KBLab/rixvox huggingface dataset:
Erik Ottoson (M):
Tack, Emma Wallrup, för ett intressant inlägg i debatten! Jag har läst Vänsterpartiets reservationer, och Emma Wallrup och jag har debatterat postfrågor tidigare. Det är väldigt tydligt att man vill få till en förändring, framför allt vad gäller arbetssituationen på ett visst företag som måhända är statligt ägt, genom förändringar i postlagen.
Min fråga till Emma Wallrup är om det inte vore mer lämpligt att diskutera arbetsplatslagstiftning och om det verkligen är något som ska diskuteras specifikt för ett statligt företag. Sedan förstår jag den mjuka övergången som Emma Wallrup vill uppnå till ett mer digitaliserat sätt att förhålla sig till verkligheten.
Det kan väl låta sympatiskt, men det jag är lite orolig för är att vi riskerar att landa i någon form av hämmande av digital utveckling. Jag tror att den digitala utvecklingen snarare är vägen framåt för landsbygden. Sedan är det självfallet så att de som känner att de inte bemästrar den formen av betalningslösningar ska ha en fortsatt god samhällsservice.
Min fråga till Emma Wallrup blir också: Vore inte samdistribution av tidningar och post ett sätt att möjliggöra den mjukare övergången till ett digitaliserat samhälle, utan att för den sakens skull lägga någon hämsko på digitaliseringen i sig?
Erik Ottoson (M):
Jag blir lite tagen av den väldigt omfattande retoriken och märker att Emma Wallrup brinner för de här frågorna. Det är väldigt bra. Det som slår mig är att ingenstans längs vägen upplevde jag några konkreta förslag om hur det här ska uppnås mer än att vi ska spola tillbaka bandet.
På något sätt ska vi tvinga upp brevvolymerna så att det blir mer lukrativt att bedriva postverksamhet, alternativt bara förstatliga hela rasket och då inte bekymra oss över hur mycket post folk egentligen behöver skicka utan ha ett oförändrat postväsen i alla fall. Att det inte behöver finnas någon direkt koppling mellan hur posten arbetar och hur mycket post man ska behöva skicka är då den andra varianten. Jag ställer mig själv väldigt frågande till båda delarna.
Jag tror att vi kommer att behöva acceptera att posten genomgår en stor förändring. Och ibland svider förändring; det är helt riktigt. I en bransch som sakta men säkert håller på att krympa, beroende på en större samhällsförändring, kommer det att bli stora förändringar. Man kan inte garantera samma nivå som tidigare.
Vad sedan gäller arbetsmiljölagstiftningen ska man självfallet inte behöva må dåligt av att gå till jobbet, men det är ju ett arbetsgivaransvar som vi i den här kammaren inte riktigt bär. Vårt främsta verktyg där är antingen lagstiftning eller ägardirektiv. Lagstiftningen på området är väldigt tydlig, och ägardirektiven tror jag är fel väg att gå.
Jag tror att det finns en fara med att Emma Wallrup står i riksdagens talarstol och förespeglar att vi på något sätt kan lösa det här genom ett klubbslag från herr talmannen. Det skapar förväntningar som vi aldrig kan infria. Jag återgår till frågan. Skulle det inte kunna vara så att samdistribution skapar bättre förutsättningar för den här mjuka övergången och också skapar bättre förutsättningar för en bra situation på arbetsmarknaden?
Erik Ottoson (M):
Tack, statsrådet, för svaret, även om det var kort och en smula fantasilöst! Men det har statsrådet uppvägt i andra interpellationsdebatter. Där har fantasin flödat friare. Frågan om Bromma är ett kärt återkommande ämne där jag och statsrådet har helt olika utgångspunkter.
Hans parti förordar att man ska lägga ned Bromma flygplats och i stället bygga bostäder i området, medan mitt parti hävdar motsatsen, att vi ska behålla Bromma flygplats och att bostadsbyggandet i Stockholm endast kan få fart om vi fortsätter att ha goda förbindelser med resten av landet och resten av världen. Vi tror att det är så man ska ta sig framåt. Vi har två helt olika uppfattningar.
Nu är det gudskelov min uppfattning som riksdagen delar och statsrådet befinner sig i tydlig minoritet vad gäller sakfrågan. Det här börjar mer och mer likna förhållandet mellan en sträng förälder och ett olydigt barn där riksdagen gång på gång säger åt regeringen att nej, så här får ni inte göra, Bromma flygplats ska vara kvar. Men regeringen stretar emot och drar ut på det hela. Herr talman!
Jag är uppfostrad med att ord från en förälder ska följas och att det inte är förhandlingsbart. Nu har vi sagt till statsrådet och regeringen två gånger. Kommer vi att behöva säga till en tredje gång?
Erik Ottoson (M):
Mehmet Kaplan delar inte min syn på föräldraskap, och jag har gudskelov ännu inte blivit förälder. I stället menar han att det handlar om lagar och förordningar. Absolut, låt oss därför ta upp lagarna och förordningarna och se hur rimligt nuläget egentligen är utifrån dem.
Regeringen har fått två tillkännagivanden där riksdagen, som tillsätter regeringen - riksdagen, på vars nåder statsrådet är statsråd - tydligt har meddelat sin uppfattning. Dessutom har regeringen fått anmärkningar vid konstitutionsutskottets granskning av regeringen. Man har varit glasklar.
Statsrådet har varit statsråd i mer än ett år, och jag kan inte låta bli att fråga: Hur svårt ska det vara? Det är enkelt, herr talman. Det är oerhört enkelt. Det handlar om två tillkännagivanden, om prickning i KU, om att statsrådet är statsråd för att riksdagen har tillsatt en statsminister som sedan har utnämnt honom, inte av någon annan anledning.
Det här blir mer och mer en fråga om trots. Jag återkommer till jämförelsen med allmänt barntrots gentemot en förälder, för det här börjar allt mer likna det. Det tar tid att sätta stopp för något som borde ha kunnat stoppas redan före sommaren, egentligen redan före våren. Det är fullständigt korrekt att statsrådet står här och säger att frågan fortfarande bereds i Regeringskansliet.
Vi kan prata om de förordningar som reglerar vad statsrådet får och inte får säga i en interpellationsdebatt, men det är tillräckligt bekymrande att frågan fortfarande i detta nu bereds i Regeringskansliet. Allvarligt talat, herr talman och statsrådet, det är inte tillfredsställande. Det är för sent, och det är ett uppenbart trots mot riksdagens tydliga instruktioner.
Erik Ottoson (M):
Det är mycket riktigt så att regeringen inte är den första regering som har fått tillkännagivanden riktade mot sig. Det är dock den första regering som har fått över hundra tillkännagivanden riktade mot sig under det första året i regeringsställning. Det är den första regering som har fått så här tydliga tillkännagivanden, till exempel om att avsluta en utredning.
När man talar om vad som behöver beredas i Regeringskansliet, herr talman, och om vi bortser från statsrådets mindre subtila härskartekniker gällande vad man lär sig i vilka skeden av livet och vilken position han anser sig befinna sig i som gör att han kan tala om för mig hur saker och ting fungerar kan vi konstatera att nedläggning av en utredning inte är något som behöver beredas särskilt länge. Att få fram lagstiftning är dock en helt annan sak.
Då måste man utreda och bereda i mycket längre led - absolut. Men att stoppa arbetet med att ta fram ett oönskat förslag kräver inte någon längre handläggningstid. Däremot kan jag föreställa mig att dialogen mellan Socialdemokraterna och Miljöpartiet i Regeringskansliet kan behöva lite längre handläggningstid. Jag har noterat att Miljöpartiet haft en del motgångar den senaste tiden, och jag föreställer mig att man inte är upplagd för fler. Problemet är att detta möjligen blir en bricka i spelet. Herr talman!
Jag är bekymrad över det sätt på vilket statsrådet väljer att bemöta detta. Jag har varit det under en längre tidsperiod, och vi är många som delar oron. Detta är inte något som behöver innebära lång handläggningstid.
Jag återkommer till min slutgiltiga fråga till statsrådet: Hur svårt kan det vara att förstå att vi vill behålla Bromma flygplats, att vi inte vill behålla den person som ska lägga ned Bromma flygplats och att det är statsrådets uppgift att leverera detta till riksdagen?
Erik Ottoson (M):
Jag delar uppfattningen att det inte ska styras från Näringsdepartementet. Men Näringsdepartementet och framför allt infrastrukturministern kan ju ha en betydande och ledande roll i att påmana, stimulera och verka för att ett sådant arbete kommer till stånd. Man kan använda sitt, i brist på ett bättre begrepp, politiska ledarskap för att försöka få detta till stånd.
I kontakter med till exempel SKL eller genom tydliga signaler till marknaden kan man föra fram att om dessa problem på kollektivtrafikmarknaden inte löses av er verksamhet kommer vi att mot vår vilja vara tvungna att från statligt håll gå in och styra upp detta.
Oavsett utförare har regeringen som leder landet och vi som lagstiftar i detta hus ett ansvar för att se till att det funkar. Det jag är ute efter är att vi inte ska behöva låta det stå i träda för att sedan återkomma till det och inte finna någon annan utväg än att börja lagstifta om sådant vi egentligen inte vill lagstifta om.
Vad gäller det intermodala resandet och upphandling håller nog statsrådet och jag helt och hållet med varandra. Vi kommer att kunna hitta nya intressanta sätt att göra detta på. Så till gränsdragningsfrågan när det gäller trafikplikt.
Jag hävdar inte att man ska ta bort trafikplikten, och jag delar uppfattningen att en stor del av kollektivtrafiken kommer att behöva vara subventionerad utifrån behov av kollektivtrafik som kanske inte på marknadsmässiga villkor bär sig helt och hållet.
Det vore dock synd om man höll tillbaka sådant som inte behöver kosta skattepengar och frivilligt utan att det är nödvändigt betalar skattepengar för sådant som kunde vara gratis för skattekollektivet givet att det fick rätt förutsättningar och att man inte subventionerade sönder den marknaden. Har statsrådet någon tanke om det?
Erik Ottoson (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Det stämmer mycket riktigt att jag och statsrådet har diskuterat de här frågorna tidigare. De tål att diskuteras. Det finns väldigt många olika dimensioner i de problem som kan uppstå och i de möjligheter som kommer fram när drönare blir vanligare, billigare och enklare att tillgå.
Vi måste såklart sätta värnandet av säkerheten i främsta rummet, samtidigt som vi måste lyckas ta vara på de möjligheter som drönarna skapar i form av bättre samhällsservice och kommersiella möjligheter. Jag hör vad statsrådet säger om den verksamhet som nu pågår i Regeringskansliet och på Transportstyrelsen. Det är mycket glädjande.
Det som sker på EU-nivå tar inte på långa vägar hand om alla de aspekter som kommer att behöva beaktas när det gäller drönartrafiken. Man beaktar i huvudsak de frågor som rör det internationella förhållningssättet till drönare med gemensamma standarder, säkerhetssystem och annat som sker på internationell basis.
Det kommer fortfarande att finnas mycket kvar för oss att ta hand om på nationell nivå när det internationella arbetet är klart. Jag har i en tidigare interpellationsdebatt - jag tror att det också var med statsrådet Anna Johansson - citerat min far, som när jag var liten brukade säga: Se dig omkring! Du lever på stenåldern. Om bara några år kommer man att se tillbaka och tycka att vi var hopplöst omoderna där vi befinner oss i dag.
Samma sak gäller nog här. Vi befinner oss i startgroparna när det gäller drönarna. Om några år kommer vi att se tillbaka och undra varför vi inte var mer framsynta. Fru talman! De problem som uppstår blir också hämmande på utvecklingen av drönarverksamheten.
Om säkerheten i luften inte kan garanteras blir det också hämmande för ryktet för den här formen av teknik och för de förutsättningar man får som aktör på marknaden. Man behöver långsiktigt tydliga regler. Det som nu kommer att regleras på EU-nivå är sådant som bedöms innefatta en större säkerhetsrisk.
Man går ned från den tidigare definitionen, 150 kilo, och börjar nu i stället tala om saker som kan framföras med eller utan betydande risk. Men det som hamnar under den nivå som EU lägger sig på är tills vidare en nationell angelägenhet. Här finns stora möjligheter men också stora risker. Det är något som det är oerhört viktigt att förhålla sig till.
Min fråga till statsrådet som uppföljning på detta blir: Är statsrådet nöjd med det regelverk och den säkerhetssituation vi har i dag? Kan hon med trygghet säga att hon med det regelverk vi har i dag inte ser framför sig att vi råkar ut för några obehagliga olyckor i framtiden?
Erik Ottoson (M):
Jag skulle snarare vilja säga så här: Jag tror att vi har stora anledningar att bekymra oss över att saker och ting inte kan komma till stånd snabbare än statsrådet nu annonserar att de kan. Om Transportstyrelsen skulle komma fram till att man behöver göra någonting även på lagstiftningsområdet kommer det att behöva utredas utifrån de beredningskrav vi har i fråga om ny lagstiftning. Det kommer att behöva tröskas genom de politiska kvarnarna i ett par vändor.
Innan vi har någonting för beslut i den här kammaren, ifall det skulle behövas, är risken att det har gått väldigt lång tid och att vi har en situation i luftrummet som visar sig vara ohållbar. Man kan som politiker välja en av två utgångspunkter. Antingen bestämmer man sig för att ligga i framkant och driva på utvecklingen eller bestämmer man sig för att sätta sig i baksätet och åka med sina myndigheter medan de kör.
Det är beklagligt att statsrådet väljer den andra varianten där man förlitar sig helt och hållet på att myndigheterna ska flagga om det behövs någon form av politisk ambition. Personligen tycker jag att de politiska ambitionerna är någonting som vi politiker ska stå för. Statsrådets ingångar och utgångsvärden i den här debatten visar inte på någon direkt politisk initiativförmåga i de här frågorna. Man säger: Ja, om Transportstyrelsen flaggar för någonting kommer vi absolut att göra det.
Men var är den politiska ambitionen? Jag tror att det behövs en ganska tydlig politisk ambition när det gäller den här formen av teknikutveckling. Därvidlag tror jag att jag och statsrådet även den här gången kommer att avsluta debatten med att vara oense.
Erik Ottoson (M):
Om vi börjar där statsrådet började, kring vilka incitament det är som driver folk till att välja kollektivtrafiken framför andra trafikslag, håller jag helt och hållet med henne. Det var lite grann det jag menade med bättre service. Jag använde möjligen ett samlingsord för det som statsrådet sedan benade ut, och det var bra att hon gjorde det.
Vad gäller den andra frågan, som statsrådet avslutade med, är det trots allt så att SJ under den period som det var statligt ägt arbetade fram till exempel sin plattform för bokningar och den formen av system.
Även om SJ ligger på marknaden och agerar som en aktör just nu kan vi inte utesluta att man har en otillbörlig marknadsfördel från den tid då man var statligt ägd och hade tillgång till skattepengar för att bedriva sin verksamhet. Det är utifrån den principen som jag talar.
Det här blir ännu mer relevant när man talar om de regionala kollektivtrafikmyndigheterna som bedriver sin egen trafik där i snitt hälften av kollektivtrafikens kostnader går via skattsedeln. Såväl en socialdemokrat som en moderat kan utan bekymmer konstatera att det är mycket skattepengar som går in i detta.
En sådan här plattform för att nå ut till resenärer bör kanske snarare vara någonting som anses vara en konkurrensneutral tjänst som samtliga kan anslutas till, mot erforderlig ersättning såklart, på samma sätt som sker vid många andra tillfällen.
Det är inte så att SJ har varit fritt i konkurrensen under alla tider och att det inte finns någon historia att ta hänsyn till här. Det finns många andra tillfällen då man har avreglerat saker och ibland har behövt tänka en vända till - blev det hundraprocentigt rätt? Jag är den första att vilja återgå till sådana tankar.
Erik Ottoson (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Det är en sak som man ofta säger för att man ska säga det i en interpellationsdebatt, men den är gången menar jag det också. Tack så hemskt mycket för svaret! Och förvåningen i statsrådets anlete går inte att ta miste på. Jag upplever att man verkligen har tänkt igenom detta. Man har en plan för detta, och nu måste den sättas i verket. Det är väldigt bra, herr talman. Återigen: Tack, statsrådet för svaret!
Det kvarstår dock några frågor som jag skulle vilja ha utredda. Jag har tidigare haft debatter i kammaren om just e-förvaltning, och då har regeringens statsråd som svarar för frågorna varit statsrådet Shekarabi. Vi har bland annat talat om behovet av öppna data, och då har det fallit i statsrådets Shekarabis hägn.
Regeringen instiftar nu ett råd som bland annat kommer att ta hand om dessa frågor. Det kommer att ledas av statsrådet Kaplan som också kommer att svara på frågorna. Det skulle vara intressant att känna till vilket statsråd det är som tar ansvar just för e-förvaltningsfrågorna, om det är statsrådet Shekarabi eller statsrådet Kaplan.
En oerhört viktig del om man ska få det här att falla väl ut är, som statsrådet själv är inne på, en tydlig styrning. Utöver den politiska styrningen som sker från statsrådsnivå tror jag att det är viktigt med en tydlig styrning från den tjänstemannanivå som ligger strax under den politiska.
Statsrådet och jag har många gånger diskuterat vad statsråd får och inte får göra, och det finns vissa gränser, tillstår även jag, för vad ett statsråd kan göra i sin tjänsteutövning utan att riskera att bli anklagad för ministerstyre.
Även om jag har stor tilltro till statsrådets förmågor är han begränsad. Därför vill jag veta om regeringen har utsett någon på tjänstemannanivå som har möjlighet att sätta ned foten där foten behöver sättas ned, som har möjlighet att ta de här besluten. Ska vi kalla det för en statlig it-general? Vi kanske inte ska använda det begreppet för mycket, men bara för att statsrådet ska förstå ungefär vad det är jag är ute efter.
Det är oerhört viktigt för att kunna hålla uppe hastigheten i de här reformerna som behöver ske i statens förvaltning och i statens sätt att möta människor på den digitala arenan och hålla uppe effektiviteten i det arbetet, för vi har inte en dag att förlora. Vi behöver hålla tempot uppe, eftersom förändringstakten på den här arenan är så snabb.
En ännu större utmaning som statsrådet också berör är hur vi ska få alla kommuner i det här landet - de är ganska talrika - att marschera i ungefär samma riktning. De flesta kommuninvånare och medborgare vill mötas av ungefär samma tekniska lösning, oavsett på vilken sida av en geografisk kommungräns man står. Det är viktigt att vi har gemensamma standarder, vilket statsrådet var inne på.
Även här tror jag att det behövs ett tydligt ledarskap, och jag är mycket intresserad av att höra statsrådets tankar om hur man från central nivå kan möjliggöra detta.
Erik Ottoson (M):
Jag tackar statsrådet för att han utvecklar sitt svar. Jag tror att han är något på spåret när det gäller behovet av att vara förutsättningslös i diskussioner och att ha högt i tak vad gäller arbetet i ett sådant här råd. Jag har fullt förtroende för att de som har rekryterats till rådet klarar av sin uppgift. Statsrådet gjorde dessutom en topprekrytering när han tog in kommundirektören från min hemkommun, Vesna Jovic.
Det är bara att gratulera. Det är inte en lätt uppgift att få alla myndigheter och statsråd att marschera i samma riktning och framför allt inte alla kommuner där det råder många olika politiska uppfattningar om vad som är rätt och fel och väldigt olika ambitionsnivåer.
Jag har full förståelse för att det viktigaste för en liten kommun med ett sviktande invånarantal inte är att satsa på nya stora it-reformer för bygglovshantering etcetera. Där kan det vara skönt att fortsätta i gamla hjulspår.
Därför behövs en stor stimulans och kanske ibland en fast hand som leder kommunerna i rätt riktning så att vi ser till att det tillhandahålls samma kvalitet på den digitala servicen oavsett var i Sverige man bor. Man får dock inte inkräkta på det kommunala självstyret, som är en viktig princip som jag tror att många ställer sig bakom.
Detta går ut över effektiviteten i de satsningar som sedan görs och över hastigheten med vilken de kan göras eftersom just samordning och att man har många olika aktörer som drar i samma riktning är viktigt. Rådet är en bra början på det. När jag läste pressmeddelandet om att rådet skulle inrättas blev jag positivt överraskad över att man gör detta.
Jag kanske inte borde ha blivit överraskad, men så var det i alla fall. Jag hade en förhoppning om att rådet också skulle kunna få en mer exekutiv roll. Nu beskriver statsrådet att den snarare kommer att ligga på enheten inom Näringsdepartementet. Jag förstår att man kommer på idéerna i rådet och utför dem genom Näringsdepartementet.
I utförandet kommer både statsrådet och jag att behöva vara vaksamma på att man behåller effektivitet och hastighet och att man lyckas använda den samsyn som ett sådant här råd kan ge. Jag har stort förtroende för kommundirektör Vesna Jovic från min hemkommun.
Men hon är ensam representant för kommunsektorn i rådet, och kommunsektorn är en mycket viktig del om vi ska få it-Sverige att marschera framåt i rätt riktning. Jag har några följdfrågor till statsrådet. Kan statsrådet hålla öppet för att man kommer att behöva vidta ytterligare åtgärder för att få med just kommunsektorn på tåget?
Att SKL är med innebär inte att alla kommuner per automatik är med. Vad kan han i så fall tänka sig att använda för verktyg i sin verktygslåda?
Erik Ottoson (M):
Jag tackar statsrådet för de utvecklade tankegångarna. Vi nördar ägnar oss mycket åt detta. Jag vill tydliggöra vad jag menar med begreppet effektivitet, för det finns absolut ett sådant begrepp. Den statliga förvaltningen ska vara effektiv, och där är digitaliseringen ett verktyg.
Effektiviteten i att ta fram digitala verktyg blir också väldigt viktig eftersom utvecklingen på området hela tiden är så snabb. Det är en stor utmaning för hela statsförvaltningen, inte minst det område som utbildningsminister Gustav Fridolin har ansvar för, för att se till att skolan har den kompetens som krävs.
Kompetensen att införa och implementera effektivt och i rätt tid är också något som jag tror att man kan behöva dela på över kommungränser, så att man inte ligger två år efter i utvecklingen hela tiden. Det är tyvärr alltför vanligt i det offentliga Sverige, där upphandlingar tar lång tid.
Upphandlingsinstrumentet är heller inte det absolut lättaste att använda när man har att göra med ständigt föränderlig materia, om man inte upphandlar korta kontrakt väldigt ofta. Då finns problem med det i stället. Jag tror att vi behöver se över detta. Jag ska knåpa ihop en interpellation till statsrådet Shekarabi och grotta ned mig ytterligare lite i hur vi kan arbeta med upphandlingar och effektiv e-förvaltning.
Min slutgiltiga fråga till statsrådet blir: Hur ser han på hur vi kan uppnå effektivitet i implementeringen på ett ännu bättre sätt? Vilka ytterligare åtgärder kan man vidta för att implementeringen av de nya teknologiska framstegen ska bli så bra som möjligt?