KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ludvig Aspling (SD):
Johanna Haraldsson har alltså aldrig hört talas om en proposition som heter Sverige, framtiden och mångfalden - från invandrarpolitik till integrationspolitik . Den här proposition fastslår explicit vad Socialdemokraterna menar med integrationsbegreppet. Känner man inte till detta undrar jag faktiskt vad man har i den här debatten att göra.
Men om vi går vidare till det som kallas för "en mångfald värderingar", vilket är en grundbult i detta dokument, skulle jag vilja ställa en liten uppföljningsfråga. Enligt den här propositionen ska samhället präglas av en mångfald av värderingar, utan en begränsande princip. Alla värderingar som kommer från andra platser ska alltså vara välkomna. Jag kan se ett antal situationer där detta orsakar problem.
Ett exempel är så kallat hedersförtryck, som flera debattörer i den här debatten har lyft. Enligt den definition som finns i det här dokumentet anser Socialdemokraterna att alla värderingar är välkomna.
Hade jag skrivit samma dokument hade jag skrivit ungefär så här: en mångfald av värderingar inom ramen för vad som är acceptabelt med hänsyn till de mänskliga rättigheterna, till exempel, eller vad som är acceptabelt i ett demokratiskt samhälle eller något sådant. Varför valde Socialdemokraterna att definiera integrationsbegreppet så brett att alla värderingar ska vara välkomna?
Ludvig Aspling (SD):
Hur väl integrationspolitiken lyckas kan ju mätas på lite olika sätt. I budgetpropositionen presenterar regeringen siffror som gäller till exempel arbetslöshet och skolresultat för utrikesfödda. Där finns det skillnader. Jag tror dock att det finns andra aspekter på detta där skillnaderna är ännu större.
Till exempel skriver Brå i sin rapport Tystnadskulturer från 2019 på sidan 46: "Några intervjupersoner menar att vissa utlandsfödda brottsoffer inte uppfattar relationsvåld som något brottsligt. Detsamma kan gälla handlingar som i Sverige betraktas som barnmisshandel. Det beskrivs inte som en fråga om ren kunskapsbrist, utan att det handlar om normsystem."
Ytterligare ett exempel på värderingar som är lite annorlunda jämfört med vad som är normalt i Sverige finns i Statskontorets rapport från 2018, där det talas om "traditioner och kulturer som utestänger kvinnor från arbetskraften". Det finns ett otal källor som bekräftar detta, det vill säga att normer och värderingar skiljer sig åt, ibland ganska kraftigt och ibland med allvarliga konsekvenser.
Jag vill därför fråga Ali-Elmi: Varför är den kulturella aspekten av integration ingenting som regeringen är intresserad av att mäta när man presenterar resultat i budgetpropositionen? Jag tycker till exempel att normsystem som rättfärdigar barnmisshandel är ett betydligt större och allvarligare problem än arbetslöshet och skolresultat. Håller inte Ali-Elmi med om det?
Ludvig Aspling (SD):
Ali-Elmi påstår att jag beskriver problemet på ett felaktigt sätt. Jag vill bara påpeka en gång till att jag alltså läser innantill ur en rapport från Brå. Brå är ju en expertmyndighet under regeringen, den regering som Ali-Elmis parti ingår i. Litar hon inte på den kanske hon ska lämna det partiet. Citatet ur motionen känner jag inte igen.
Men när man talar om föreningar baserade på etnisk grund, vilket jag misstänker är det som åsyftas med det som Ali-Elmi anför, handlar det alltså inte om någon enskild etnicitet, utan det finns en mängd olika. Jag vet inte exakt hur många, men vi pratar om kanske 30, 40 eller 50. Men låt oss återgå till frågan, för jag hörde inget svar. Jag kanske ska upprepa den en gång till.
När regeringen presenterar resultat för integrationspolitiken lämnar man den kulturella aspekten av integrationen helt utanför. Det handlar uteslutande om skolresultat, arbetslöshet och hälsa. Varför gör man det? Vi tycker att den kulturella aspekten av integration är väldigt viktig, för många människor i Sverige far illa på grund av värderingar som helt enkelt inte är acceptabla i ett demokratiskt samhälle.
En sådan kommer till uttryck i den rapport från Brå som jag hänvisar till, där det står att människor ser barnmisshandel som något acceptabelt och att det är en del av ett normsystem. Jag noterade att Ali-Elmi i sitt anförande sa att integration är en process från två håll. Det vill säga att de som flyttar till Sverige ska anpassa sig till viss del, och vi som redan bor här ska anpassa oss till viss del. Okej, fine!
Kan Ali-Elmi då förklara hur man ska hantera normsystem som rättfärdigar barnmisshandel? Det är återigen alltså inte jag som påstår att de finns, utan det är Brå, regeringens egen expertmyndighet.
Ludvig Aspling (SD):
Anledningen till att pandemin har fått så svåra ekonomiska konsekvenser som den fått är eurosamarbetet. Euron låser fast vissa medlemsstater i en närmast hopplös situation. Eftersom de saknar en egen valuta har de inte möjlighet att göra sina egna industrier konkurrenskraftiga.
De har väldigt svårt att konkurrera med framför allt Tyskland, och situationen har blivit ännu knepigare i och med Kinas statsstödda exportsektor som gör att de har ännu svårare att konkurrera utanför unionen. Eurosamarbetet får också den effekten att kapital koncentreras till de mer framgångsrika regionerna i EU, till exempel Tyskland, och det ökar dessutom ojämlikheten inom länder, mellan rika och fattiga.
Trots detta står Liberalerna fortfarande bakom tanken på att Sverige ska gå med i eurosamarbetet.
Nobelpristagaren i ekonomi Joseph Stiglitz, skriver i sin analys av eurokrisen från 2016 - boken heter kort och gott Euro , ett tips till Fredrik Malm nu i sommar - att en av anledningarna till att Sverige har klarat sig relativt bra under de senaste decennierna är just att vi valde att stå utanför euron. Det här är ett fundament för Sveriges ekonomi just nu.
Det är alltså hans analys. Den fråga som jag vill ställa till Fredrik Malm är: Hur är det möjligt att man inom Liberalerna fortfarande inte har insett att eurosamarbetet är dödsdömt på lång sikt? Det här samarbetet kan inte överleva hur länge som helst. Ju mer pengar vi pumpar in i dessa system nu, desto mer pengar kommer vi att förlora när det oundvikliga händer och eurosamarbetet bryts upp.
Ludvig Aspling (SD):
Jag tror att Fredrik Malm missuppfattar mig lite grann. Jag säger inte att det är euron som är orsaken till pandemin; jag säger att det är euron som är orsaken till att inte länderna själva kan hantera den ekonomiska kris som följer i pandemins spår. Sverige hade inte behövt någon coronafond. Vi hade inte behövt hjälp av andra länder på det sättet för att låna upp pengar. Vi hade klarat det själva. De andra länderna nere på kontinenten hade stått betydligt bättre rustade om de hade haft sina egna valutor.
Det här råder det inte en vetenskaplig konsensus kring, men det finns väldigt starka röster inom den ekonomiska vetenskapen som talar för just det. Det jag återigen vill fråga Fredrik Malm om är detta: Hur är det möjligt att inte någon inom Liberalerna har uppmärksammat att euron inte fungerar som valuta? Interndevalveringar var ju någonting som Fredrik Malm själv tillstod är ett problem.
Det är det naturligtvis. Det är någonting som troligtvis skulle drabba även oss om vi var medlemmar i euron. Det är i alla fall inte omöjligt. Det är inte ett optimalt valutaområde. Det är fullständigt uppenbart. Det har, även det fullständigt uppenbart, gagnat Tyskland enormt mycket på andra länders bekostnad.
När en extern chock sedan är verklighet, det må vara en finanskris, pandemi eller vad det nu kan vara om tio år, drabbar chocken olika områden olika mycket. Detta skapar väldigt stora problem. En del av unionen lånar pengar, och en del av unionen lånar ut pengar. Jag vill helt enkelt att Fredrik Malm svarar på frågan.
Har ingen inom Liberalerna märkt att unionens valuta, euron, inte fungerar?
Ludvig Aspling (SD):
Ett av de största misstagen inom EU-politiken som den här regeringen har begått sedan den tillträdde var att underteckna den så kallade sociala pelaren. Skälet till att man valde att skriva under detta dokument och dessutom ta initiativ till detsamma kan jag bara spekulera om. Min misstanke är att man gärna ville sätta sitt namn på ett dokument som man hoppades skulle bli historiskt viktigt eller att man ville framhäva sin egen arbetsförmåga på något sätt.
Konsekvenserna av denna plan är delvis väldigt allvarliga. De leder till ökade utgifter för Europeiska unionen, utgifter som redan är för stora i dag, och mer lagstiftning bland annat om minimilöner. Här har regeringen en inställning som är svår att begripa.
Regeringen påstår att Europeiska unionen inte har behörighet att lagstifta om minimilöner på ett sätt som skapar rättigheter för enskilda. Där är vi helt eniga. Vi tycker också att det är helt omöjligt att läsa fördraget på något annat sätt än att det förslag som ligger på bordet, i den mån det skapar rättigheter för enskilda, strider mot EU:s grundlag.
Men regeringen har också inställningen att den sociala pelaren inte på något sätt utökar Europeiska unionens behörighet. Dessa två ståndpunkter går inte ihop.
Om man anser att unionen inte har rätt att lagstifta om minimilöner på det sätt som nu sker, och denna lagstiftning nu ligger på bordet och kan antas relativt snart med kvalificerad majoritet, då har kommissionen per definition utökat unionens behörighet. Det är helt självklart. Jag skulle gärna vilja att statsrådet reder ut detta något udda ställningstagande.
Ludvig Aspling (SD):
Jag tackar statsrådet för ett utförligt svar men dock inte ett svar som är precist nog. Det som statsrådet säger är att fördraget inte har förändrats. I och med den sociala pelaren har fördraget alltså inte förändrats, och unionens befogenheter ligger därmed fast. Men det är inte det som jag säger. Mitt argument var inte att man hade förändrat unionens befogenheter de jure i fördraget. Det har jag aldrig påstått, och det har ingen från vårt parti påstått.
Det som jag påstår är att det finns andra sätt att utvidga unionens behörighet, nämligen genom att använda ECJ:s, alltså EU-domstolens, praxis. Det är så man kommer att göra i detta fall. Man kommer att lägga fram ett förslag som vi båda tycker strider mot fördraget. Det går utanför de befogenheter som fördraget ger unionen.
Men förslaget, om det antas, kommer att bekräftas av EU-domstolen och därmed bli en del av dess praxis och därmed bli lag i Europeiska unionen. Alltså har Europeiska unionens behörighet utvidgats utan att någonting har ändrats i fördraget. Jag tycker att det är detta problem som statsrådet nu måste förklara.
Hur kan man säga att den sociala pelaren inte utvidgar unionens behörighet när ett förslag som är direkt sprunget ur den sociala pelaren, förslaget om minimilöner, strider mot fördraget men som med största sannolikhet kommer att bekräftas av domstolen om det antas? Det är alltså inte fråga om att man skriver om fördraget utan att EU-domstolens praxis puttar unionens behörighet framåt.
Ser inte statsrådet att det är ett problem?
Ludvig Aspling (SD):
Det vi ser som kanske mest problematiskt i kommissionens arbetsprogram är förslaget om minimilöner, vilket verkar vara ett direkt och reellt hot mot den svenska modellen för lönesättning. Bakgrunden till förslaget är den så kallade sociala pelaren, ett politiskt inriktningsdokument som antogs i Göteborg år 2017 på initiativ av bland annat statsminister Stefan Löfven.
Punkt 6 i deklarationen om den sociala pelaren innehåller en uttrycklig hänvisning till frågan om minimilöner, och utkastet till direktiv om minimilöner hänvisar till deklarationen på inte mindre än åtta platser. I dag påstår ju regeringen att man vill kämpa emot det här direktivet, vilket framstår som något motsägelsefullt.
Det jag tror har hänt är att statsministerns ego har gjort att han helt enkelt har skrivit på någonting som han hoppades skulle bli historiskt utan att ta hänsyn till de konsekvenser som kan komma av förslaget. I en kort intervju efter toppmötet påstod statsministern att det var en skröna att pelaren skulle leda till ökad överstatlighet, men så verkar inte riktigt vara fallet.
Jag skulle därför vilja fråga Annika Strandhäll om hon så här i efterhand kan tillstå att detta var ett misstag.
Ludvig Aspling (SD):
Nej, jag har inte studerat Annika Strandhälls karriär i detalj, men jag tycker inte att det är relevant för debatten. Annika Strandhäll påpekar vad man kommer att göra framöver och att man kommer att kämpa emot detta. Ja, jo, det är ju gott och väl, men min fråga handlade inte om det. Min fråga handlade om huruvida man så här i efterhand kan tillstå att den sociala pelaren var ett misstag. Annika Strandhäll kan ju påstå att det inte finns någon koppling mellan pelaren och förslaget om minimilöner, men fakta är ändå fakta.
I svart på vitt står det på åtta platser i utkastet till direktiv att detta sker med hänvisning till den sociala pelaren. Det går inte att förneka detta. Som jag sa i mitt första anförande innehåller också punkt 6 i den sociala pelaren en uttrycklig hänvisning till frågan om minimilöner. Kopplingen går inte att förneka.
I stället för att ducka för frågan skulle jag vilja att Annika Strandhäll gör ett försök till. Var det ett misstag att skriva under den här deklarationen?
Ludvig Aspling (SD):
Frankrike utsattes nyligen för en rad synnerligen brutala terrorbrott. Brottsligheten riktar sig inte bara mot enskilda, utan det framgår med all önskvärd tydlighet att måltavlan för dessa terrorbrott är den franska sekulära demokratin.
Vi välkomnar att Frankrikes president Emmanuel Macron så tydligt markerar mot islamismen och uttalar ett otvetydigt stöd för den franska sekulära konstitutionen, för frihet, jämlikhet och broderskap. Men det är ett budskap som tyvärr inte delas av alla.
Islamister på höga positioner runt om i världen har i stället valt att fördöma Macron, till exempel Malaysias före detta premiärminister Mahathir bin Mohamad, som anser att muslimer har rätt att döda miljontals fransmän, Turkiets president Erdogan, som uppmanar till ekonomiska sanktioner mot Frankrike, eller imamen och ledaren för den så kallade för Islamakademin i Malmö.
Genom sina privata sociala medier påstår imamen dels att islam är oförenligt med sekulär, västerländsk demokrati, dels att idén om det sekulära samhället är en rasistnationalistisk ideologi som är värre än den som driver Islamiska staten.
Vidare kallar imamen Frankrike för en skurkstat och Macron för en skurkaktig fjant, och han säger att presidentens tydliga markering mot terrorism är ett angrepp på muslimer och islam.
Allt detta hade kanske inte varit värt att ta upp i en interpellationsdebatt om det inte varit så att Islamakademin samtidigt hade deltagit som en partner i ett projekt som finansieras av just Allmänna arvsfonden för att motverka våldsbejakande extremism i Malmö. Den svenska staten hyr alltså in en person som förespråkar våldsbejakande extremism för att motverka våldsbejakande extremism.
Men året är ju 2020, och ingenting förvånar längre mig. Arvsfonden var av allt att döma fullt medveten om Islamakademins partnerskap och hade också, om man hade brytt sig om att googla imamens namn, kunnat se att han tidigare till exempel har förespråkat dödstraff för personer som vill lämna islam.
Jag vill därför fråga statsrådet dels om hon håller med imamen om att islam är oförenligt med sekulär, västerländsk demokrati och att Macrons agerande är ett angrepp på islam och muslimer i allmänhet, dels om hon ser en risk med att staten anlitar en person som försvarar våldsbejakande extremism för att motverka just våldsbejakande extremism.
Ludvig Aspling (SD):
Detta är inte heller inte första gången som Allmänna arvsfonden har avslöjats med att finansiera islamister. I en rapport från Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, som jag vet att statsrådet är väl medveten om, pekas Arvsfonden specifikt ut som en finansieringskälla för Muslimska brödraskapet, en välkänd islamistisk organisation vars mål är att använda invandring och missionering för att bryta ned och förstöra västvärldens demokratier.
I rapporten står följande: "Det är många miljoner som slussats in från svenska skattebetalare in i världens största islamistiska organisations svenska gren. Det betyder att staten och dess medborgare finansiellt och organisatoriskt hjälpt till att etablera många organisationer med direkt eller indirekt koppling till MB. Många av dessa organisationer erhåller statsbidrag genom t.ex. SST, MUCF och Allmänna Arvsfonden."
Men trots att detta avslöjades 2017 och sannolikt var välkänt innan dess fortsätter miljonrullningen till den islamistiska miljön i Sverige. Det enda som regeringen har gjort är att i vanlig ordning tillsätta en utredning, Arvsfondsutredningen, som lämnade sitt slutbetänkande i september 2018, där man kom fram till att inga fel hade begåtts och att allt var i sin ordning.
Detta är också den här regeringens standard-MO: Man begraver akuta problem i utredningar, gömmer sig bakom tjänstemän och skyller allt på någon annan.
Om vi ändå ska titta lite på den juridiska aspekten av detta, vilken ju tas upp i utredningen, stadgas ändamålet för medel från Allmänna arvsfonden i 5 och 6 § lagen om Allmänna arvsfonden: "5 § Allmänna arvsfonden har till ändamål att främja verksamhet av ideell karaktär till förmån för barn, ungdomar och personer med funktionshinder. 6 § Stöd ur fonden skall i första hand lämnas till verksamhet som är nyskapande och utvecklande.
Sådant stöd får också, om det bedöms som särskilt angeläget, lämnas till anläggningar, lokaler och utrustning." Om vi som exempel tar organisationer som har en tydlig koppling till Muslimska brödraskapet - deras målsättningar är att bekämpa idén om ett sekulärt samhälle och motarbeta demokratin som styrelseskick - kan statsrådet förklara vilken del av ändamålet som detta faller in under: Är det barn, ungdomar eller funktionshindrade som ska dra nytta av detta?
Ludvig Aspling (SD):
Jag har alltså ställt statsrådet inför det faktum att Allmänna arvsfonden finansierar organisationer som syftar till att bekämpa demokratin som idé. I interpellationssvaret sa statsrådet: Arvsfondsdelegationen tillämpar i sin praxis ett demokrativillkor som innebär att stöd inte lämnas till organisationer som inte vilar på demokratisk grund. Det är uppenbarligen inte sant.
Hade det funnits ett sådant informellt demokrativillkor som statsrådet pekar på hade Islamakademin eller Muslimska brödraskapet eller Muslimska brödraskapets olika grenorganisationer i Sverige inte fått en krona av dessa pengar. Men miljonrullningen fortsätter. Det informella demokratikriterium som statsrådet hänvisar till är en chimär.
Statsrådet säger också att en särskild utredare har fått i uppdrag att analysera det föreslagna demokrativillkoret för Allmänna arvsfonden. Uppdraget ska redovisas senast i augusti 2021. Detta är bara ett sätt att skjuta frågan på framtiden. Det som Socialdemokraterna egentligen håller på med är att köpa dessa islamistledares lojalitet genom generösa bidrag i hopp om att de ska leverera röster till socialdemokratin. Detta är inte bra för Sveriges framtid.
Ludvig Aspling (SD):
Sverige lider i dag av en plethora av problem som grundar sig i det faktum att en stor grupp i samhället, som framför allt består av utrikes födda och andra generationens invandrare, lever i stark isolering från resten av samhället. Isoleringen gör att utanförskapet går i arv. Det ger upphov till materiell och kunskapsmässig fattigdom och leder till kulturella värderingar som glorifierar kriminalitet, religiös separatism och missaktning mot majoritetssamhället.
Sverige är samtidigt det land i OECD som spenderar mest pengar på så kallad integrationspolitik men sannolikt också det land som har störst problem med segregation. Frågan är om det är en paradox eller en logisk konsekvens, det vill säga: Ökar segregationen i Sverige trots eller på grund av integrationspolitiken?
För att undersöka den frågan vill jag gå tillbaka till de teoretiska utgångspunkter som ligger till grund för integrationspolitiken och som kommer till uttryck i en proposition som heter Sverige, framtiden och mångfalden - från invandrarpolitik till integrationspolitik .
Enligt förarbetena bygger integrationspolitiken dels på valfrihetsmålet, det vill säga att det ska vara helt upp till den som invandrar att själv välja i vilken del den vill bli en del av majoritetskulturen och majoritetssamhället, dels jämlikhetsmålet, som säger att alla ska ha lika rättigheter och möjligheter, oavsett kulturell bakgrund.
I praktiken innebär detta att en person som kommer till Sverige och som väljer att inte komplettera sin kulturella bakgrund genom att lära sig svenska eller hur kulturen, samhället eller ekonomin fungerar ska ha samma möjligheter och rättigheter till välfärden som en person som anstränger sig för att göra allt detta. Det här ser vi som fullständigt absurt. Jag ser det också som fullständigt självklart att den ekonomiska segregation som vi har i dag är en direkt följd av de två målen.
Jag vill understryka för kammaren att jag vet vad jag pratar om. Jag har bott ungefär sex år utanför Europa. Jag har varit en väldigt välintegrerad invandrare i Japan bland annat. Att bli en del av en helt främmande kultur och en helt främmande arbetsmarknad är mycket svårare än vad många svenskar, kanske framför allt inom Regeringskansliet, verkar förstå.
Det kräver arbete, tålamod, villighet att kompromissa med värderingar, villighet att acceptera en annan arbetsplatskultur, vilket kan vara väldigt svårt i vissa länder, och ofta en villighet att börja om från botten, längst ned på arbetsmarknadens stege.
I många fall kommer inget av detta att hända så länge det är valfritt, och definitivt inte i det fall resten av välfärdssystemet finns där för att kompensera för de personer som väljer att inte göra sitt bästa.
Jag vill därför fråga statsrådet om hon ser en koppling mellan valfrihetsmålet och jämlikhetsmålet och de problem med segregation som vi ser i Sverige i dag och om hon skulle vara villig att ta initiativ till en utredning för att klargöra de effekter som övergången till integrationspolitik har haft på det svenska samhället i ett lite större perspektiv.