Elin Segerlind (V):
I dag är hoten mot Arktis allvarligare än någonsin tidigare. På få andra ställen på jordklotet har klimatförändringarna fått så omfattande och dramatiska konsekvenser för växtliv, djur och människor. I klimatförändringens spår uppstår nya utmaningar.
När isen smälter möjliggörs utvinning av de naturresurser som finns i Arktis, och nya transportleder öppnas upp genom nordost- och nordvästpassagerna. Det innebär både nya hot mot miljön och att risken för säkerhetspolitiska spänningar i regionen ökar. Framtida verksamheter i Arktis ska bygga på försiktighetsprincipen och bygga på respekt för människor, natur och planetens gränser.
Arktiska regionen är ett tydligt exempel på vad som händer när mänskligheten gapar efter mycket och konsumerar som om man hade fyra jordklot att vandra runt på. Arktis står inför stora förändringar. Den ökade temperaturen globalt märks särskilt tydligt i polarområdena. Uppvärmningen i Arktis ökar upp emot fem gånger så snabbt som någon annanstans i världen.
Temperaturökningen och den extrema värmen gav något så ovanligt som stora skogsbränder i Sibirien förra sommaren. En miljon hektar skog brann, och man mätte temperaturer på upp emot 45 grader. I vintras kunde vi se bilder från samma område, där torvbränderna fortsatte trots den sibiriska kylan och trots den meterdjupa snön. När vi nu går mot en ny sommar kan vi bara ana vad som händer när bränderna inte ens hunnit slockna.
Temperaturökningen ger också minskade isar. Isarnas utbredning ligger i dag på en mycket låg nivå. De fyra senaste åren har varit några av de år med de lägsta nivåerna. Om 25 år tror forskare att havsisen inte längre kommer att finnas på sommaren, och till 2070 bedömer man att den sista havsisen har smält bort.
Många klimatforskare ser det som en av jordens tipping points när isarna smälter inom regionen, i synnerhet på Grönland. När vi når över en tipping point sätts nya fysiska reaktioner igång. Jordens nuvarande mönster ändras, och det blir omöjligt för oss att backa tillbaka. Det kommer att innebära höjda havsniåver men också risk för att hela Golfströmmen bromsas in.
Tusentals ton is smälter från de grönländska isarna varje sekund, och delar vi allt färskvatten som då uppstår mellan alla människor på jorden får vi ett badkar fullt om dagen. I regeringens arktiska strategi nämns Parisavtalet flera gånger.
Att vi når Parisavtalets mål är helt avgörande för att klimatet och miljön i Arktis ska kunna hållas på en nivå som inte tar oss förbi denna tipping point. I dag har inte Sverige eller något annat land en politik som låter oss hamna ens inom tvågradersmålet. När vi pratar om strategin för Arktis är det viktigt att vi förstår detta och sätter det som händer där i samband med de beslut vi tar för vårt övriga samhälle.
Arktiska regionen, om någon, är den region som får ta smällen för vårt samhälles överkonsumtion och våra enorma utsläpp av fossila drivmedel. I den arktiska strategin finns det en rad saker som vi behöver göra för att värna och utveckla Arktis på olika sätt. Men den arktiska krisen löser sig inte i en strategi enbart för den regionen; för att lösa den krävs en omställning av samhället till ett liv helt inom naturens ramar.
Detta är också viktigt. Resurserna och råvaran som kommer från regionen används inte bara i regionen. Konsekvenserna av att vi använder råvaran, särskilt den fossila, blir också ett allt mer ogästvänligt klimat för dem som bor där. I Sverige har samerna en särställning som urfolk, men ännu har vi inte ratificerat ILO 169.
Det beror framför allt på att konventionens artikel 14 om markrättigheter och frågor kring samernas rätt till land och vatten ännu inte har lösts. FN:s råd för mänskliga rättigheter har noterat att Sverige stöder urfolksdeklarationen men att Sverige inte tillämpar de rättigheter den innehåller.
Sverige rekommenderades att implementera deklarationen och etablera mekanismerna för detta i samarbete med det samiska folket. FN har också upprepade gånger kritiserat Sverige för bristerna när det gäller samernas inflytande, framför allt bristen på fritt och informerat förhandssamtycke, FPIC.
Under vintern har också röster höjts för Sveriges fortsatta exploatering av naturskogarna i landets norra delar inom den arktiska regionen och framför allt på marker som är viktiga renbetesmarker. När naturskogarna fortsätter att exploateras minskar samernas utrymme att bedriva rennäring.
Bristen på sammanhängande skogar att röra sig i och bristen på hänglav som föda tillsammans med eskalerande klimatförändringar gör det svårare att röra sig i dessa marker. Statliga Sveaskog, den största markägaren, har skyldighet att samråda vid planerade avverkningar. Det är gott så.
Men när Sveaskog inte får eller inte vill avverka i ett sådant område på grund av konflikter kan de i stället välja att sälja marken, för vid försäljning behöver de inget samråd. Detta uppmärksammades i en artikel i DN förra veckan. Den berörda samebyn var denna gång Luokta-Mávas. Inom deras område ville Sveaskog avverka hela 700 hektar, och det i ett redan hårt brukat område.
En av renskötarna som intervjuades vittnade om hur han en dag kommit till ett område i skogen bara för att finna att det inte längre var kvar. Den nya skogsägaren, som Sveaskog sålt till, har inte samma skyldighet att samråda. Så enkelt kan Sverige i dag gå runt skyldigheterna och strunta i samernas rättigheter.
Samrådet behöver bli starkare, och när vi tar beslut om aktiviteter inom regionen behöver vi väga in fler intressen än de ekonomiska. När det gäller rennäringen, naturturismen, sociala värden, biologisk mångfald och klimat behöver hänsynen bli betydligt större. Till det kommer att Sverige en gång för alla behöver ratificera ILO 169.
Allteftersom isarna smälter öppnas nya möjligheter, och företags och länders intressen av att få tillgång till och exploatera dessa områdena ökar. Fossila resurser som länge varit omöjliga att komma åt blir nu fullt möjliga att ta upp. Enligt uppskattningar finns en tredjedel av världens ännu ej upptäckta naturgasreserver och drygt 10 procent av världens oljereserver inom den arktiska regionen.
Norge fortsätter till exempel att utveckla sin oljeindustri. I den senaste tilldelningen gav den norska regeringen licenser i havsområdet kring Lofoten. Stora oljebolag har också visat stort intresse för att börja borra efter olja här, likaså länder som Kina, som har nämnts tidigare i debatten. Världen har redan tagit upp mer olja än vad vi har råd att göra av med om vi ska ha en chans i himlen att nå Parisavtalet.
Varje regering inom den arktiska regionen borde ha ett mål om utfasning och att skyndsamt komma ned till noll som ett av sina främsta klimatmål både för Arktis och för övriga samhället. I den klimatkris vi i dag är i är det helt orimligt att släppa fram gruvdrift på havsbotten.
En ny rapport från WWF, som kom för någon vecka sedan, visar på de enorma riskerna med mineralbrytning på havsbotten och att det finns alldeles för lite kunskap om djuphaven för att säga vilka konsekvenser en sådan verksamhet skulle kunna få. En ekonomisk uppskattning visar att värdet på djuphavet uppgår till mellan 17 och 168 miljarder. Det är småpotatis jämfört med den samlade havsekonomin, som uppgår till 20 biljoner.
Eftersom vi vet lite om de effekter gruvdriften kan komma att få är det oerhört svårt att skapa regleringar för att minska riskerna - vilka risker? I delar av Australien har man efter ett decennium av förbud nu tagit beslut om att införa just ett moratorium för gruvdrift på havsbotten. När man tog det beslutet sa miljöministern där att man gjorde det för att skydda naturen men också jobben, som är beroende av den.
Vänsterpartiet menar att försiktighetsprincipen måste gå före och att Sverige i förhandlingar om havsrättskonventionen därför borde driva krav om införande av ett moratorium mot gruvdrift på djuphaven. För att stoppa klimatförändringarna i tid måste vi i grunden ändra vårt transportsystem. Ett av de viktigaste bidragen är att flytta gods- och persontransporter från väg och flyg till tåg och sjöfart.
Vänsterpartiet vill därför se ett initiativ till ett effektivt samarbete med Norge och Finland för att knyta ihop de nordiska delarna av Arktis. Fru talman! När vi talar om den arktiska regionen är det viktigt att se dess mångfald. Det är inte en homogen region, men hela regionen drabbas hårdast av klimatkrisen. Vi får inte lämna Arktis och de arktiska frågorna enbart till tillfällen som detta.
Hur regionen kommer att fortsätta utvecklas kommer att hänga intimt samman med hur vi som samhälle väljer att hantera klimatkrisen och hur snabbt omställningen på allvar kan komma igång. Vänsterpartiet yrkar bifall till reservation 7.