KBLab/rixvox huggingface dataset:
Barbro Westerholm (L):
Nej, det känns inte konstigt. Det som nu främst måste göras är nämligen att titta på alla äldreboenden där man är nöjd, som klarar sig på den budget de har fått och inte har personalomsättning - personalomsättning kostar väldigt mycket. Vi måste titta på hur de bär sig åt och på vad andra kan lära av dem.
Det gäller dem som inte klarar bemanningen tillräckligt bra, som har brister och som får dåliga betyg i kvalitetsjämförelserna. Det har också kommit undersökningar där man har jämfört privat drivna äldreboenden med kommunalt drivna och funnit att de boende är lika nöjda eller till och med nöjdare på privata boenden.
De har dessutom klarat sig med mindre personal. Jag vill få svar på hur de gör där det fungerar väl, till lägre kostnader och med lite lägre bemanning till och med.
I slutet av anförandet hann jag säga, när det gäller resurser i vården och omsorgen, att vi ibland känner att pengarna inte kommer riktigt till sin rätt. För mig är steg ett att titta på det, innan vi börjar plussa på med pengar. Jag har varit på många boenden där man inte har haft den personalomsättningen.
Där har jag sett gott ledarskap, vilket är A och O här. Och Alliansen satsar på just ledarskapsutveckling.
Barbro Westerholm (L):
Jag ser problemen, men jag vill hitta rätt lösning på dem. Det kanske inte händer någonting alls om man öser in de pengar som regeringen har i sin budget. Det kanske inte blir bättre ändå.
Jag vill veta hur de ställen jobbar som klarar av att ha bra arbetsmiljö, bra boende - det är det främsta för de årsrika personerna - med socialt innehåll, ingen personalomsättning och låga sjukskrivningstal. Arbetsmiljön och ledarskapet är viktiga nycklar till lösning på de problem som vi har i omsorgen.
Vi är överens om att det måste bli bättre på de ställen där det inte är bra, men vi ska lära av dem där det är bra. Jag var på ett äldreboende på Öland där det inte var någon personalomsättning och inga sjukskrivningar att tala om. Där ser man inte på tv längre, annat än när det är idrottstävlingar, OS till exempel. Vad gör man i stället? Man går på bio.
Boendet har köpt en stor filmduk, och man diskuterar tillsammans vilka filmer man ska se. Det blir mest 50- och 60-talsfilmer, sådana där pilsnerfilmer; det ska också komma lite andra filmer såsom svenska klassiker. Sedan sätter man sig ned och diskuterar vad man har sett. Då kan de årsrika som har sett filmerna som unga också relatera till annat som de har upplevt tidigare i livet.
Det tycker personalen är jättebra. Det är de modellerna som jag vill överföra till de ställen där det är eländigt.
Barbro Westerholm (L):
När det gäller brist på barnmorskor och förlossningsvården är det naturligtvis oacceptabelt att man som barnaföderska inte ska kunna komma till det sjukhus där man har gått på mödravårdscentralen eller som den mödravårdscentral man har gått till är knuten till. Jag insåg att den här frågan skulle komma.
I Stockholm, som väl är det område som har haft störst problem, görs nu en storsatsning. Barnmorskor utbildas, och vi hörde nyss att det också finns riksdagsbeslut om utbildning av sjuksköterskor, specialistsjuksköterskor och så vidare. Men sådant tar tid. Sedan kommer också galna hinder i vägen.
S:t Göran vill till exempel bygga ut för en förlossningsavdelning. Förlossningsavdelningarna bör ju ligga på sjukhus som har intensivvård och annat. Men nu säger två bostadsrättsföreningar nej, och så stretar det.
I fråga om hinder som ligger i vägen för byggande inom rimlig tid har Alliansen satt i gång en utredning. Stefan Attefall gjorde det. Det görs alltså saker, men det tar tid innan vi får det antal barnmorskor som vi behöver.
Men det är ju på gång i landstingsvärlden, och det är på gång också här i riksdagen. Vi är överens om satsningar, men det är olika hur vi satsar. Fast en stor satsning är det. LOV-frågan får jag ta i nästa replik.
Barbro Westerholm (L):
Vi har olika syn på drivkrafter. För mig som liberal är det den enskildes behov som ska styra. Det är jag själv som vet vad jag behöver. Sedan kan man ju lära sig hur man kan tillfredsställa dessa behov.
Det är därför som vi i betänkandet lyfter fram detta med egensjukvård och hemsjukvård. Det ökar kunskapen hos befolkningen om vad man kan klara själv.
Du är ute efter dem som du tycker söker vård i onödan och att de läkare och sjuksköterskor som ska ta hand om de onödiga besöken borde vara någon annanstans. De som har lite längre studier kan lättast ta till sig kunskap och klara sig själva.
Detta regleras då så att man inte går till doktorn eller sjuksköterskan i onödan. Detta med att titta på stadsdelar blir fel. Man ska också se på var arbetsställena finns. I den stadsdel som du nämner finns det många arbetsställen, och det kan vara naturligt för folk att gå till en vårdcentral där i stället för att ta en dag ledigt och gå på hemorten.
Det är inte så enkelt som att titta på geografin på det här sättet. Du pratar om att man läser i tidningarna, men allt refereras inte i dem. När det gäller rapporterna om riskkapital och de stora företagen finns det en utredning som regeringen inte har lyft fram och som visar en annan bild.
Barbro Westerholm (L):
Lite kort något till om LOV: Man ska komma ihåg ökningen av allmänläkare och att det nu växer fram äldrevårdscentraler - jag hann inte till det, Lennart Axelsson - inom ramen för vårdcentralerna. Det har visat sig vara oerhört bra för årsrika människor.
Men det jag tänkte ta upp här är att ni måste ta vara på den kunskap som finns. Hjulet behöver inte uppfinnas igen. Jag läser i ert yttrande om folkhälsokommissionen som ska identifiera vad det är som orsakar skillnaderna i hälsa mellan olika grupper och lämna förslag på hur dessa kan minskas. Jag satt i Marmotutredningen nr 2.
Vi vet vilken ohälsa som finns, var den finns och i vilka samhällsgrupper den finns. Vi vet också vad som behöver göras. Om ni nu ska tillsätta någonting hade jag önskat att det skulle vara en göra-kommission. Det är kanske inte främst uppe på riksnivå som en sådan kommission gör mest nytta, utan det är ute i kommuner och landsting.
Det är där man möter de människor som är i behov av kunskap och att få nycklarna till att omvandla den kunskap som behövs för att ändra sitt tobaksbruk och så vidare. Här gäller det att involvera tvärsektoriellt.
En myndighet som den för samhällsskydd har en viktig roll att spela i skadeförebyggande insatser, men då är det insatser som den kommunala sandningen det handlar om. Vi behöver inte mer kunskap; vi ska använda den kunskap vi har. Det handlar om att göra.
Barbro Westerholm (L):
Jag vill hänvisa till svaret jag gav till Lennart Axelsson, för jag har så kort tid på mig. Det får räcka. Det jag vill ta upp är de kostnadsfria läkemedlen. Jag skulle vilja få en reaktion på det. Jag har nämligen haft ansvar för den frågan i läkemedelskontrollen och studerat detta.
Ja, barn ska få de läkemedel som de behöver men inte genom metoden att alla barn ska ha kostnadsfria läkemedel. Det finns andra vägar att gå. En överanvändning och en felanvändning av läkemedel har nämligen kommit i spåren av kostnadsfrihet. Det var därför vi i slutet av 90-talet tog bort kostnadsfria läkemedel, utom insulinet.
Diabetesförbundet var för starkt för att vi skulle kunna göra en förändring där. Herr talman!
Eftersom det här är sista debatten före juluppehållet vill jag säga att jag hoppas att de debatter som vi har i den här valrörelsen utgår från fakta som är framtagna av våra myndigheter och av oberoende forskare, nationellt och internationellt.
Vi kan ha olika slutsatser i fråga om hur dessa fakta ska tolkas, men om allmänheten ska ha förtroende för oss politiker måste vi ha som utgångspunkt att inte förvrida fakta eller dölja fakta, utan ge hela redovisningen. Tyvärr hamnar politiker och journalister långt ned på förtroendeskalan i allmänhetens ögon.
Det är forskare och våra myndigheter som kommer högst upp. Jag hoppas att den här valrörelsen blir präglad av det som jag nu säger.
Barbro Westerholm (L):
När det gäller sprututbytet har jag så länge jag suttit för Folkpartiet i riksdagen drivit den frågan. Men partiet har inte varit enigt; det är bara att ärligt säga. Det har berott på visionen om det narkotikafria samhället. Man har sett sprututbytet som något som skulle trigga ett narkotikamissbruk.
Nu finns det övertygande bevisning för att det inte är på det sättet. Men det har tagit tid att få fram den kunskapen och övertyga. Först fanns det ett motstånd, ja. Det är bara att läsa i vårt husorgan Nu om hur Birgitta Rydberg och jag och några andra debatterade den här frågan.
Men jag är väldigt glad över att vi nu är framme tack vare Folkhälsomyndighetens mycket gedigna genomgång av de fakta som finns. Här har vi länge haft Världshälsoorganisationen i ryggen. Den har rekommenderat detta.
Nu handlar det om att regeringen ska få fram detta med att ta bort vetot. Det var en fråga till om det här med hur man uttrycker sig - börja från ruta noll och så.
Jag vill från Folkpartiets sida säga att vi har drivit en alkoholpolitik som har varit väldigt tydlig i urminnes tider. När jag blev chef för Socialstyrelsen 1979, då Gabriel Romanus var socialminister, fanns det särskilda grupperingar i Regeringskansliet när det gällde alkoholen.
Det fördes en diskussion om narkotikainnehav - skulle det kriminaliseras eller inte? Läkemedelsmissbruket var också väldigt tydligt på tapeten. Det här med missbruk av lugnande medel och sömnmedel var någonting som redan Bror Rexed på sin tid runt 1970 aktualiserade som ett folkhälsoproblem.
Barbro Westerholm (L):
När jag är ute i landet och föreläser och debatterar möter jag ofta frågan om vi har råd med välfärden framöver: Måste vi höja skatten? Mitt svar är att det första vi ska göra är att använda skattepengarna rätt och effektivt. I dag har vi diskuterat läkemedelsbehandlingen.
Där finns det beräkningar som säger att vi betalar lika mycket för komplikationerna av läkemedelsbehandlingarna som vi betalar för själva läkemedlen. Jag vet inte hur sann siffran är, men det är i alla fall väldigt höga tal. Frågan om läkarnas fortbildning kommer in väldigt tydligt i det här sammanhanget. Vi har AT-utbildningen och ST-utbildningen.
Kvaliteten varierar över landet, men vi har åtminstone möjligheter till tillsyn och uppföljning. Jag är för övrigt glad över att utredningen om läkarutbildningen äntligen gick ut på remiss. Här är det väl lite av skammens rodnad på min sida för att vi inte fick i väg den tidigare, men nu är den ute. Nu är det fortbildningsfrågan vi ska diskutera här.
Det kostar att göra fel. Att göra fel är ganska lätt i en tid när den medicinska utvecklingen går väldigt fort.
Vi får nya läkemedel, nya behandlingsmetoder, ny teknik, datateknik och så vidare, och i dag är det lite luddigt uttryckt att arbetsgivaren har ansvaret för fortbildningen eller rättare sagt ansvaret för att kompetensen hos medarbetarna i vården är riktig. Men hur är kompetensen hos dem som ska bedöma kompetensen?
Det sätter jag faktiskt ganska stora frågetecken för. Därför tycker jag att förslaget om Socialstyrelsens roll är bra. Det har föresatsen att staga upp den fortbildning som försvann när vi, mycket med rätta, kritiserade att det bara var läkemedelsindustrin som stod för den.
Apoteksbolaget tog faktiskt över en del av det ansvaret under en tid men hade sedan inte råd att fortsätta med det. De var inte heller någon myndighet. Det ansvaret skulle inte ligga där, utan det skulle ligga på Socialstyrelsen att, i samarbete med de olika professionella organisationerna inom Läkaresällskapet och universiteten, hela tiden uppdatera de olika nya metoderna.
Ett område som har kommit bort i samband med introduktionen av allt det nya är den medicinska etiken. Det borde vara ett obligatorium i fortbildningen att också ta upp de olika etiska frågor som ny behandlingsteknik väcker. Fosterdiagnostiken utvecklas hela tiden.
Den diskuterar vi i Statens medicinsk-etiska råd, men hur långt förs våra diskussioner ut i vården, och hur informerar man i det läget om nytta och risk med de nya diagnostiska metoderna? I mitt nästa inlägg kommer jag att ha en drapa om stafettläkarna.
Barbro Westerholm (L):
Jag tycker att staten har ett ansvar. Det är ju en patientsäkerhetsfråga. Men det behöver inte organiseras så att det är staten som ska stå för de stora utgifterna. Ansvaret ligger ändå på landstingen i väldigt hög utsträckning. Sedan gäller det fortbildningens innehåll. Det handlar naturligtvis om en kunskapsförmedling. Men det är som statsrådet själv sa: Man lär av sina patienter.
Det är här som stafettläkarna kommer in som ett problem när det gäller kroniskt sjuka patienter. Att göra enstaka nedslag och sedan inte kunna följa upp resultatet av den egna behandlingsinsatsen gör att man tappar väldigt mycket kunskap och erfarenhet. Jag menar att doktorer, sjuksköterskor och andra kanske är som allra bäst just när de ska gå i pension.
Det är de på grund av den kunskap de har läst sig till men framför allt på grund av vad alla dessa patienter har lärt dem, inte minst när det har gått fel. Man lär av sina misstag. Jag minns när jag skrev ut en för hög dos digitalis, som jag nämnde i förra inlägget, till en patient och hur han mådde efter det. Han överlevde, tack och lov.
Men jag glömde inte någonsin att kolla denna njurfunktion efter den betan. I den kliniska vardagen lär man sig mycket. Jag är glad över satsningen i Skåne på äldrevårdcentraler. Där ger man patienterna mycket tid.
Där finns också en läkarkontinuitet för att man ska kunna följa upp alla dessa årsrika personer och se vad behandlingarna har resulterat i.
Barbro Westerholm (L):
Liberalerna har valt att lägga en stram budget när det gäller hälso- och sjukvård och socialtjänst. Vi debatterade det här i går. Det som vi vänder oss emot är att regeringen har valt att lägga småbelopp, som man kan kalla det om man ser budgeten som en helhet.
Jag tror att det här området berör ungefär 340 miljarder kronor. Kommuner och landsting har här ett ansvar. Det kommunala självbestämmandet är väldigt långt gånget när det gäller att ta beslut och ha ansvar för hälso- och sjukvård, för vård och omsorg.
Vi tycker att man ska hålla den rågången skarp och att staten inte ska börja ta över från ansvarsområdena här. De pengar som läggs på läkemedel, mammografi och annat är små i jämförelse med de pengar som används på fel sätt inom kommuner och landsting.
I går tog jag upp erfarenheterna från Lidköping, där man genom att erbjuda hemsjukvård och hembesök av läkare och arbeta nära äldreomsorgen kan spara 185 000 kronor per person och år.
Det gäller människor med multisjuklighet. Nu genomförs det arbetssättet i hela Västra Götaland. Det är många miljarder det handlar om. På samma sätt är det inom läkemedelsområdet.
10 procent av inläggningarna på sjukhusen i den här årsrika gruppen beror på läkemedelsbiverkningar, och hälften av dem skulle kunna undvikas. Bara sjukhusinläggningarna går på ungefär en halv miljard kronor.
Vad vi i Liberalerna säger är att det i systemet finns pengar att hämta som skulle kunna användas för att erbjuda gratis mammografi. Jag är en varm förespråkare för mammografin alltsedan jag i Socialstyrelsen var ansvarig för den utprövning av värdet av mammografi som vi då genomförde.
Sedan är det detta med gratis preventivmedel för yngre personer. I Norrbotten har man visat att det här sänker aborttalen, vilket också återverkar på landstingets budget. Man kan tycka att övriga landsting borde ta till sig erfarenheten från Norrbotten. Staten ska inte behöva gå in och satsa pengar på det här.
Det allvarliga är att man lägger pengar på ett sådant sätt att man är fast i att fortsätta betala framöver.
De förslag som Liberalerna har lagt gäller mer punktinsatser, där man inte påtar sig ett mångårigt ansvar vilket som sagt egentligen är landstings och kommuners. Jag tänker inte bli långrandigare än så här. Ni kan läsa debattprotokollet från i går.
Vi avstår från att rösta på det här utgiftsområdet, eftersom vår budget redan har fallit.
Barbro Westerholm (L):
Det här med mäns och kvinnors pensioner är viktigt. Men jag vill påminna om att ATP-systemet var väldigt orättvist för just kvinnor i låglöneyrken som hade låg utveckling av sin pension. Jag satt med i Pensionsarbetsgruppen.
Min sekreterare hade börjat jobba vid 16 års ålder och hade en jämn lön över livet. Vi fann att hon hade betalat in mycket mer pengar till pensionssystemet än jag. Jag hade gått på forskarstipendier och började inte betala in förrän jag var drygt 30.
Men jag fick ut en bra mycket högre pension än hon. Jag bejakade att vi ändrade pensionssystem. Men de analyser vi gör nu är viktiga. Det är uppenbart att kvinnors pension är ungefär 70-72 procent av männens.
Jag efterlyser lite konstruktiva förslag från Vänsterpartiet, förslag som inte drabbar jobben på grund av skattehöjningar som innebär att vi förlorar jobb på sikt. Vilka konkreta förslag har Vänsterpartiet? Låt höra!
Barbro Westerholm (L):
Det handlar också om olika generationers situationer. För de yngre handlar det om utbildning, karriärstegar och att dela på föräldraledigheter. Jag vill höra lite om Vänsterpartiets synpunkter på just karriärstegar och utbildning.
Det handlar också om den generation som inte kan påverka sin pension i dag. Jag kommer att komma in lite mer på den frågan i mitt anförande. Det finns två sidor. Den ena är själva pensionerna. Men det handlar också om utgiftssidan. Har Vänsterpartiet några funderingar på utgiftssidan?
Vad tycker ni om tandvård och andra utgifter som årsrika personer har?
Barbro Westerholm (L):
Vilka är det som arbetar högt upp i åldrarna? Det är människor i fria yrken. Det är journalister, författare, musiker, skådespelare och småföretagare. Här finns både män och kvinnor. De yrkeskategorier som nu ökar är läkare, lärare och sjuksköterskor.
Jag tycker att vi ska bejaka dem som vill och kan fortsätta att arbeta och betala skatt. Vi ska bejaka dem som har gått i pension och som jag mötte i SPF Seniorerna. De startar egna företag och anställer personer. De skapar jobb. Jag bejakar naturligtvis att fler kvinnor ska få möjlighet att göra detta.
Men vi ska ju inte hindra dem som vill och kan att fortsätta att arbeta högt upp i åldrarna. Inom den fria företagarsidan ryms väldigt många som har ganska låga löner. Stadsteatern är ingen höglönearbetsplats. Men det är jättebra att Meta Velander och Yvonne Lombard fortsätter att jobba.
Meta Velander är nu 92 år, och hon fortsätter att spela teater genuint därför att hon spelar den ålder som hon i verkligheten har. Säg inte nej till att öppna upp för alla. Det gäller också offentlig sektor, för det är där som problemen ligger i dag.
Barbro Westerholm (L):
Det verkar som att Vänsterpartiet inte märkte att Liberalerna i valrörelsen 2014 hade ett speciellt fokus på kvinnors låga pensioner. Vi gick ut med förslag om delning som då, 2014, vann riksdagens gillande. Att utreda detta är inte gjort i en handvändning. Det här är knepiga saker.
Man kan gå in på tjänstepensionerna, och så har människor bytt från en arbetsplats till en annan. Det är olika avtal och så vidare. Det är inte helt problemfritt. Ska man ändra i ett sådant system ska det ha gjorts ordentliga konsekvensanalyser. Man ska se vem som är vinnare och vem som är förlorare.
Man ska inte försämra för några, utan man ska förbättra för dem som har en dålig situation.
Barbro Westerholm (L):
Jag är stolt över den pensionsreform som främst Bo Könberg, Liberalerna, Anna Hedborg och Ingela Thalén lade grunden för. När det gäller skatten för årsrika personer vill vi liberaler successivt sänka den ytterligare när vi har pengar för det, men nu har vi valt en stram budget med tanke på de utgifter som ligger framför oss.
Vad beträffar skatteojämlikheten vill jag ge en liten historik. Det var SPF Seniorerna som, när jag var ordförande, kom med ett förslag för att stimulera årsrika människor att fortsätta att förvärvsarbeta eftersom vi behöver deras insatser i arbetslivet.
Vi föreslog efter nederländsk modell att pensionärer skulle få sänkt skatt om de fortsatte att arbeta. I Nederländerna blev det en väldig reaktion mot det från facket, för det var orättvist att inte yngre personer också fick en skattesänkning. Här i Sverige kom vi då att införa en skattesänkning för både yngre och årsrika, och därmed var den lede lös, så att säga.
Det var där problemet uppstod, för då såg man skillnaden mellan förvärvsarbetande och icke förvärvsarbetande pensionärer. Man såg inte fördelarna med det andra. Det som jag egentligen vill ta upp är hur vi slår hål på myterna att vi inte kan lära nytt, att vi inte kan klara ny teknik och så vidare.
Vad har regeringen för planer för att ta kål på dessa myter?
Barbro Westerholm (L):
Vi fick 2013 en breddad lag mot åldersdiskriminering. Det är uppemot 800 anmälningar som nu har kommit in varav tre har gått till rättslig prövning. När jag ser i diariet finner jag många anmälningar som kan handla om bemötande. Bakom diskriminerande bemötande ligger naturligtvis myter.
Jag tycker att det vore en enkel sak att analysera anmälningarna som inte har lett till någonting för att de inte har blivit föremål för domstolsprövning. Ålderismen, den negativa synen på äldre människor, går igen lite överallt. Jag upplevde det häromkvällen.
Jag åker Arlanda Express ganska ofta och har ett rabattkort. Jag lämnade fram det till henne som skulle kontrollera biljetterna. Hon tittade på mig och sa: Har du ett sådant här kort? Är man 82 år förväntas man inte ha rabattkort på Arlanda Express. Nu råkar jag ha det, eftersom jag behöver det. Detta går igen.
Det sitter i ryggmärgen på människor. Därför tror jag att forskning behövs. Vad ligger bakom? Vad kan vi brotta ned? En så enkel sak som att gå igenom alla anmälningarna hos DO kan ge en liten hint.