt har möjlighet att göra. I förordningen står det bara att Arbetsförmedlingen kan uppdra åt kommunen att göra någonting, men i övrigt känns det oerhört tunt.
Men vilka reella möjligheter har kommunen att agera på ett så bra sätt som möjligt för kommuninvånarnas bästa och framför allt för de arbetslösas bästa?
Lars Lilja (S):
Ministern säger att det inte finns några större hinder för det här samarbetet. I så fall måste det ju, såvitt jag kan bedöma, finnas någon form av kommunikationsproblem mellan departementet och kommunerna. När man pratar med kommunerna kommer det fram att de i alla fall upplever att de är lite bakbundna, att de inte har de möjligheter som de skulle önska.
I så fall vore det bra om departementet och kommunerna, framför allt kanske SKL, satte sig ned och pratade med varandra och försökte lösa det här så att kommunerna faktiskt vet vad de får göra, vad de kan göra och vad de bör göra. Jag tror att det skulle vara oerhört värdefullt.
Jag råkar veta att bland annat jurister på SKL har försökt att komma i kontakt med departementet för att lösa en del av frågorna runt upphandling och sådana saker men misslyckats. Ministern nämner att centraliseringen och enmyndigheten ska ge en mer flexibel användning av resurserna.
Må så vara, men jag upplever också när jag pratar med enskilda arbetsförmedlare att de känner att de är oerhört regelstyrda fortfarande och inte kan göra en del saker därför att det finns en åldersgräns eller andra regler som gör att de inte kan göra det de vill. Sedan gläds jag åt att arbetsmarknadsministern nämner ideella föreningar och deras möjlighet att göra en insats i arbetsmarknadspolitiken.
Jag kommer ihåg att vi för några år sedan hade en interpellationsdebatt just när det gäller lönebidragen och ideella föreningar.
Vi kunde konstatera att för många ideella föreningar är det ett problem med lönebidragen därför att när Arbetsförmedlingen anser att arbetstagarnas möjlighet att arbeta, alltså deras färdigheter, har ökat minskar stödet till föreningen och föreningen har inte råd att ha kvar de här personerna.
Det var det problemet vi diskuterade då, och jag föreslog att man kanske skulle kunna ha en lite annan lösning när det gäller lönebidragen just för den ideella sektorn. De skulle kunna få ett något större bidrag eftersom de saknar betalningsförmåga och många av de här personerna trivs på sitt arbete. Då lovade ministern att fundera på det och tyckte att det var en ganska god idé.
Det skulle vara intressant att höra om ministern har funderat färdigt. Sedan är det ju så att kommunerna gör en rejäl insats i det här sammanhanget. Någonstans mellan 50 000 och 70 000 praktikplatser finns inom den kommunala verksamheten som en del av arbetsmarknadspolitiken. När det gäller utbildningsändamål pratar vi om mellan 45 000 och 55 000 praktikplatser.
De gör dessutom en stor insats när det gäller fas 3-anställningarna. I november i fjol räknade man med ungefär 3 000 platser. Så småningom ska Lyftet sättas i sjön. Då antar jag att kommunerna också kommer att spela en viss roll.
Det skulle vara intressant om ministern kunde svara på frågan om lönebidrag och de ideella föreningarnas möjligheter att göra en insats i arbetsmarknadspolitiken, framför allt en insats för de arbetslösa, och sedan kanske lite grann ta upp funderingarna kring vad Lyftet innebär för kommunernas insatser i arbetsmarknadspolitiken.
Lars Lilja (S):
Vi pratar om stöd till att starta eget och om fler företag. Men jag tror att det där ligger oceaner bort från de bekymmer och tankar som de personer har som vi pratar om - personer som hamnar i fas 3 och som kommunerna kanske har att ta hand om. Jag tror att vi i någon mening ofta underskattar de problem som dessa personer har. Det handlar om personer som står mycket långt bort från arbetsmarknaden.
Jag tror alltså att det problemet underskattas oerhört mycket. Ministern talade om en centralt styrd arbetsförmedling. Visst, självklart ska det i grunden vara samma regelverk. Problemet är att vi ibland säger att alla ska behandlas lika.
Min uppfattning är att alla ska behandlas olika, att alla ska behandlas utifrån de behov och möjligheter man har när det gäller att klara sig på arbetsmarknaden. Jag är intresserad av att få veta lite mer om Lyftet. Inom kommunsektorn tror man att man kommer att få ta ett stort ansvar för Lyftet.
Man är också orolig för anordnarbidraget och för hur man kan finansiera sin insats för att hjälpa människorna i fråga. Det är en kortvarig insats, men det krävs ganska mycket administration för att hantera de här praktikplatserna. Vid praktik inom barnomsorgen ska man ta fram straffregister. Vid praktik inom vård och omsorg handlar det om hälsokontroller och så vidare.
Det skulle vara intressant om ministern kunde ge besked om anordnarbidraget och Lyftet.
Lars Lilja (S):
Jag vill börja med att säga att jag tycker att det är bra att utredningen har tillsatts. Det är något som vi har väntat på ganska länge, kanske inte i första hand utifrån kampen mot dopning inom idrotten - den tycker jag att vi har bra koll på - utan framför allt när det gäller hur dopning utanför idrotten ska hanteras.
Man kan tycka att det är ganska gott om tid till den 31 oktober, men vi som har hållit på med politik och utredningar vet att det är en ganska kort tid. Det är en del ganska stor problem som utredningen har att hantera. För det första handlar det om organisationen, som kanske ska hantera både dopningstester och dopningsverksamhet inom idrotten och förhoppningsvis också utanför idrotten.
Det handlar mycket om juridik, och det vet vi har varit bekymret när det gäller dopningstester på gymmen. För det andra handlar det om finansiering, för om man ska ha ett effektivt arbete mot dopning utanför gymmen handlar det nog inte om 4 500 tester på rena idrottare, utan det handlar om något helt annat, och vi vet att det inte är billigt. Det handlar också om samarbete med andra myndigheter som polis, tull, åklagare och andra.
Det är alltså ett ganska gediget utredningsarbete. Jag må säga att jag skulle bli förvånad om man kan komma med ett färdigt och väl genomtänkt förslag så tidigt som den 31 oktober, även om jag hoppas det.
Som sagt hoppas jag att man kommer fram med goda idéer och förslag, men jag är rädd att man kommer att bli tvungen att utreda vissa saker ytterligare, för det är som sagt ganska många komplikationer förenade med det här. Men jag tycker att utredningen är bra och vet vilka som kommer att jobba i den. Jag tror att det kan bli ett bra resultat, men jag är inte helt säker på att de hinner bli färdiga med alla problem till den 31 oktober.
Lars Lilja (S):
Jag kan börja med att konstatera att det är oerhört intressant att Sven Otto Littorin redan vet hur en eventuell kilometerskatt ska se ut i glesbygden; den del av Sverige jag kommer från. Det vore också intressant om Sven Otto Littorin här och nu kan lova att en moderatledd regering inte kommer att höja några CO2-skatter under nästa mandatperiod. Om jag kan få det löftet blir jag fascinerad och glad. Vi får se vad som händer.
Littorin använder retoriken på ett intressant sätt. Han påstår att det ska bli dubbelt så dyrt att anställa unga. De ska faktiskt ha lön också. Man betalar inte bara arbetsgivaravgifter. Det handlar om några tusenlappar i månaden för de lägst betalda ungdomarna. Att påstå att det ska bli dubbelt så dyrt är en lätt överdrift. Då talar vi naturligtvis om de generella nedsättningarna av arbetsgivaravgifterna.
När det gäller de ungdomar som verkligen har bekymmer att komma in på arbetsmarknaden har vi socialdemokrater betydligt kraftfullare medel än vad den här regeringen har lyckats prestera. Littorin pratar om de stimulansåtgärder som den här regeringen har genomfört. Man har stimulerat dem som redan har pengar. Jag har till exempel fått ungefär 3 000 mer i månaden tack vare regeringens skattesänkningar.
Jag kanske inte konsumerar allt. De som verkligen skulle konsumera om de fick ett tillskott i sin ekonomi, nämligen arbetslösa, sjuka och pensionärer, har inte fått någonting. Det är en oerhört missriktad stimulans av ekonomin.
Det är elementär nationalekonomi att om ekonomin ska stimuleras och få folk att konsumera mer är det de som konsumerar upp sitt tillskott som ska ha pengarna, inte vi som kan spara dem eller åka utomlands.
Jag skulle ändå vilja ta upp dem på arbetsmarknaden som har det allra svårast, nämligen de långtidsarbetslösa - de som har hamnat i fas 3 i regeringens arbetsmarknadspolitik.
Först och främst vill jag att arbetsmarknadsministern berättar för kammaren hur stor ersättning en person får som i fas 2 har haft grundersättningen i a-kassan, drygt 220 kronor om dagen, när den personen övergår till fas 3.
Det kan vara en oerhört intressant upplysning. Vi kan vara överens om att det är de sämst ställda, de värst utsatta på arbetsmarknaden, som borde få tillgång till Arbetsförmedlingens alla verktyg för att få ett arbete. Nu är det precis tvärtom. De som har hamnat i fas 3 har i princip tillgång till två verktyg.
De kan få ett lönebidrag på en gång. De kan få ett nystartsjobb. Men de har inte möjlighet till praktik, utbildning eller annat. Det här är oerhört frustrerande för de människor som jobbar på Arbetsförmedlingen och möter dessa personer.
Varför kan inte de personer som befinner sig i fas 3, har den svåraste situationen på arbetsmarknaden, få ta del av Arbetsförmedlingens alla resurser för att komma tillbaka till arbete?
Lars Lilja (S):
Jag ställde, tror jag, tre frågor till arbetsmarknadsministern. Jag fick inte svar på någon. Jag är i och för sig inte så förvånad över det. Den första frågan var: Lovar en eventuellt moderatledd regering att inte höja CO2-skatterna under nästa mandatperiod? Jag fick inget svar på den frågan.
Den andra frågan jag ställde var: Hur stor ersättning får en person som går från fas 2, och där har haft grundersättningen, till fas 3 i jobb- och utvecklingsgarantin? Eftersom ministern inte vill svara kan jag svara. Svaret är: noll kronor.
Den tredje frågan jag ställde var: Är arbetsmarknadsministern beredd att se till att Arbetsförmedlingens alla verktyg och resurser kan användas för de personer som är i fas 3? På den frågan fick jag heller inget svar. Det är egentligen bara de tre frågorna jag vill ha svar på.
Jag tror att arbetsmarknadsministern kommer att klara av det svaret på ungefär 20 sekunder, så han har definitivt tid att svara även de andra debattörerna. Jag såg att arbetsmarknadsministern skakade på huvudet när jag påstod att den som går från fas 2 till fas 3 och har grundersättningen i a-kassan får noll kronor i ersättning.
Är det så att jag har fel har ministern en oerhört stor uppgift att informera Arbetsförmedlingen om vad som gäller. I så fall har det skett ett oerhört misstag i kommunikationen mellan departement och förmedling. Det håller jag i så fall också arbetsmarknadsministern ansvarig för.
Lars Lilja (S):
Att arbetsmarknadsministern inte avser att vidta några ytterligare åtgärder är kanske lite signifikant för den arbetsmarknadspolitik som har bedrivits den senaste tiden. Vi har debatterat lönebidrag i ideella organisationer ett antal gånger, och jag fick i början av mandatperioden en känsla av att vi hade ungefär samma uppfattning. Men tyvärr har det inte hänt så mycket som man skulle kunna önska.
Ministern säger i svaret: "Lönebidraget får inte vara en subvention till ekonomiskt svaga företag eller organisationer, då detta kan leda till undanträngningseffekter." Det är i någon mening sant, men samtidigt ska man ha klart för sig att en arbetsmarknadspolitisk åtgärd per definition utgör en undanträngningseffekt. Det handlar egentligen om att de som står långt ifrån arbetsmarknaden ska kunna ta ett kliv framåt och få ett arbete. Den argumentationen har jag lite svårt att köpa.
Det jag egentligen är ute efter i den här interpellationen är den ideella sektorn och de allmännyttiga organisationerna. De har under många år tagit ett stort ansvar för att anställa personer med lönebidrag. Det som har hänt och som var glädjande är att vi i början av mandatperioden höjde taket för lönebidraget.
Vi hade en förhoppning att det skulle ske ytterligare en takhöjning under mandatperioden för att de här personerna skulle få möjlighet till en drägligare ersättning och framför allt att det bidrag som skulle betalas ut till organisationerna skulle vara större så att de hade möjlighet att anställa fler eller ha kvar de lönebidragsanställda. Tyvärr har den takhöjningen inte blivit av.
Det som många gånger händer och som jag refererat till i tidigare interpellationer med ministern i den här frågan är att de här personerna anses ha nått ett visst mått av rehabilitering under ett antal år. Arbetsförmedlingen sänker bidragsdelen, vilket innebär att kostnaden för organisationerna höjs.
Samtidigt är de här personerna anställda i någon form av riktigt arbete där de många gånger har kollektivavtalsmässiga löner. Det betyder att i den andra änden av utgiftssidan stiger lönen och bidraget sjunker. Det blir ett problem för många av de här organisationerna.
Därför hade vi en diskussion tidigare om att man kanske skulle se lite annorlunda på allmännyttan jämfört med övriga företag och ha en lite generösare hållning i fråga om bidrag till de här organisationerna, just av den anledningen att det är ett slags vinn-vinn-situation.
Den ideella organisationen får hjälp att göra en större samhällsinsats, och den här personen har möjlighet att ha kvar sitt arbete i stället för att riskera bli uppsagd på grund av arbetsbrist, som det blir om organisationen inte längre har råd att ha den här personen anställd.
En lönebidragstagare som blir uppsagd hamnar åter ganska långt bak i kön för att få ett nytt arbete. Jag tror inte att någon är betjänt av att vi har den situationen. Jag är lite besviken på att vi inte kunnat nå längre i den här frågan.
Jag skulle vilja veta varför vi inte hittat någon bättre lösning för lönebidragsanställda inom allmännyttiga organisationer under de här fyra åren.
Lars Lilja (S):
Anordnarstödet utgår under förutsättning att personen är beviljad 80 procent i stödet från Arbetsförmedlingen, och då handlar det om personer som har ett relativt stort arbetshandikapp. Det finns ganska många som kanske ligger på 65-75 procent som inte har möjlighet att ta del av anordnarstödet. Där har vi, tycker jag, ett bekymmer.
Arbetsmarknadsministern sade i en tidigare debatt i den här frågan ungefär så här: Det finns skäl till att man har två öron och en mun, och det är att man ska lyssna mer än man pratar. Vi har som sagt haft den här diskussionen ganska länge. Ministern har förhoppningsvis lyssnat, men det har tyvärr inte hänt så mycket.
Jag tycker att det skulle vara värdefullt om vi kunde komma längre i den här frågan. Jag ser ytterligare ett problem. Det som håller på att hända nu är att det finns ett stort antal åtgärder inom arbetsmarknadspolitiken. Jag var för inte så länge sedan i kontakt med en person på Arbetsförmedlingen som jobbar med detta.
De ska ju vara affärsmän nu och sälja in idéerna till olika arbetsgivare. Han beskrev det som att det uppstår undanträngningseffekter inom arbetsmarknadspolitiken.
När han ska försöka få en arbetsgivare att anställa en person på lönebidrag handlar det kanske i slutändan om en kostnad per månad på 7 000-8 000 för arbetsgivaren om den lönebidragsanställde har en relativt låg lön.
Samtidigt kommer en annan person från Arbetsförmedlingen med ett annat uppdrag att sälja in en person från till exempel fas 3 eller någon annan arbetsmarknadspolitisk åtgärd och säger till arbetsgivaren: Titta här, du får 4 500-5 000 kronor av mig om du tar hand om den här personen! Samtidigt säger den förste: Du får betala 8 000 kronor.
Man kan tänka sig att det som arbetsgivare inte är så svårt att välja om de här personerna har likvärdiga arbetshandikapp. Det här tycker jag, och det tyckte även den här personen som arbetar med lönebidrag, är ett jätteproblem.
Vi tycker alla att just lönebidraget är speciellt därför att det handlar om ett riktigt jobb, man har en riktig lön och man har ofta kollektivavtalsmässiga löner medan de andra arbetsmarknadspolitiska åtgärderna inte är likadana. För den person som sätts in som någon form av praktikant kan ju faktiskt vara i fas 3 och ha lägre ersättning än vad arbetsgivaren får för att ta hand om honom eller henne. Det här är ett problem som jag försöker beskriva nu.
Vi har alltså en undanträngningseffekt inom arbetsmarknadspolitiken som jag tycker är bekymmersam. Jag skulle önska att ministern kunde kommentera det här och eventuellt ge något förslag på lösning.
Lars Lilja (S):
Jag tycker naturligtvis att det är jättebra att ministern är beredd att titta över taket, men jag hoppas att det inte blir ministern som gör det utan att det blir en ny regering som får titta över taket. Anordnarstödet är som sagt en del, och då måste man fundera på om det bara ska utgå till dem som har den här 80-procentsgränsen eller om det ska kunna utgå till dem som har lite lägre stöd.
Lösningen för den ideella sektorn är faktiskt att man skulle kunna tänka sig att specialbehandla den gentemot övriga aktörer på den här marknaden just av skälet att det är lite speciellt med den ideella sektorn när det gäller deras betalningsförmåga och deras möjlighet att effektivisera verksamheten.
Om jag är lönebidragsanställd hos ett företag som producerar någonting och mitt arbetshandikapp minskar så att jag blir effektivare kan förhoppningsvis företaget tjäna in pengarna på en bättre produktion eller genom att man klarar av sin verksamhet på ett effektivare sätt och kanske kan tjäna lite mer pengar. För den ideella organisationen finns inte den möjligheten.
Man får lite mer hjälp med det man håller på med och det kanske fungerar bättre på kansliet, men det leder inte till att man kan öka intäkterna, för det är per definition inte en ideell organisations uppdrag att öka intäkterna, utan det handlar om att arbeta för medlemmarnas bästa.
På så sätt menar jag att det finns en välgrundad tanke, och det skulle vara välmotiverat att ha en annan form av syn på lönebidragsanställningar just gentemot den ideella sektorn eftersom de inte kan kompensera bortfallet av stöd från staten och Arbetsförmedlingen med ökade intäkter till följd av att den anställda personen gör ett bättre arbete.
Lars Lilja (S):
Anledningen till att jag ställde interpellationen är att jag är, som en del i denna kammare väl känner till, hårt engagerad i kampen mot dopning. I det här fallet blir det landsbygdsministern som ska svara på frågan, eftersom kosttillskott per definition är livsmedel och ministern är ansvarig för Livsmedelsverkets arbete.
Vi kommer måhända att tala lite grann förbi varandra eftersom vi har lite olika ingång i debatten. När det gäller frågan om dopning finns det nu ett antal fall där framstående idrottsmän har ätit kosttillskott som har visat sig innehålla förbjudna medel utan att det har framgått av innehållsförteckningen på burken eller i samband med preparatet.
Det har betytt att dessa idrottsmän - det är män som mest äter kosttillskott i de här sammanhangen - riskerar avstängning i två år. Detta är idrottsmän som satsar på OS i London 2012 som i princip får sin karriär spolierad på grund av att tillsynen och kontrollen av kosttillskott inte fungerar.
Man kan alltid säga att tillverkarna borde ta ansvar för detta. Men det gör de tyvärr inte. Kosttillskott handlar också om att det är många hälsopåståenden. Man ser den riktade reklam som nu finns mot oss äldre. Blir vi trötta ska vi ta det här preparatet, och är vi rädda för att få hjärtinfarkt ska vi ta det här medlet.
Man försöker att få oss att tro att det är något slags quick fix att köpa preparatet som ofta är dyrt. När man väl tittar på hur det fungerar visar det sig att det kanske inte är så effektivt. Det är tyvärr en bransch som inte är riktigt seriös, och det är problemet. Precis som ministern säger är det Livsmedelsverket som har ansvaret för detta.
Men den organisation som ska utföra kontrollen av livsmedel och kosttillskottspreparaten är den kommunala miljö- och hälsoskyddsorganisationen. Det är den som ska göra kontrollerna.
Som det är nu kan man konstatera att i en del större städer har man gjort nedslag, tittat på preparaten, analyserat dem och sett att de innehåller ämnen de inte borde innehålla och att det bryter mot de bestämmelser som finns. Om en kommun gör en sådan upptäckt kan den se till att det blir förbjudet att sälja det preparatet, men då blir det bara i den kommunen.
Vi kan tänka oss hur det ser ut i mindre kommuner. I min egen hemkommun Vännäs till exempel är det två personer anställda inom miljö- och hälsoskydd. De har varken kunskaper eller ekonomiska resurser att göra dessa kontroller. Det är här som jag ser att det stora problemet är. Det finns ingen rejäl kontroll av kosttillskottspreparaten.
Ansvaret ligger på kommunerna, och de flesta kommuner har inte de resurser som krävs för att genomföra kontrollerna. Skulle man upptäcka att någonting inte stämmer med lagstiftningen kan man bara ha saluförbud i den egna kommunen. Det stora problemet är att kontrollen inte fungerar som den ska.
Därför vill jag ställa en fråga till ministern, som i svaret säger att han inte tänker göra någonting. Med det jag nu har sagt, finns det någonting som gör att ministern kan se att problemet är större?