KBLab/rixvox huggingface dataset:
Meeri Wasberg (S):
Jag ska inte säga att siffror är oviktiga. Det är de naturligtvis inte. Men människorna och individerna bakom siffrorna är så ofantligt mycket viktigare. Därför kan jag inte låta bli att förvånas över att man antyder att regeringen tillför medel till Arbetsförmedlingen för att blidka oppositionen.
Sedan säger man att Arbetsförmedlingen inte behöver använda pengarna. Ändå kvarstår en hög arbetslöshet. Jag kan tycka att det är lite rörande att se hur en moderat ledamot skyndar till statsrådets undsättning när regeringen pressas på sin politik. Siffrorna är inte oviktiga, men individerna är viktigare.
Regleringsbrevet består av 27 ganska tättskrivna sidor med många uppdrag, återrapporteringspunkter, många anvisningar om vad pengarna och anslagen får användas till och inte användas till. Jag ska inte trötta ut statsrådet med att läsa regleringsbrevet. Det har statsrådet säkert redan gjort själv eftersom hon står för innehållet i det.
Men det är bara att konstatera att det finns många detaljer i regleringsbrevet som bakbinder Arbetsförmedlingen att göra ett tillräckligt bra arbete. Statsrådet lyfte själv fram att 5 miljoner extra ges för att informera arbetsgivare.
Om arbetsförmedlarna fick möjlighet att göra ett gott arbete skulle de inom ramen för sitt arbete, genom att träffa arbetsgivare, kunna ge dem den information de behöver. Därför är det fascinerande att man från regeringens sida känner behov av att tillföra 5 miljoner extra för att informera arbetsgivare.
Meeri Wasberg (S):
Jag kan inte undgå att kliva upp i debatten när socialministern talar om det fantastiska i de korta beslutsvägarna som ett av de viktigaste skälen till att man som anställd trivs hos olika privata utförare.
Till viss del kanske det kan äga sin riktighet att man tycker att man får större utrymme för att utöva sin profession och bli tillvaratagen i sitt arbete. Samtidigt säger det någonting om att det i grunden är en fråga om organisation.
Det finns en stor utmaning för våra kommuner och landsting: att arbeta på att ha en ändamålsenlig organisation, så att arbetet kan utföras på ett bra sätt och så att de som arbetar känner sig delaktiga. Men beslutsvägen har på ett sätt blivit ett steg längre, för det har kommit in en aktör mellan kommunen och dem som utför arbetet.
I praktiken kan man inte säga att beslutsvägarna har blivit kortare, utan de har egentligen blivit längre. Det har blivit flera led. Men i det dagliga arbetet kanske man kan uppleva att man har en större möjlighet att påverka. Det finns dock även kommunalt driven och landstingsdriven verksamhet där medarbetarna känner stor delaktighet. Skillnaden handlar ofta om att man har arbetat målmedvetet med en organisation som gör det möjligt att påverka det dagliga arbetet.
Jag tror också att det är viktigt att man talar om och visar på värdet av det arbete som utförs. Det är ändå det som är nyckeln till att ungdomar, kanske några av de ungdomar som sitter på läktaren i dag, vågar ta steget in för att arbeta inom vård om omsorg. Det är berikande att arbeta med människor och för människor. De sakerna är viktiga att hela tiden påminna sig om.
Det är inte tänkt att vi ska ha någon stor vinstdebatt i dag, men det är klart att det någonstans finns problem när somliga företag kan plocka ut stora vinster samtidigt som lönenivåerna inte ökar. Jag såg en undersökning om lärarlöner för ett tag sedan.
Den visar att lärarlönerna i friskolor är lägre än i de kommunala skolorna, trots att ett av argumenten har varit att incitamenten för att höja lönerna ökar om det uppstår konkurrens med fler arbetsgivare att välja på. Det har inte blivit så. Däremot kan vi se skolor som i stället plockar ut en massa pengar som hade kunnat gå till att anställa fler lärare eller ge lärarna bättre betalt.
Jag tycker i allra högsta grad att de frågeställningar och den oro som Lennart Axelsson ger uttryck för i sin interpellation är värda att tas på allvar, inte bara av socialministern, utan av flera ministrar. Ni brukar ju tala om att ni utgör ett lag. Då antar jag att socialministern vill dra sitt strå till stacken för att föra in debatten i den övriga regeringen.
Meeri Wasberg (S):
Det har sagts mycket bra om dem som arbetar inom vår välfärdssektor, som vi skulle kunna kalla det för att hitta ett samlingsnamn på det. Socialministern talade om skattesänkningar. Vi vet att det också lånas till skattesänkningar när vi talar om den statliga nivån samtidigt som vissa kommuner tvingas höja skatten. Det kan i och för sig ge ett större skatteunderlag.
Men det är beroende på vad som händer med skatteutjämningshistorien. Kommunerna har det inte enkelt, och kommunernas ekonomi är trång. Statsrådet talade också om kvalitet i upphandlingen. Det är sant att det är att göra det alldeles för enkelt att bara titta på pris. Man måste också titta på kvalitet.
De upphandlingarna kommer att kräva sina resurser och sin tid för att det ska kunna bli bättre upphandlingar. Samtidigt borde man kunna arbeta mycket mer med ett aktivt arbetsgivarskap genom de kollektivavtal man kan ha som tillförsäkrar de anställda ett inflytande över sin arbetssituation.
Jag har alltid haft uppfattningen att en klok arbetsgivare lyssnar på sina anställda för att ta del av hur man på bästa sätt kan förbättra verksamheten. För statliga tjänstemän ingår det i uppdraget att ständigt påtala behovet av förbättringar. Ett modeord som har florerat mycket handlar om lean. Det talat varmt, länge och mycket om lean. Det finns ett otal olika varianter på det.
Faktum kvarstår att man i statsförvaltningen alltid har haft ett uppdrag att arbeta med att påtala behov av ständiga förbättringar och hur det skulle kunna se ut. Den kraften och energin finns hos alla anställda och även ute hos kommuner och landsting. Den behöver man hitta sätt att ta till vara.
Meeri Wasberg (S):
Frågan om våld mot äldre är naturligtvis inte ny, och om ledamoten Westerholm hade varit här hade vi kunnat få oss till livs en historiebeskrivning om hur frågan om våld mot äldre började lyftas upp någon gång i början av 80-talet och hur utvecklingen sedan sakta men säkert har tagit steg för steg i rätt riktning. Det handlar bland annat om Margareta Winbergs arbete 2001 när hon tog initiativ till Nationellt råd för kvinnofrid och där också frågan om våld och övergrepp mot äldre kvinnor togs upp.
Det är inte så att regeringen inte har gjort någonting, men just när det gäller frågan om att tydligare ta tag i frågan om handlingsplaner ute i kommunerna uppfattar vi att frågan bereds på Regeringskansliet, och den har hållit på att beredas ett tag. Vi uppfattar därför att det är hög tid att ta nästa steg. När det gäller förslaget som Socialstyrelsen lämnade om att upprätta en handlingsplan måste den frågan släppas loss från Regeringskansliet.
Så uppfattar vi det, och det står inte alls i motsats till att det har gjorts en hel del andra insatser. När det gäller det tillkännagivande som vi pratade om förut är det bra att statsrådet har varit så tydlig med att man ska komma tillbaka med den här strategin om att förebygga våld och övergrepp mot äldre människor. Vi kan vara överens om att det behövs mer utbildning, och de utbildningsinsatser som har gjorts är bra.
Det är ju som så att av de få, får vi ändå säga, kvinnor som söker stöd söker sig många till vården. Därför är det viktigt att man i vården har utbildning så att man just uppmärksammar de här problemen och att man hittar strategier för att möta dem på rätt sätt. De utbildningsinsatser som har genomförts har vi också uppfattat har varit uppskattade, men det behövs mer av den varan.
Jag tror också att det behövs bättre information om kvinnojourernas verksamhet där de behöver få hjälp med att få ut budskapet om att de inte enbart riktar sig till yngre kvinnor, kvinnor med barn och så vidare. Det är nämligen en mänsklig rättighet att kunna få leva tryggt också i nära relationer och kanske inte minst när man blir äldre. Den rättigheten blir i varje fall inte mindre när man blir äldre.
Det är som sagt inte så att regeringen inte har gjort någonting, men vi uppfattar att man behöver få upp tempot i den här frågan också och också i relation till kommunerna. Jag hoppas därför att statsrådet lever upp titeln äldreminister och inte låter den här frågan gå i stå utan verkligen ligger på. Jag uppfattar att det finns en sådan ambition hos statsrådet, så jag är inte avogt inställd.
Vi socialdemokrater anser att det är dags för nästa modiga steg i den här mycket, mycket svåra frågan.
Meeri Wasberg (S):
Det är alldeles sant att det behöver göras mycket på många håll när det gäller den här frågan. Utbildningsmaterial är på väg. Det har genomförts ett antal utbildningar. Nationell vägledning - ja, men parallellt med det behöver man ta det här med handlingsplaner gentemot kommunerna. Så uppfattar vi det.
När det gäller frivilligorganisationerna är det också alldeles sant att de behöver göra mer för att marknadsföra sig själva, men de behöver också ha mer hjälp i marknadsföringen, framför allt från kommunerna och kanske också från hälso- och sjukvården. Är det så att man inte tar kontakt själv så måste man få veta att man kan ta den kontakten.
Många av kvinnojourerna lever också under väldigt svåra ekonomiska omständigheter och har kanske inte muskler för att kunna marknadsföra sin egen verksamhet på det sättet som statsrådet ger uttryck för. Där behövs insatser, och det kanske också är någonting att ta med när regeringen ska återkomma med den samlade strategin över vad man ska göra för någonting.
Jag uppfattar som sagt att det finns en ärlig ambition att göra mer och att vara tydligare gentemot kommunerna. Jag hoppas att den här interpellationsdebatten också har lett till att skapa uppmärksamhet kring de här frågorna som är väldigt svåra och som kanske på ett sätt, som jag försökte beskriva tidigare, är ännu svårare när vi kommer till att tala om våld i nära relationer hos just äldre.
Det stämmer ju inte så väl överens med vår bild av hur det ska vara att bli äldre och att vara äldre.
Meeri Wasberg (S):
Det är inte första gången och antagligen heller inte sista gången som den här frågan debatteras. Jag tror också att interpellationsdebatter av det här slaget kan bidra till att öka kunskapen hos allmänheten och hos de näringsidkare som kanske i dag gör fel men som vill göra rätt. De som gör rätt kan känna sig trygga med att andra inte kommer undan med att inte ställa upp på regelverket.
Det är sant att det bara handlar om receptfria läkemedel, och då inte alla receptfria läkemedel utan ett urval, men ändå ett ganska stort urval. Det kan som sagt leda till allvarliga konsekvenser om det ges råd. Det har statsrådet också instämt i och delar oron. Det är jag väldigt glad över att statsrådet gör.
Men det känns ändå som om det borde gå att göra mer. Det borde gå att fundera mer. Lennart Axelsson var inte på detta med mindre förpackningar. Om man vill bedöva sig alldeles, som statsrådet sade, eller till och med ta sig av daga är det svårare med mindre förpackningar där man måste trycka ut varje enskild tablett. Det tar längre tid, och man hinner tänka efter. Det är en del i suicidpreventionen.
Det är en annan sak att sälja en stor burk som det så att säga bara är att hälla i sig, för att uttrycka sig brutalt. Jag har inget emot att det säljs receptfria läkemedel under kontrollerade former, men det förutsätter att regelverket följs, att kunskapen är god och att konsekvenserna av att inte följa regelverket är tillräckligt tuffa.
Avslutningsvis kan jag konstatera att statsrådet säger att han i dag inte tänker ta några nya initiativ vad gäller att begränsa reklamen. Och det är inga nya initiativ vad gäller att se till att regelverket följs. Men jag tackar för debatten.
Meeri Wasberg (S):
Det är nog alldeles sant att den statliga förvaltningen inte lider av stora problem, men jag kan ändå känna en viss oro. Om man inte från regeringens sida tar tag i de här frågorna och arbetar kontinuerligt med dem finns ju en risk för att förtroendet kommer att raseras. Det kan vara tillräckligt allvarligt om förtroendet raseras för enstaka större myndigheter, för det drar ned förtroendet även för andra.
Det är värt att reflektera över. Du nämner att ni försöker hitta en smidigare struktur för det arbete som utfördes i Krus. Det kanske är bra. Vi får bara hoppas att det inte dröjer alltför länge innan den nya värdegrundsdelegationen kommer i arbete. Vi får också hoppas att den får goda förutsättningar att göra ett bra arbete tillsammans med myndigheterna.
När det gäller statstjänstemannarollen i stort skulle jag vilja peka på att internutbildningen i många myndigheter har blivit kortare, mer snuttifierad och mer fokuserad på de enskilda regelverken och förändringar i dem snarare än på det bredare perspektivet som handlar om statstjänstemannarollen i grunden. Det har blivit populärt att tala om lean.
Jag vågar påstå att idén att varje statlig tjänsteman varje dag i sitt arbete ska kunna påtala behov av förändringar och förbättringar för medborgarnas bästa är verklig lean när vi talar om det i ett tjänsteperspektiv. De lagar och regler som våra tjänstemän har att förhålla sig till är att jämföra med de skruvar och muttrar som finns på en bilfabrik.
När det gäller arbetsmiljön finns det inget generellt att säga för alla myndigheter, men låt mig nämna ett exempel. Jag såg häromdagen en uppgift om att det var nästan 450 statstjänstemän som under den senaste femårsperioden fått en beviljad arbetsskada på grund av personskada. Många av dessa skador handlar om hot och våld.
Det är nästan två statstjänstemän i veckan. Det är väldigt mycket, tycker jag, även om vi i relation till dessa två har en stor numerär övriga anställda. Det är dock för många för att man ska kunna vara nöjd över arbetsmiljön. När det gäller ledarskapet vill jag säga att vi naturligtvis har många duktiga chefer inom staten. Vi har också en del som kanske inte utför sitt ledarskap på allra bästa sätt.
Jag förstår att varje statsråd har ansvaret för myndigheterna inom sina respektive specialområden, men utifrån Stefan Attefalls roll att jobba med den övergripande statliga personalpolitiken och förvaltningspolitiken tycker jag att det skulle vara intressant att få en reflexion över vilka värden i ledarskapet inom staten som kan vara viktiga att framhålla.
Det tycker jag skulle vara intressant. Det är som sagt alltid medborgarna som står i yttersta fokus för våra statliga tjänstemän och deras yrkesutövning.
Därför hoppas jag att en viktig del i värdegrundsdelegationens arbete kommer att vara just möjligheten för statstjänstemän att i sitt dagliga arbete påtala behovet av ständiga förbättringar. De förbättringar som de ser syftar naturligtvis till att gagna medborgarna på bästa sätt.
Meeri Wasberg (S):
Vi får hoppas att man kommer i gång under våren; det vore trevligt. Statsrådet säger många bra saker. Det är kanske inte så konstigt, för i grunden handlar det statliga uppdraget om att ge medborgarna god service.
Vad som är god service kan man givetvis ha olika uppfattning om, men i grunden tror jag att vi är överens, och det känns bra. Det är sant att våra statliga myndigheter är fristående och självständiga och har ett stort eget ansvar. Men som jag nämnde tidigare handlar det också om vilka förutsättningar de tillåts att verka under. Det handlar om de lagar och regler som finns och om vilken budget de har.
De handlar också och om de dialoger de enskilda statsråden har med sina respektive myndighetschefer. Det kan sätta tryck och press, vilket kanske gör att ledarskapet ibland brister också på den högsta nivån. Man brukar ju tala om att man måste städa trappan uppifrån.
Brister det uppifrån har det en tendens att falla nedåt i organisationen, och mest utsatt blir den enskilda tjänsteman som sitter längst ned och möter den enskilda medborgaren och kanske måste ge denne ett svårt besked.
Jag hoppas att frågan om framtiden för den statliga förvaltningspolitiken inte förpassas till några utredningarnas minneslunder utan att det verkligen är en fråga som ligger på regeringens bord. Jag vill åter skicka med att det är viktigt att inte låta det innovativa arbete som varje enskild statstjänsteman kan bidra med falla på hälleberget.
Meeri Wasberg (S):
Just när det började bli intressant tog talartiden slut för statsrådet. Det ska bli intressant att höra om statsrådet i sitt sista inlägg kommer tillbaka till det som den här interpellationen handlar om, det som jag talar om, nämligen personalen inom vården. När problemen kvarstår, eller kanske till och med växer, måste man fundera på ifall de morötter som man utfärdat och hängt ut verkligen är de rätta.
Man kan tala om en mängd olika typer av styrinstrument och verksamhetsutvecklingsformer. Vi talar om lean, och det är alldeles sant att lean i sig inte är märkligare än att det handlar om att påtala de ständiga förbättringar som man kan se i sitt dagliga arbete.
Men då är det oerhört viktigt att personalen verkligen hinner med att reflektera över ifall man kunde göra det ena eller andra på ett annat sätt, på ett bättre och effektivare sätt, som understöder arbetet och garanterar patientsäkerheten. Det är inte säkert att personalen, utifrån de signaler vi får, verkligen känner att det utrymmet finns.
Vi kan paketera en massa organisatoriska strukturer om de inte resulterar i att personalens kunskap tas till vara. Vi socialdemokrater tycker att det finns ett ansvar att ta. Sedan kan man alltid diskutera på vilket sätt det ska ske och vem som ska göra vad när det gäller stat och landsting.
Vi socialdemokrater har tillsatt en grupp som ska göra en översyn av problemen just utifrån ett patientperspektiv och lämna förslag till hur kvaliteten och säkerhetsnivåerna kan förstärkas. Det handlar också om att lyfta fram de långsiktiga kvalitetsfrågorna. Ingen ska behöva känna oro över att läget i den svenska sjukvården är som det är, utan det finns en framtid, och det är den vi ska till.
Att backa tillbaka, som något slags reflex, är inte bra, utan vi ska framåt. Vi ska ha en ännu bättre vård i framtiden.
Meeri Wasberg (S):
Som jag sade inledningsvis är detta en fråga med flera dimensioner. Det finns många nyanser som behöver lyftas fram i den här debatten. Debatten lär fortsätta även efter att vi är klara här i dag. Det är ett ganska omfattande betänkande som har lämnats av utredningen, Kvinnor och barn i rättens gränsland .
Carin Götblads uppdrag är lite bredare. Man kan hoppas att detta arbete inte dras i långbänk utan att statsrådet står upp för den otålighet som hon ger uttryck för och kommer tillbaka till riksdagen med förslag på hur vi ska gå vidare. Som sagt: Det skyndsamma går nog inte att understryka nog många gånger.
Skyddet för dessa kvinnor, och i förekommande fall deras barn, som importeras av de här männen måste vi ta på allvar och hitta de bästa lösningarna för.
Sedan finns det kanske inte ett alexanderhugg som löser den gordiska knuten, men vi måste ändå försöka samla alla möjliga sätt att lösa frågan. Jag hoppas att frågan om behov av ökat samarbete mellan myndigheter inte låter vänta på sig. Det ser jag inga anledningar till att det ska göra.
Jag kan förstå att diskussionen om tvåårsregeln kan vara mer komplicerad på ett sätt, men jag vill understryka att jag som socialdemokrat aldrig kan acceptera att kvinnor och barn utsätts på det här sättet. Deras situation är specifikt utsatt jämfört med andras.
Meeri Wasberg (S):
Ja, vägar kostar pengar, både att planera, bygga och underhålla. Jag har funderat lite grann över regeringens prioriteringar på det här området. Det gäller inte bara antalet miljarder man lägger på infrastrukturen utan över huvud taget.
Regeringen är beredd att låna till stora skattesänkningar när det gäller bolagsskatten, men att lägga på ett kol för att kunna göra satsningar som skapar fler jobb på både kort och lång sikt avstår man från. Jag kan inte säga att jag delar statsrådets uppfattning att det ibland vore önskvärt med ministerstyre, för det tycker jag inte.
Däremot tycker jag att regeringen måste inse vilket ansvar och inflytande regeringen har i fråga om de förutsättningar som olika myndigheter har att verka inom, till exempel Trafikverket. Man kan fundera på om det i detta fall handlar om bristande resurser eller om brist på intresse från regeringens sida eller möjligtvis både och. Vi vet att regeringen valt att lite grann stöka om i myndighetsstrukturen.
Även där kan man fundera på om det var en klok prioritering. Jag tror att vi är överens om att både stora och små företag behöver dessa olika investeringar för att kunna utvecklas. Att Södertörnsledens framtid nu är oklar och det första spadtaget dröjer tror jag riskerar att hämma den tillväxtpotential som finns i området. Det är svårt att bedöma hur många jobb det kan röra sig om.
Saker och ting hänger ihop, och jag kan förstå att statsrådet vill ha fokus härifrån och framåt med förändrade förutsättningar vad gäller planeringssystemet. Men det hjälper inte Södertörnsleden med tanke på var man just nu befinner sig.
Statsrådet har alldeles säkert läst Trafikverkets begäran utifrån det läge som då var, men jag och många med mig har uppfattat att regeringens egen hantering varit både tidsödande och ineffektiv - utom när begäran om upphävande kom. Då visade regeringen plötsligt en förvånansvärd snabbhet, det får vi medge. Det var snabbt marscherat.
Som jag sade tidigare var det kanske just det faktum att det var enklare att upphäva den fastställda överklagandeplanen än att hantera överklagandet i sig som gjorde att Trafikverket kom med den förfrågan. Det kan i alla fall inte uteslutas. Jag beklagar att jag inte får så mycket mer svar än en, visserligen väldigt trevlig men dock, lektion i hur staten styrs.
Jag kan inte heller låta bli att beklaga att saker och ting drar ut på tiden, inte minst med tanke på alla som bor och verkar på Södertorn. Självklart ska den fortsatta planeringen ske i samråd med andra myndigheter, allt annat vore befängt. Det är en självklarhet att all sådan planering ska ske i bred samverkan.
Samtidigt känner jag en viss frustration över att statsrådet nöjer sig med att uttrycka en önskan om att Södertörnsledens genomförande inte ska bli försenat. Meningen var ju att spaden skulle sättas i jorden i år.
Meeri Wasberg (S):
Det finns många saker man skulle kunna säga. För att anknyta till min meddebattör kan jag säga att det är de senaste fem åren och vad man har gjort under den tiden som vi pratar om här. Jag är mycket glad över att regeringen i det fortsatta arbetet framöver med olika projekt har de här uppföljningarna och den täta dialogen.
Om man hade haft det tidigare hade det möjligen gjort att man startat om processen mycket tidigare, vilket kanske hade gjort att man legat bättre i fas. Nu efter regeringens hantering har frågan självklart åter landat i Trafikverkets knä. Jag är övertygad om att de kommer att göra ett så gott arbete som de har fått förutsättningar för att göra.
Men som sagt oroas jag av frågan om man har tillräckliga resurser för att kunna uppfylla både min och statsrådets önskan att detta inte ska fördröjas. Södertörnsleden är som sagt ett oerhört viktigt exempel på en infrastrukturinvestering som skulle kunna bidra till en ökad tillväxt i södra Stockholmsområdet. Det handlar om framväxten av både nya bostäder och nya arbetsplatser.
När vi nu inte riktigt kan överblicka när det är dags att sätta spaden i jorden kan det innebära betydande problem för den tillväxtpotential som finns i regionen. Hur många jobb det handlar om är det nog ingen av oss som vågar gissa, men det rör sig om förlorade arbetstillfällen. Statsrådet talar om historiska satsningar på infrastruktur. Problemet är bara att somliga av de historiska satsningarna låter vänta på sig.
Södertörnsleden har nu blivit en av de där satsningarna som låter vänta på sig. Jag har som sagt stort förtroende för Region Stockholm vid Trafikverket och deras förmåga att jobba med detta skyndsamt, men vi får se. Framtiden lär utvisa.