KBLab/rixvox huggingface dataset:
Martina Johansson (C):
Tack, Lena Hallengren, för svaret! Jag vill inledningsvis bara nämna att det just nu pågår en kampanj mot Sverige, där det påstås att myndigheter kidnappar barn. Det är någonting som jag inte står bakom, och det är inte sant att så sker i Sverige.
Jag och ministern är överens om att utredningar som gäller barn och ungdomar kräver ett gediget underlag och att man inte ska underskatta vikten av den höga kvalitet som behövs. Mycket av det arbete som sker inom socialtjänsten är väldigt bra. Det finns väldigt många bra medarbetare som gör ett fantastiskt arbete.
Men jag ser ändå ett behov av att förbättra, och då handlar det för min del om att se hur vi kan stötta genom att öka kunskapen när det gäller hur man samtalar med eller intervjuar barn. Vi har en lagstiftning som säger att vi ska göra det, men vi behöver också ge stöd i hur man genomför dessa samtal och intervjuer så att de faktiskt blir barnens berättelser.
Detsamma gäller övriga delar i en utredning - de ska vara evidensbaserade så att vi vet att de görs på rätt sätt. Det är väl här det finns en skillnad mellan mig och ministern. Jag ser ett behov av att vi nationellt och i form av en enhetlig utbildning faktiskt samlar ihop dessa saker för att se till att barn och unga kommer till tals på ett enhetligt sätt.
Inom polisen finns det i dag specialutbildningar för dem som intervjuar barn som antingen är utsatta för brott eller vittnen till brott, men motsvarande typ av utbildning finns inte inom socialtjänsten.
Detta ställer jag mig frågande till, för dessa samtal är ju en väldigt viktig grund i de utredningar som görs när det gäller barn, både när det gäller vårdnad, boende och umgänge och när det handlar om att ett barn eller en ungdom ska omhändertas eller inte. Barns rätt att komma till tals är för mig väldigt viktig.
Det finns ett exempel i Norrköpings kommun där man tillsammans med en forskare för ett antal år sedan tog fram en intervjumetodik att använda i sina barnintervjuer. Nu är jag inte kompetent nog att uttala mig om just den metoden är den bästa som finns, men den finns där, och om det finns fler sådana metoder i Sverige som används i våra kommuner ska vi lyfta upp dem och se till att alla som jobbar med detta får den kunskapen.
I dag utbildar Norrköpings kommun andra kommuner i sin egen metod. Det här tycker jag borde vara ett nationellt tag så att det blir enhetligt i hela landet. Min fråga var om ministern avsåg att ge ett uppdrag att utreda vilka kompetenser som behövs för bland annat barnsamtal.
Jag upplever inte att jag har fått svar på den frågan, och jag har även lyft ett konkret exempel på vad jag är ute efter, nämligen att få en enhetlig metod.
Martina Johansson (C):
Jag tackar för informationen om vad som sker. Det är klart att det finns råd, stöd och handledning till dem som arbetar. Men jag anser ändå att det inte finns en enhetlig inriktning. När jag pratar med olika medarbetare inom socialtjänsten, och när jag pratar med .
- nu tappade jag namnet på föreningen - forskare inom socialt arbete saknas en enhetlig inriktning som är beforskad inför arbetet med att på ett vetenskapligt sätt tillsammans med socialtjänsten följa upp insatser. Det handlar om hur detta upplevs och fungerar i praktiken. Låt oss se på intervjuer och samtal med barn.
Upplever de verkligen att de får komma till tals, att man lyssnar på dem? Sedan är det de vuxna som ska fatta besluten eftersom det ansvaret inte kan läggas på barnen. Jag har inte riktigt fått svar på det jag är ute efter, nämligen enhetligheten.
Barns behov i centrum, BBIC, som ministern tog upp i sitt första anförande, är en struktur för delarna i dokumentation.
Men den strukturen fastställer inte hur du jobbar med samtalen, vilken bild som gäller och vilka risker som barnet utsätts för tillsammans med den ena eller andra föräldern, eller vilka risker barnet utsätts för om den inte träffar en förälder, eller vilka risker barnet utsätts för genom att placeras i eller inte placeras i en familj eller vilka insatser som kan behövas.
Det är mycket som sker. Om det finns enhetliga metoder - lika i landet - stärker det också våra medarbetare i socialtjänsten som gör det svåra arbetet. Precis som Lena Hallengren säger jobbar de varje dag för att fatta bra beslut. Då behöver de trygghet.
Hur ska en ny och oerfaren medarbetare orka stanna i yrket om det inte finns något att hålla sig i när man ska fatta dessa tuffa beslut? Det finns olika metoder. Vilka är de bästa? Vilka är det vi rekommenderar våra kommuner att använda?
För att stötta de svåra besluten, som kan handla om att sätta in en frivillig insats, att omhänderta ett barn, inte omhänderta ett barn, vilken förälder som är den bästa föräldern om inte båda föräldrarna är de bästa, behövs ett nationellt stöd.
I det budgetförslag som Centerpartiet lade fram i höstas har vi avsatt medel för att förstärka arbetet och att påbörja arbetet att samla ihop och bestämma oss för vad som är det bästa för Sveriges barn och unga. Det är det vi ska ha i fokus.
Martina Johansson (C):
Om det är en, två eller tre metoder som är de bästa - nej, jag är inte heller människa att avgöra detta. Det där måste göras tillsammans mellan forskningen och de yrkesverksamma. Här ska vi landa i vilka metoder som ska användas i barnintervjuer, i barnsamtal och i utredningsmetodiken.
Vi ska veta att det blir rätt, enhetligt och lika i hela landet. Oavsett om jag är en oerfaren eller erfaren medarbetare i socialtjänsten ska jag ha verktyg så att jag kan göra jobbet. Om SBU kommer att leverera detta eller inte återstår att se, men vi behöver fortsätta att jobba med frågorna. Jag vill än en gång ta upp en fråga som jag har tagit upp tidigare.
Jag har nämnt att för att få genomföra barnintervjuer inom polisen finns en särskild utbildning. Motsvarande finns inte i socialtjänsten. Är ministern beredd att titta på denna fråga för att säkerställa att barn kommer till tals på rätt sätt och blir delaktiga?
Jag har en annan fundering som jag inte har nämnt tidigare men som jag skickar in här i sluttampen. Hur ser vi på grundutbildningen i socionomutbildningen? Vilka verktyg ska vi ge dem som går utbildningen från början, så att de har dessa bitar med sig? Det är ju en bred utbildning.
Det är viktigt att vi känner att forskningen kopplas ihop med allt som görs på området, precis som på andra områden inom hälso- och sjukvården. Där finns en koppling till forskning om metoder och utredningar om diagnoser.
Martina Johansson (C):
Tack, Morgan Johansson, för svaret!
Det är ett svar som innehåller några av de förbättringar som faktiskt har skett på området barns rättigheter det senaste året, bland annat, som ministern nämner, rätten till information och samtal utan vårdnadshavare liksom barns skydd i samband med internationella familjemål.
Jag tycker dock inte att det räcker. För att säkerställa barns rättigheter behöver vi ha mer krav på kunskap och användande av enhetliga metoder som baserar sig på olika typer av forskning både inom domstolen och socialtjänsten.
Centerpartiet har lagt ett antal olika förslag på dessa områden i höstas och även tidigare som också syftar till att inte ens ha vårdnadsmålen i domstol - för vi vill inte ha dem där. Det bästa är ju om föräldrarna kan komma överens innan man ens behöver ta det till domstol. Det som gäller socialtjänsten direkt ligger dock inte under ministerns ansvarsområde.
Jag tycker ändå inte att ministern svarar på mina frågor i sitt första inlägg. Barnkonventionen har varit svensk lag i över två år. Domstolarna ska förhålla sig till den lagstiftning som vi har i Sverige. Eftersom barnkonventionen tydligt visar att barn har rätt att komma till tals och vara delaktiga skulle vi egentligen inte behöva göra de här förtydligandena i annan typ av lagstiftning.
Jag tror och är ganska övertygad om att mycket handlar om kunskap och arbetssätt inom många områden för att öka barns rättigheter och möjligheter. I den jämställdhetsrapport som lämnats - det är ju ganska länge sedan jag lämnade in interpellationen - visas just att barn inte kommer till tals. Det syns inte. Antingen syns det inte hur man har använt sig av det, eller så är det standardsvar.
Här skulle man kunna hänvisa till socialtjänsten och säga att den har det här ansvaret i sina utredningar. Men jag vill ändå hävda att domstolen har ett ansvar. Om domstolen ser att barnet inte har kommit till tals måste domstolen antingen be om en annan typ av utredning eller själva utreda och se till att delaktigheten faktiskt ökar.
Barn och ungdomar måste nämligen få vara med och ge sin bild utan påverkan från andra vuxna, och det kan vi bara få genom att vi jobbar med kunskap och enhetliga metoder. Vi vet genom flera olika rapporter att barn inte riktigt kommer till tals, till exempel den senaste som jag nämnde. Jag vet därför inte om det är fler utredningar och funderingar som behövs. Vi behöver verkstad nu!
Martina Johansson (C):
Jag tackar för svaret. Visst är barnfridsbrott en viktig förändring, och Centerpartiet har varit med och drivit fram och gjort verklighet av lagändringen. Visst ska ett barn som bevittnar våld självklart betraktas som ett offer och vara sin egen person. Där är vi helt överens.
Låt mig backa tillbaka till vad ministern säger om att lagändringarna trädde i kraft efter de domar som Jämställdhetsmyndigheten har tittat på. Det är helt sant. Men barnkonventionen stipulerar fortfarande att barn ska ges rätt att komma till tals. Oavsett förändringen i lagstiftningen eller inte fanns detta stipulerat i barnkonventionen sedan tidigare.
Varför har jag återkommande under mina år i riksdagen tjatat om barns rätt att komma till tals och att det måste finnas enhetliga metoder i arbetet? Det är för att barn ska må bra. Barn är egna individer och de är inte någons egendom som kan användas i till exempel ett vårdnadsmål.
Det som händer om det inte finns ett bra arbete för att se till barns rättigheter är att ett barn inte får tillgång till båda sina föräldrar - vilket är lika fel - om bägge föräldrarna har omsorgsförmåga. Det är faktiskt också vad som händer i dag, det vill säga att barn tappar tillgången till en av sina föräldrar.
Det sker på grund av att det inte finns tillräckligt bra metoder när vi dömer i frågorna. Det är för barnet lika hemskt inför framtiden. Jag återkommer till att det är metoderna vi måste jobba med och inte alltid lagstiftningen. I fråga om brottmål är det tydligt vad som krävs för att fälla någon.
Det är inte lika tydligt vad som ska göras när vi pratar om vårdnadsmål. Det är klart att vi inte kan prata om fingeravtrycksbevis när vi pratar om vårdnadsmål, på det sätt man pratar om bevis på en kniv eller vid ett inbrott. Men det handlar om att komma så nära som möjligt. Låt oss titta på exemplet barnintervjuer. I ett brottmål är det jättetydligt hur intervjuerna ska gå till.
Det ska vara öppna frågor och tydliga metoder för att kunna referera till barnens svar. På det sättet kan man analysera och tala om vad man gör sin bedömning på. Motsvarande arbetssätt finns inte i hela landet inom den här typen av mål som avgörs i domstol. Det finns kommuner som är jätteduktiga på att jobba med barnintervjuer, men det sker inte i hela landet eftersom helheten inte finns.
Då anser jag att det är domstolens ansvar, utifrån sitt perspektiv, att säkerställa barns rätt att komma till tals för att komma så nära som möjligt. Vi måste säkerställa barnets bästa i ett vårdnadsmål. Herr talman! Jag återkommer till mina grundfrågor.
Vad avser ministern att göra för att höja kompetensen, se till att det tas fram enhetliga metoder så att barn kan komma till tals och bli mer delaktiga?
Martina Johansson (C):
Det här är frågor som ligger under lite olika ansvarsområden. Jag tror att det är just det som är skälet till att barn inte kommer till tals och får vara delaktiga. Ansvaret för de olika delarna ligger hela tiden hos någon annan. Jag har motsvarande diskussioner med ministerns kollega Lena Hallengren om vad man kan göra.
Jag vill ändå återkomma till att lagändringen kommer att påverka, men barnkonventionen finns fortfarande som lag oavsett vad som har funnits med i våra tidigare lagstiftningar. Här finns en skiljelinje mellan mig och ministern vad gäller vad som krävs. Jag har inte lika stort fokus på att ändra i lagstiftningen, utan återigen handlar det om kompetensen.
Där måste staten ta ett ansvar. Myndigheterna kan beskriva olika arbetssätt, men man kan bli mycket mer distinkt i att titta på vad forskningen gör. Det finns väldigt lite forskning om till exempel barnintervjuer i vårdnadsmål. Det speglas i domstolens arbete.
Domstolen måste ju se till att barn kommer till tals. Det är inte enbart kommunens ansvar. Domstolen ber om en utredning, men om den inte håller måttet enligt domstolen måste domstolen antingen be om en komplettering eller själv göra en kompletterande utredning. Jag hoppas att vi kan fortsätta diskussionerna. Läs gärna kommittémotionen från i höstas!
Där finns det många förslag som ministern tillsammans med Lena Hallengren kan ta och plocka av för att både minska antalet vårdnadsmål och säkerställa barns rättigheter.
Martina Johansson (C):
Tack, minister Farmanbar, för svaret! Ja, det finns en elektrifieringsstrategi som är antagen. Ministern säger att man bör utveckla sin planering och att arbetet har påbörjats för att vara klart 2024. "Bör" tycker inte jag är ett tillräckligt starkt ord.
Jag skulle vilja säga att man ska utveckla sin planering för att den ska bli mer sammanhållen. Och 2024 kan låta som kort tid, men två år kan vara väldigt lång tid för att få till en förbättrad planering och arbete för att hitta lokal acceptans.
Det finns många projekt som kommer att bli försenade på grund av att det inte sker nu. Jag undrar om det finns några konkreta förslag på vad som ska ske för att öka acceptansen hos markägarna. Eller är det här ytterligare en produkt som inte kommer att göra någon skillnad i verkligheten eller i vardagen för de enskilda markägarna?
Ministern säger att man har tillskapat ett råd mellan olika aktörer. Men det finns ingenting som säger hur arbetet ska ske lokalt med kommuner, regioner och markägare, utan det handlar om hur det ska vara mellan olika aktörer. I första hand ska det vara frivilliga lösningar. Det tycker jag också är en väldigt bra ingång. Det är klart att vi ska komma överens.
Det är ingen som vill leva i ett samhälle där staten kommer in och talar om exakt hur det ska göras. Men hur kan vi nå dit? Vad är de konkreta förslagen? Som det delvis fungerar i dag finns det en upplevelse hos många markägare att det inte är samråd som sker.
Det är informationsmöten där man får en känsla av att myndigheterna redan har bestämt sig - så här ska vi göra, punkt. Man upplever att det inte är rätt personer på plats som kan svara på frågor som är relevanta för markägarna och att de synpunkter som sänds in i samband med de så kallade samråden inte beaktas. De upplevs som sagt som informationsmöten.
Med den ingången och den upplevelsen hos dem som finns på plats är jag inte förvånad över att det blir överklaganden som förlänger en process eller att det kommer in ilskna remissvar när vi behöver göra viktiga infrastruktursatsningar. Det är klart att vi måste ställa om samhället, och de allra flesta vill det, men vi måste göra det på ett bra sätt.
Svaret har tenderat att handla om elutbyggnaden. Men den här samplaneringen behövs ju också i olika infrastrukturprojekt, både vägar och järnvägar och kraftledningar med mera, som inskränker på en markägares mark. Som man kan ana av mitt inlägg ser jag inte att jag fått något svar på mina frågor, så jag återkommer till två av dem.
Jag undrar hur regeringen ska göra för att få en mer gemensam planering mellan myndigheter och bolag för att det ska fungera med den totala planeringen, alltså inte bara el utan även andra delar, och hur regeringen ska göra för att det ska bli tydligare att inriktningen är att det är den lokala acceptansen hos markägarna som är viktig.
Martina Johansson (C):
Den andra frågan var hur myndigheter och bolag ska bli mer inriktade på att hitta lokal acceptans, som jag egentligen ser som det viktigaste i det här. Vi kan ha jättemånga vackra strategier om samverkan mellan olika bolag och om att det ska dras ledningar gemensamt - drar man en elledning kan man också dra bredband, anlägga en väg med mera, precis som ministern sa. Det är precis detta jag är ute efter.
Frågan är hur det konkret ska ske. Varför är den här samplaneringen mellan bolag så viktig, oavsett om det handlar om nya dragningar eller saker som skulle kunna komplettera befintliga dragningar? Jag ska ta ett exempel från mitt hemlän Sörmland. Där finns en markägare som har gamla och nya E4:an på sin mark på olika ställen.
Markägaren kommer att få den framtida Ostlänken på ytterligare ett ställe på sin mark, och i nästa steg kommer det en kraftledning på denna mark. Det är fyra olika stora infrastrukturprojekt. De är lika viktiga, men de går över en och samma markägares mark. Det innebär i praktiken att intrånget på den här marken blir mycket större än det enskilda projektet.
Därför måste planeringen bli mycket bättre. Om man hade gjort lite andra dragningar hade det inte blivit ett lika stort intrång, även om det rör sig om samma markägare eller kanske om att precis gå in på grannmarken. Det är därför jag vill att vi ska vända på perspektivet. När man börjar planera för olika typer av projekt måste man börja med att prata med kommuner och regioner om var de har sina tillväxtområden.
Var tänker de att de ska bygga? Hur behöver man förhålla sig till det när man ska dra stora kraftledningar eller bygga nya järnvägar? Man måste också prata med den potentiella markägaren, för markägarna känner sin mark. De vet var det finns biotopvärden som man inte ska stöta på patrull i samband med. De vet var det finns fornlämningar. De vet hur marken ser ut och var det är lämpligt att göra olika typer av ingrepp i marken.
De kan också hjälpa till med att peka på att det på vissa platser är jättebra att ha en nedgrävd elkabel medan det på andra platser lämpar sig med en luftkabel, eller tvärtom. Man måste ha dialogen från början; därefter kan börja rita kartorna. Detta bör man göra i stället för att rita ett rakt streck som man sedan informerar markägaren om.
Ritar man kartorna i efterhand tror jag att problemen kommer att vara mindre rent markmässigt när det gäller att ta sig fram med fornlämningar, biotopvärden med mera. Det skulle också göra att markägare, kommuner och regioner känner sig trygga med att detta nog är den bästa lösning de kan jobba efter. Då slipper vi de här överklagandena, och processen blir snabbare.
Markägare är inte onda. De brukar sin mark, med skogs- eller lantbruk, för att ge oss som bor i en stad mat. De vill också bidra till omställningen. Jag kommer tillbaka till frågan som ministern tappade i sitt förra inlägg.
Finns det något som ministern vill göra för att det ska bli ett så konkret och bra arbete som möjligt för att öka den lokala acceptansen, så att vi får en snabb omställning på bland annat energiområdet?
Martina Johansson (C):
Jag tackar för svaret. Visst är det så att vi måste göra omställningen fort. Det är mycket som händer och som vi inte hade räknat med. Vi har haft ett stabilt system under många år. Jag skulle önska att vi hade ett tydligt ledarskap som pekade på den lokala acceptansen.
Jag hoppas att det som statsrådet Farmanbar säger om konkreta uppdrag som kommer att leda till konkret arbete för att öka den lokala acceptansen blir verklighet. Vi får återkomma till det om ett antal år. Det är som sagt synd att vi inte är där i dag. Jag har en fråga kvar. Det är en fråga i min interpellation som jag inte upplever att jag har fått något svar på.
Min tanke är att vi får ägna de sista debattminuterna åt den frågan, som handlar om ersättningsformen till markägarna. Oavsett om det går så långt att mark ianspråktas, vilket inte behöver vara frivilligt för markägaren, måste man se över ersättningsformen. Det kanske ökar den lokala acceptansen. I dag ersätts markägaren för markens värde.
Man skulle kunna tänka sig två andra typer av ersättningsformer. Det kan handla om ersättning för framtida intäkter som går förlorade eller ersättning baserad på det som ska produceras, till exempel ett vindkraftverk, en kraftledning eller den el som kommer att passera elledningen. Det handlar alltså om att man bygger ersättningen på någonting annat.
Om jag brukar åkermark där det inte kommer att gå att skörda i framtiden på grund av ett intrång blir det förlorade kommande intäkter. Det är inte bara fråga om dagens värde. Min sista fråga är: Är regeringen intresserad av att se över ersättningsformerna för att få ytterligare ökad lokal acceptans hos markägarna?
Martina Johansson (C):
Ledamoten Caroline Högström nämner i sitt anförande att det är viktigt för barn att få se sin mamma gå till jobbet. Det är vi helt överens om. Det är en otroligt viktig del. Hon nämner också i sitt anförande att det är viktigt att bidra till arbetslinjen. Det är vi också helt överens om. Det jag däremot saknar i anförandet handlar om hur man enkelt ska kunna vara företagare och föräldraledig.
Att kunna vara företagare är lika viktigt med tanke på arbetslinjen, både för den som är enskild företagare och för de arbetstillfällen som genereras av företagare. Det finns därför en poäng med att jag som egenföretagare och föräldraledig får administrera mitt arbete, mitt företag, under den tid jag är föräldraledig.
Det ska inte behöva leda till att jag tappar fart i företagandet eller att det kanske till och med går så långt att jag måste avsluta företagandet. Under förra mandatperioden var ett av de förslag som Centerpartiet lade fram och som även Moderaterna stod bakom att förenkla för företagande och tillåta föräldralediga företagare att göra mindre arbetsinsatser under ledigheten.
Var finns detta i regeringens budget, och kommer det att komma under mandatperioden?
Martina Johansson (C):
Tack för svaret, ledamoten! Det är positivt att ni vill hålla kvar frågan. Jag hoppas att detta kommer att komma under mandatperioden, för det är ändå ett eget tillkännagivande som regeringen borde kunna ta tag i. Det finns ett par saker till. Ledamoten nämnde själv fler dubbeldagar.
Det finns även tillkännagivanden som handlar om att kunna dela föräldrapenning med för barnet fler viktiga vuxna. Det handlar även om jämställt uttag och att det ska vara flexibelt. Inte heller de här sakerna ser jag i budgeten. Jag hörde bara att ledamoten tog upp frågan om fler dubbeldagar, men inte någonting om när. Frågan är: Kommer jag att få ett svar på den frågan i dag?
Martina Johansson (C):
Tack för ditt anförande, Camilla Rinaldo Miller! Det är helt okej att vara nervös första gången man är i kammaren. Jag tänkte en stund: Ska jag begära replik eller inte? Men jag gjorde det ändå, för då får ledamoten chans att träna även på det. Jag hade faktiskt också ett replikskifte efter mitt första inlägg i kammaren och överlevde det.
Min replik handlar om bostadsbidraget - dock inte den tillfälliga höjning som ledamoten var inne på. Jag tänker på bostadsbidraget generellt, som ska vara ett viktigt ekonomiskt skydd för barnfamiljer.
Som regelverket för bostadsbidraget i dag ser ut riskerar familjer att hamna i skuld eftersom bostadsbidraget avräknas på helår. Det gör att om jag får en högre lön eller kanske ett arbete som jag går till under hösten finns risken att jag hamnar i skuld vid årsskiftet eftersom inkomsten har blivit högre på ett sätt som jag inte hade räknat med under våren.
Det här blir ett problem för många barnfamiljer. År 2021 lämnades en utredning till dåvarande regering som visade på hur man skulle kunna jobba med månadsavstämning av bostadsbidraget, alltså att man gör en avstämning varje månad så att barnfamiljerna slipper ett helt års avräkning.
En försiktig fråga till ledamoten är om regeringen och Kristdemokraterna, som sitter i regeringen i dag, kommer att komma med förslag på just det här området.