Maria Malmer Stenergard (M):
I finansplanen skriver regeringen att avtrappningen av jobbskatteavdraget och utökningen av den statliga inkomstskatten sker för att minska inkomstskillnaderna. Man är alltså tydlig med att reformerna egentligen genomförs av ideologiska skäl. Det kan i och för sig framstå som hederligt att ange de verkliga skälen till att man höjer skatterna. De är i det här fallet alltså ideologiska och inte ekonomiska. Detta bekräftas i finansministerns interpellationssvar till mig och Mats Persson. Hon skriver att de här åtgärderna har en "god fördelningsprofil".
Det är alltså inte jobben eller antalet timmar som står i centrum för regeringens politik. Det är fördelningen. Regeringens fördelningspolitik bygger på att de offentliga finanserna handlar enbart om fördelning - man utgår alltså från att den gemensamma kakan är konstant, och man tror inte att den kakan kan växa. Det kan den. Men då måste man se till att det finns drivkrafter för människor att utbilda sig. Det måste finnas drivkrafter för att arbeta och för att arbeta några timmar extra.
För att illustrera det här med fördelning och drivkrafter: Om en miljardär lämnar Sverige och bosätter sig i ett annat land, ja, då minskar statistiskt sett inkomstskillnaderna i Sverige. Men har en låginkomsttagare per automatik fått det bättre för att medelinkomsten har minskat? Ja, statistiskt sett ligger han närmare medelinkomsttagaren, men de flesta skulle nog ändå stämma in i påståendet att låginkomsttagaren inte har fått det bättre. Fördelningen är inte det centrala.
Det centrala är att få ekonomin att växa och att det kommer alla till del. Med alltför höga skatter på arbete kanske unga inte tycker att det lönar sig att skaffa sig en längre utbildning. Man ska ju inte bara betala tillbaka sina CSN-lån med den lön man får när man väl får arbete. Man ska också med sin inkomst täcka upp för de cirka fem år på arbetsmarknaden som man har förlorat när man har studerat och för den tid man inte har intjänat några pensionspoäng. Det är inte särskilt lätt i Sverige i dag, och det blir inte lättare med det förslag som regeringen nu har lagt på bordet.
Med försämrade incitament att utbilda sig och att arbeta fler timmar blir kakan till slut mindre. Det är svårt att säga precis när den börjar minska; det kan jag hålla med finansministern om. Men forskarna tycks vara överens om att den vid någon tidpunkt börjar minska. "Även en liten procentuell förändring av det totala arbetsutbudet kan innebära en stor total effekt på skatteintäkten", konstaterar exempelvis Peter Ericson och Lennart Flood.
Med minskade incitament riskerar vi att de som har låga inkomster får det sämre. Det blir färre arbetade timmar. Det blir mindre att fördela. Det begränsar möjligheten att investera i viktiga områden som vi alla vill investera i: vård, skola, omsorg, infrastruktur, rättsväsen och försvar. Men långsiktighet tycks inte rymmas i regeringens fördelningsprofil. Det bekymrar mig. Finansministern håller med om att de höjda skatterna leder till minskad tillväxt, men det lovar hon ska motverkas av regeringens investeringar.
Varifrån ska finansministern få pengarna till investeringar om tillväxten minskar? Det hänger inte ihop, fru talman. Forskning och rationella argument talar alltså emot en höjning av marginalskatterna. En sådan minskar på sikt kakan. Ändå genomför man den - av ideologiska skäl. Därför vill jag fråga finansministern: Hur långt ska svenska folket framöver förvänta sig att regeringen kan gå när det gäller skattehöjningar? Jag vill också ställa följande fråga.
Finansministern menar att man inte enbart kan se till effekten av skattehöjningarna utan att man också måste se till vad pengarna kommer att användas till och att de investeringar som görs kan öka skatteintäkterna på sikt. Hur kommer det sig att vi inte har fått se några sådana beräkningar i finansministerns budget?