Carl B Hamilton (L):
Utrikesministern svarade inte riktigt på frågorna, åtminstone inte så att det tillfredsställer mig, utan det var mer en beskrivning av vad Sverige gjort och av Sveriges hållning. Utrikesministern sade också att vi är i en brytningstid, att det är en ny roll för Sverige och så vidare.
Det som jag tog upp gällde dock att utrikesministern i sitt första svar konstaterade - vilket jag välkomnar - att det finns utrymme för förbättringar, det vill säga att den situation som i dag råder inte är den allra bästa. Vi skulle kunna ha en säkrare situation, en mindre riskfylld situation för våra unga män och kvinnor i bland annat Afghanistan, men också på andra håll, om vi hade en tätare relation.
Det är därför jag, liksom utrikesministern, välkomnar det avancerade partnerskapet. Då blir emellertid nästa fråga: Varför stanna på halva vägen? Man ska stanna på halva vägen av ett skäl som är något dunkelt för mig; möjligen är det glasklart för utrikesministern.
Priset för att stanna på halva vägen och inte gå in på det fulla medlemskapet kommer dock inte att betalas av oss två utan kan eventuellt, i värsta fall, komma att betalas av dem som tjänstgör i Afghanistan eller på Balkan eller på annat håll, av dem som inte har den fullständiga insynen, säkerheten, förberedelsen och det uppbyggnadssamarbete som skulle förbättra deras situation. Det är därför jag ställer frågan.
Att stanna hitom utanförskapet är ett medvetet risktagande med svensk personal utomlands, eftersom utrikesministern redan sagt att situationen går att förbättra. Okej, låt oss göra det då och inte ta dessa risker. Det är min grundläggande hållning. Jag menar att om man inte gör det har man bevisbördan för varför man ska stanna utanför.
Vad är det som är så viktigt med utanförskapet? Vad är det som gör det så attraktivt att det är värt att ta de ökade riskerna för svensk personal? Jag vill påpeka att säkerhetsläget i Afghanistan nu förvärras, vilket betyder att den här problematiken blir mer och mer akut. Jag vill också påpeka att jag ställde en fråga om principen för frivillighet.
Det är för mig otydligt var den svenska begränsningslinjen går. Om man tittar på Natosamarbetet finns det nämligen väldigt mycket frivillighet i det. Med tanke på det avancerade partnerskapet undrar jag var begränsningslinjen för svensk del går vad gäller den frågan.
Utrikesministern har gett två motstridiga besked - jag återvänder nu till det som sades tidigare. Å ena sidan säger utrikesministern att vi har all information som är nödvändig. Å andra sidan sade utrikesministern i sitt första svar att situationen kan förbättras. De två yttrandena går inte ihop.
Om man har all information som är nödvändig, om det är den sanna utsagan, kan ju situationen i så fall inte förbättras. Låt mig återgå till frågan om brytningstiden. Det amerikanska intresset här kan vi diskutera. Det är klart att det finns olika motiv där.
Ett motiv som har framförts är att man vill vidga Nato från att vara North Atlantic , nordatlantisk, till att vara något slags mer global organisation inkluderande Nya Zeeland, Australien, Japan, Sydkorea och kanske också andra länder. Det blir något slags world treaty organization . Skulle det kunna ändra Sveriges hållning om organisationen fick en mer global karaktär?