Jennie Nilsson (S):
Jag vill börja med att tacka för svaret samtidigt som jag tyvärr måste uttrycka hur bekymrad jag blev när jag lyssnade till Littorins inlägg. Jag tvingas konstatera att ansvarig minister inte alls tycks förstå allvaret i frågan. Att, som ministern gör, hänvisa till redan inaktuella siffror för de positiva effekter som högkonjunkturen har haft på ungas sysselsättning samt till en kommande gymnasieproposition känns för mig inte seriöst.
Att vara regering i en högkonjunktur är ingen större utmaning. Det är i dåliga tider som politiken testas. Det är då viljan och förmågan blir avgörande. Ministerns svar visar dessvärre varken på vilja eller på förmåga. I stället lägger han allt krut på att försöka måla upp en ljus bild av hur situationen ser ut, en bild som jag tror att han är ganska ensam om att se.
Den problembild som ministern borde ha för ögonen beskrivs så här i Dagens Industri den 17 januari: Lågkonjunkturen slår hårt mot de unga på arbetsmarknaden. I slutet av december var 38 500 ungdomar mellan 18 och 24 år inskrivna som arbetslösa hos Arbetsförmedlingen. Det är 7,7 procent av arbetskraften i åldersgruppen, att jämföra med 4 procent för det totala antalet arbetslösa.
Dagens Industri har talat med en rad experter som alla säger samma sak: Åtgärderna räcker inte till. Det ser mörkt ut för de unga på arbetsmarknaden. Arbetsförmedlingens senaste arbetskraftsundersökning, AKU, som presenterades den 22 januari visar att arbetslösheten för 20-24-åringar har stigit med 17 000 mellan december 2007 och 2008.
En annan beskrivning på samma tema är att ungdomsarbetslösheten i Sverige det senaste halvåret har ökat med 6 procent, att jämföra med en ökning på 1 procent i EU-området. Det sistnämnda gör dessutom att man kan göra gällande att utvecklingen inte enbart kan skyllas på finanskris och lågkonjunktur då ju Sverige, som regeringen ofta och gärna poängterar, så här långt klarat sig lindrigare undan än stora delar av övriga Europa.
Den extrema utvecklingen här måste alltså till stora delar bero på inhemsk politik, eller möjligtvis avsaknaden av densamma. Fru talman! I det ljuset framstår arbetsmarknadsministerns svar åtminstone för mig som väldigt märkligt. Han lyfter fram att knappt hälften av dem som påbörjat jobbgarantin för unga har lämnat den och att av dem har endast 65 procent gått till arbete eller utbildning. Är det verkligen ett resultat som ministern är nöjd med?
Vidare lyfter han fram nedsättningen av sociala avgifter för unga, en generell åtgärd som av merparten av all expertis på området döms ut som dyr och ineffektiv, senast av Riksrevisionen som uppmanar regeringen att skyndsamt utvärdera åtgärden. Inte med ett enda ord berör han de långtidsarbetslösa ungdomarna, de som mer än några andra har svikits av den borgerliga regeringen. Högkonjunkturen borde ha varit deras möjlighet att med rätt hjälp få fotfäste på arbetsmarknaden.
I stället valdes de bort till förmån för sänkta ersättningsnivåer och generella lösningar, lösningar som i allt väsentligt mest landar som bidrag hos arbetsgivare som redan har eller ändå skulle ha anställt en ung person. För deras skull måste jag fråga ministern: Är detta allt ni har att erbjuda?
Samma politik som inte fungerade för de långtidsarbetslösa unga är alltså svaret också när lågkonjunkturen står för dörren. Utifrån det läge Sverige nu befinner sig i, har ministern för avsikt att på något område ompröva sin politik och i stället försöka skapa nya, mer aktiva och effektiva åtgärder för att minska ungdomsarbetslösheten?