Carl Bildt (M):
Det är som Gunnar Andrén säger. Den här diskussionen handlar om två saker. Det är juridiska definitioner och det som Kalle Larsson, och i någon utsträckning Bodil Ceballos också, är ute efter. Det handlar också om att faktiskt kunna påverka och förbättra villkoren för enskilda människor och för samhällena i stort. Jag tänker inte ge mig in i de juridiska hårklyverierna, för jag ser tydligt motiven för den diskussionen. Jag har sagt vad jag avser att säga i den delen.
Men jag kan tala utförligt om den faktiska situationen i de här länderna och vad vi kan göra för att hjälpa dem. Då är det viktigt, som Gunnar Andrén säger, att vi inte kan göra det bättre i Afghanistan genom att gå hem därifrån, vända det ryggen och hoppas att allt blir bättre. Det finns de som förordar den linjen. Det tror jag är fel. Vi måste vara där för att försöka att bygga en fungerande stat. Det innebär att vi måste ge säkerhet. Vi måste hjälpa till med frivilligorganisationer. Vi måste hjälpa till med enskilda människor. Det kan vara svårt. Det kan vara farligt.
Det finns ingen garanti för att det kommer att lyckas. Men att över huvud taget inte ge sig in på detta . Jag vet inte om jag hörde fel, att Kalle Larsson talade om ockupationstrupper i Afghanistan. I den mån han sade det har han inte ens rätt elementära folkrättsliga begrepp klara för sig. Att kalla svenska soldater, killar och tjejer, där borta för ockupationstrupper är, tror jag nog, att visa att man inte riktigt har grepp om ordens riktiga värden. När det gäller Irak är det samma sak.
Vi måste engagera oss, också för att göra det möjligt för flyktingar att återvända. Bodil Ceballos sade att det inte är säkert att de som nu återvänder gör det på grund av att regeringarna vill att de ska återvända. I Irak vet jag att regeringen vill att de ska återvända. När jag var i Bagdad fick jag många rätt kritiska frågor om svensk flyktingpolitik. Man tyckte att det var människor som de behövde i Irak för att göra en insats för landets återuppbyggnad.
Om vi talar om KRG eller den irakiska regionen Kurdistan som vi diskuterade rätt utförligt nyligen är säkerhetssituationen inget avgörande problem. Det finns andra problem som vi var inne på i den delen. Men de är inte av den karaktär som vi diskuterar i denna debatt. Där är säkerhetssituationen under kontroll. Det finns också många som återvänder och bidrar till återuppbyggnaden. Det vi har sett i vissa andra delar av Irak - jag säger i vissa andra delar av Irak - är början till samma tendens.
De 46 000 som har återvänt netto - det är svårt att verifiera siffran i alla sina detaljer - är framför allt från Damaskus och Amman, där man flyttar relativt lätt. De har säkert en möjlighet att flytta fram och tillbaka över den gränsen, någorlunda enkelt, skulle jag vilja säga. Det är en rätt hygglig barometer på hur de själva bedömer det faktiska tillståndet i landet. Vi har sett i Irak att ca 2 miljoner har lämnat landet. 2 1⁄2 miljoner, tror jag faktiskt att det är.
Vi har ytterligare ca 2 miljoner som är internflyktingar. Det är ett förödande omdöme om säkerhetssituationen i delar av landet under en tid. Om vi nu ser en stabilisering av säkerhetsläget, inte bara i KRG-områdena utan i vissa andra områden, så att människor återflyttar ska vi försöka att uppmuntra den tendensen på ett eller annat sätt. För människor är trots allt mer intresserade av att göra en insats i sitt eget land. Svensk flyktingpolitik ska alltid finnas där som en reservutgång.
Bara en liten anekdot i denna del: Jag var i riksdagshuset för några timmar sedan också. På utvägen träffade jag en herre som kom från Chile som råkade vara den chilenske försvarsministern som var här på privat besök. Hans dotter arbetar här.
Det är en återspegling av att vi under en period i början och mitten av 70-talet hjälpte ett med dagens mått mätt relativt begränsat antal flyktingar från de latinamerikanska diktaturerna Chile och Argentina att vara kvar här. Men det gavs också möjlighet för dem att återvända, göra karriärer och insatser för sina egna länder och sedan bli levande band mellan våra olika samhällen.
Det är så vi hoppas att det en gång ska vara möjligt också i Irak och Afghanistan. Men vi vet alla att vägen dit är tämligen lång.