KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marléne Lund Kopparklint (M):
Fast nu har ju jag gett flera exempel på att regeringen faktiskt har gått in och styrt regioner i olika frågor. Jag tycker också att det är svårt att föra en debatt här i kammaren när ett statsråd står och pratar emot sig själv hela tiden. Fru ålderspresident!
Om regeringen hade agerat i denna fråga skulle inte så många som 1 000 personer stå i kö till den enda specialistmottagningen - Wonsa, World of no sexual abuse - som har adekvat traumabehandling, som krävs för att behandla sexualbrottsoffer. Att jämföra med 80 procent 2017 är det i dag 93 procent av dem som söker sig till denna mottagning som uppger att de redan har försökt få hjälp innan de sökt sig vidare till Wonsa.
Patienterna som kommer dit upplever att de inte har fått hjälp av sjukvården. De skattar fortfarande högt för PTSD och depression, och risken för självmordsförsök stiger för sexualbrottsutsatta tonåringar efter kontakt med sjukvården.
Här kan man fråga sig varför regeringen inte agerar när det visar sig att vården inte fungerar, när människor konstant faller mellan stolarna och statistiken ser ut som den gör. Jag anser att statsrådet borde se till att inrätta ett nationellt centrum för klinisk metodutveckling och forskning med uppdrag att stötta regionerna i detta. Det är något man skulle kunna göra som regering.
Hur många argument behöver ministern höra för att förstå att det finns ett enormt behov av adekvat sjukvård för personer som har blivit utsatta för sexuella övergrepp i barndomen? Jag har ett som jag tycker borde räcka, och det är att 25 procent måste bli noll. Fru ålderspresident! Menar vi allvar med att vi ska skydda barn mot dessa vidriga brott måste effektiva metoder införas.
Det kan hända ett barn i vår närhet. Vi ska inte vänta med att höja våra röster tills det sker. SKR:s nationella kartläggning från 2020 visar att vården inte möter behoven hos sexuellt våldsutsatta.
Rapporten pekar på brister i bemötande och i tillgänglighet till vård för dem som inte är aktuella för akutsjukvård samt på bristande kunskap och kompetens inom vården om behandling av komplext traumatiserade personer. Det förekommer även att frågan om övergrepp inte ens ställs inom sjukvården. SKR påpekar att vårdens oförmåga att möta patientgruppens behov leder till ineffektiv resursanvändning.
Vägen framåt går enligt SKR via en tydligare vårdkedja samt ökad kunskap och kompetens kring sexuellt våld och de utsattas behov och villkor. Sexualbrott ger vårdkrävande skador. Våldtäkt är det trauma som oftast leder till PTSD och har den starkaste kopplingen till självmord, självmordstankar och självskada.
Vi vet att om man har blivit utsatt för sexualbrott i barndomen ökar det risken för självmord i vuxen ålder med 12 gånger. Risken är stor att detta blir konsekvensen därför att man inte får den vård som man är i behov av. Här kan ministern agera. Här kan man peka med hela handen och tala om att man har en vilja.
Jag ställer än en gång frågan till socialminister Hallengren: Vad tänker ministern göra här och nu för dem som har blivit utsatta och inte får vård, som står i kö och som riskerar att dö?
Marléne Lund Kopparklint (M):
Vi pratar om att ni faktiskt kan reagera och agera som regering. Jag gav då det exempel som statsrådet själv nämnde.
Så länge det inte finns adekvat hjälp att få inom sjukvården måste jag gå till den elvaåriga flicka som vi hade uppe i förra debatten kring exakt samma fråga och säga: Tyvärr, "Lilla F", den hjälp du efterfrågar finns inte. Du kommer att tvingas gå med din smärta, sorg, ilska och frustration utan att få den professionella hjälp du behöver för att läka.
Tyvärr kommer de fruktansvärda sexuella övergrepp som din förövare utsatt dig för att ge dig dåliga odds i livet, just för att den här regeringen inte pekade med hela handen och sa stopp - det är fullständigt oacceptabelt att det inte finns adekvat sjukvård för dessa utsatta personer. Fru ålderspresident! Jag vägrar säga detta till "Lilla F".
I stället kommer jag att stå här i kammaren tills statsrådet kommer tillbaka hit och säger: Jag har agerat nu. Vi kommer inte att riskera dessa barns liv. Detta kan vi inte acceptera.
Vi behöver en socialminister som kommer tillbaka hit till Sveriges riksdag och säger: Nu, riksdagsledamoten Lund Kopparklint, har jag tagit mitt ansvar och börjat föra dialog med regionerna och kanske till och med lagt fram en lagrådsremiss, precis som jag gjorde i den andra frågan med kommunerna när det gäller hemtjänsten. Det hade jag velat höra. Nej, fru ålderspresident, jag säger skärpning! Detta är respektlöst, skamligt och obetänksamt.
Jag förväntar mig mer av Sveriges socialminister - att man räddar och skyddar barnen. På återseende i denna fråga!
Marléne Lund Kopparklint (M):
När Högsta förvaltningsdomstolen slog fast att rullstolsgaragen efter 25 års tid inte längre ska finnas hamnade en stor grupp människor i kläm eftersom de inte var berättigade till bidrag enligt lagen om bostadsanpassning.
Den omedelbara följden blev att hjälpmedelscentraler inte längre lämnade ut de elfordon som förskrivits då fordonen kräver låsbar och frostfri förvaring med laddningsmöjlighet. Det är inte så att människor inte får fordonen, men om de inte har någonstans att ställa dem blir det ju ett problem.
För alla funktionsnedsatta vars bostad saknar förvaringsmöjligheter blir det ett slags moment 22: Man får en rullstol eller en permobil, men man har ingenstans att ha den. Och vad händer då? Jo, som min kollega Lars Beckman har pratat om blir man isolerad, och livskvaliteten sänks.
För en person med funktionsnedsättning påverkar det livet drastiskt. Här kan vi se ett tydligt exempel på människor som hamnar mellan stolarna när det inte fungerar mellan regioner och kommuner.
Det är i ett sådant här läge som regeringen måste gå in och agera och ta ansvar för att det ska bli rätt. Den nuvarande lagen om bostadsanpassning syftade till att underlätta anpassning av bostäder vid en funktionsnedsättning, och den trädde i kraft i juli 2018.
Detta går stick i stäv med den lagen. Jag tror inte att det var regeringens ambition att försvåra för personer med funktionsnedsättning när man gick fram med den nya lagen och såg till att den trädde i kraft. Regeringen ville med den nya lagen tydliggöra och sätta den bidragssökandes delaktighet i centrum.
Man ville att det skulle höja livskvaliteten och modernisera och förenkla processen som helhet. Men efter det som hände 2020 har detta raserats. Jag tycker att det är oerhört viktigt att regeringen går in och tittar på vad man kan göra för att förenkla. Det är nämligen inte personen med funktionsnedsättning själv som ska ta det här ansvaret.
Detta är ett typexempel på det vi menar när vi säger att man måste vara frisk för att klara av att vara sjuk. Man har inte kapaciteten att orka dra i detta. Det är ju därför vi står här i kammaren i dag och debatterar detta. Man måste agera. Nu har det gått ett år.
Det är lång tid för en person att vara isolerad och inte kunna använda de hjälpmedel som personen har rätt till. Fru ålderspresident! Jag vill fråga statsrådet: Vad tänker ministern göra för att rådda i det här och se vad man kan göra? Hur tänker man agera från regeringens sida för att människor inte ska hamna mellan de stolar som finns?
Detta är en viktig fråga för personer med funktionsnedsättning och för att deras livskvalitet ska höjas och, framför allt, bevaras.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Jag har av socialministern fått svaret att man nu ska vänta på en rapport. Men till dess då? De här personerna, som sitter i sina lägenheter och inte kommer ut med hjälp av sina hjälpmedel - hur ska de hanteras?
Vilken dialog kommer socialministern att föra med kommunerna och regionerna i den här frågan, så att man löser den temporärt tills rapporten kommer fram? Här kan man verkligen prata om det socialdemokratiska klassamhällets mönster, som man i denna fråga helt uppenbart vill bevara och till och med förstärka.
Man skapar en underklass bestående av utsatta människor med funktionsnedsättning när man gör på detta sätt. Sedan kan man fråga sig varför den här olyckliga situationen har uppstått. Vad är anledningen till att ingenting har hänt under det här året? Vad sitter man och väntar på? Det kan jag tala om.
Det är ingen som verkar vilja agera. Ingen verkar vilja ta ansvar för situationen. De som drabbas är personer med funktionsnedsättning, som hela tiden hamnar mellan stolarna och som redan i dag är utsatta i vårt samhälle. Deras livskvalitet sänks och drabbas.
Jag vill ha ett svar av socialministern på hur hon kommer att agera här och nu för de här personerna.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Jag skulle vilja ställa frågan hur statsrådet och regeringen tänker när det gäller detta. Vi har i dag sett en färsk undersökning från Demoskop som visar att energi och kärnkraft hamnar på fjärde plats bland de frågor väljarna tycker är viktigast.
Till stor del handlar det om elpriserna, om hur människor lider på grund av de höga bensinpriserna, inte minst de som bor på landsbygden, och om det som vi talar om i dag, som min kollega Lars Beckman har tagit upp, nämligen skattehöjningen på fordon med höga utsläpp. Det slår hårt mot den som måste köpa nytt fordon. Den här målgruppen är extra utsatt.
Jag lyssnade på statsrådet, som sa att regeringen följer frågan. Men regeringen måste ju agera! Det är här och nu som detta betyder något för dem som har en funktionsnedsättning. Utredningar verkar vara regeringens paradgren.
Men man kan inte hålla på med att bara utreda och utreda och lägga på hög - man måste också agera. Nya, stora och anpassade fordon för den som har en funktionsnedsättning kan få en årsskatt på 20 000 kronor enligt bonus malus-systemet. Det är mycket pengar för en person som har en funktionsnedsättning. Det är inte självvalt att man köper en sådan bil.
Man måste ha den för att få plats med den rullstol eller permobil som man behöver för att kunna ta sig fram. Det är ytterst viktigt. Detta är en grupp som redan är drabbad. Vi vill inte att denna grupp ska bli än mer isolerad.
För en person med funktionsnedsättning påverkar det livet drastiskt att inte ha råd att köpa den bil man behöver eller om bilen beskattas på detta sätt. Här kan vi se ett tydligt exempel på människor som hamnar mellan stolarna när systemet inte fungerar. I ett sådant läge måste regeringen gå in och agera och inte bara följa frågan.
Detta måste bli rätt. Det är oerhört viktigt för regeringen att man går in och tittar på vad man kan göra för att förenkla.
Jag skulle önska att man innan man införde en sådan här skatt för personer med funktionsnedsättning kunde ha gjort en konsekvensanalys: Vad får detta för konsekvenser för en person som har en funktionsnedsättning och måste ha en stor bil för att få plats med sin rullstol eller sin permobil? Den frågan skulle jag vilja ställa till statsrådet och regeringen.
Det är inte personen med funktionsnedsättning som själv ska ta ansvar för att utreda detta eller trycka på om det. Det är ju därför vi finns här, vi som står här i kammaren och orkar ta tag i detta.
Jag vill också fråga statsrådet hur statsrådet tänker lösa detta här och nu för personer med funktionsnedsättning. Det handlar inte om att följa frågan över tid, för det är här och nu dessa personer drabbas.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Jag blir nog tvungen att använda samma hej, hej, hopp, hopp, och jag tror att statsrådet kommer att få leva med det ett tag. Statsrådet säger att det inte är hej, hej, hopp, hopp i de beslut som tas, men jag skulle vilja påstå att det är det. För personer med funktionsnedsättning finns det inget som liknar det; de lever här och nu.
Låt mig trycka lite på detta med isolering. Vad är det människor med funktionsnedsättning drar in på först när de börjar få det dåligt ställt, när bensinpriserna ökar och när de straffbeskattas? Jo, då drar de in på resor och isolerar sig i sina hem. Men det är ju det sista vi vill för personer med funktionsnedsättning.
Att de ska behöva vänta till slutet av september för att få svar på frågan om det är så här regeringen vill att personer med funktionsnedsättning ska leva är ett underbetyg för regeringen. Vi måste värna om denna grupp, som redan är utsatt i samhället.
I detta fall kan man verkligen prata om det socialdemokratiska klassamhällets mönster, som man här uppenbarligen vill bevara och till och med förstärka. När man gör på detta sätt skapar man ett slags underklass bestående av utsatta människor med funktionsnedsättning. Fru talman!
Jag har fortfarande inte fått svar på frågan vad statsrådet tänker göra här och nu, före den 30 september. Det är nu de lider och måste spara in på resor eller inte kan köpa ett fordon för att kunna ta sig iväg.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Jag anser att detta är skandal. Statsrådet måste förstå hur detta drabbar landsbygden. Jag tycker att min kollega Boriana Åberg formulerade det på ett bra sätt. Vilka räknas till glesbygd? Den som tar sig till och från jobbet med bil har rätt till ett skattefritt reseavdrag. Det kallas milersättning.
Det gäller alla som bor minst en halv mil från arbetsplatsen. Jag kommer från Värmland. Där finns det landsbygdskommuner överallt. Där är en halv mil lätt att räkna. Detta gäller alla som måste åka fram och tillbaka till sitt arbete och inte kan åka kollektivt.
Milersättningen ska täcka alla rörliga kostnader såsom bränsle, däck och service för bilen och även värdeminskning. Detta måste man räkna in. Det blir också provocerande att få höra att man ska köpa en elbil. Elbilar är ju jättedyra; man har inte råd att köpa en elbil, i synnerhet inte om man är två i hushållet som behöver bil.
Trots skenande bränslepriser ligger den skattefria milersättningen kvar på 18,50 kronor. Den har legat på samma nivå sedan 2008. Ersättningen, som alltså inte har ändrats sedan 2008, är mindre än hälften av ersättningen i de andra nordiska länderna.
Den täcker inte ens bränslekostnaden och övriga avgifter, som jag har nämnt, och den som får en högre ersättning än så av sin arbetsgivare måste skatta på mellanskillnaden. Bränslepriserna stiger och stiger medan ersättningen står still. Den står still för dem som behöver den på landsbygden - som kanske inte ens räknas till glesbygd enligt den här modellen.
Slår vi ut alla faktiska kostnader går man verkligen inte plus med den här modellen. Sedan skulle jag vilja nämna den ideella sektorn, som också måste tänkas in här. Här tycker jag verkligen att regeringen måste tänka om och göra en konsekvensanalys, än en gång.
Inom kultur, idrott och kyrkan får man sällan mer än den skattefria milersättningen, och den är naturligtvis för låg. Den släpar efter många år i förhållande till dagens bränslepriser. Föreningar är inte heller beredda att betala sociala avgifter på milersättningen, för det har de inte råd med. De får det inte att gå ihop.
Den ideella sektorn är så viktig och gör ett så viktigt arbete för många människor i samhället. Sverige har otroligt många som jobbar inom den ideella sektorn, och det är många som rör sig över stora geografiska ytor. De måste ju premieras när de jobbar ideellt, och de måste också få milersättning.
Här finns det alltså flera målgrupper som regeringen måste ta hänsyn till och titta över. Det gäller inte minst de kommuner där reseersättningen utnyttjas i dag; bara i min kommun i Värmland är det 13 procent som utnyttjar den. Detta är alltså viktiga frågor som statsrådet och regeringen måste ta till sig och svara på, fru talman.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Statsrådet Damberg står här i kammaren och ställer frågor om varför vi har ett så högt tonläge när vi inte har skrivit motioner om detta ämne. Nej, jag har inte heller skrivit någon motion om de höga bensinpriserna, för detta är någonting som har uppstått här och nu.
Jag har ett högt tonläge därför att medborgare, pendlare, ideellt arbetande människor och värdefulla människor har höjt sina röster och kontaktat en folkvald person - alltså mig, Lars Beckman eller Boriana Åberg - därför att de vill föra fram sin situation när det gäller avdraget, som de inte är nöjda med, och hur detta drabbar dem.
Därav det höga tonläget, fru talman. När jag lyssnar på statsrådet Damberg funderar jag på om han ibland har inspirerats av prins John i Robin Hood .
Skatterna verkar vara viktigare än människors välmående och viktigare än att människor kan ta sig till och från jobbet och att den ideella sektorn fungerar; det gör den inte med det här systemet. Vad tänker statsrådet göra i den här situationen för att underlätta för människor som bor på landsbygden i mitt län Värmland?
Vad tänker statsrådet göra för dem som bor i Eda, Torsby eller Sysslebäck och som pendlar fram och tillbaka varje dag med de här höga bensinpriserna? Hur tänker statsrådet agera här och nu för att människor ska klara att överleva när det ser ut som det gör i dag? Den frågan skulle jag vilja ha svar på.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Det här är en viktig interpellation. Vi måste bygga in säkerhet och robusthet, och vi måste utstråla en känsla av trygghet när vi pratar om infrastruktur och teknikutveckling, både organisatoriskt och underhållsmässigt. Här finns det mer att önska av regeringen, och det kommer ständigt frågor om hur man ska lyckas med detta.
Våra pendlingståg behöver spår som det går att lita på, som är robusta och som klarar av varierande svensk väderlek. Vi har rätt att kräva ett Sverige där pendlande människor inte ska behöva stå och frysa på perrongen eller riskera att köra av vägen för att väglaget är alldeles för dåligt. I dag är det precis tvärtom. På 130 mil statlig väg har hastigheten sänkts på grund av bristande underhåll.
Flera hundra mil riskerar att gå samma öde till mötes de närmaste åren. Människor drabbas av kaoset i Mälardalen, först på grund av ett nytt digitalsystem och sedan på grund av sjukdom som har gjort att vart tredje tåg ställts in. Människor och företag drabbas av undermåliga spår, vägar och system, även i mitt Värmland.
Detta borde vara oacceptabelt för regeringen. Fru talman! Det här är viktigare för Moderaterna än höghastighetståg för 400 miljarder. Det är inte så att det inte finns pengar till infrastruktur fram till 2035, utan vi pratar om uppemot 900 miljarder.
Det handlar mer om att ha en politik som ser till att hela Sverige kan leva. Det handlar om att jobbpendlingen med tåg, buss och bil ska fungera. Inget annat är acceptabelt.
Trafikverket är mycket tydligt: Konsekvenserna av regeringens infrastrukturpolitiska proposition är sämre vägar och en ökad underhållsskuld när det gäller både väg och järnväg. Regeringen väljer att underfinansiera underhållet med 33 miljarder kronor fram till 2035.
Man underfinansierar för att bibehålla nuvarande standard, och det är inte infrastruktur för framtiden och den teknikutveckling vi behöver satsa på. Fru talman! Så kan man inte hantera infrastruktur.
Det är sju förlorade år som borde ha använts för att bygga ut flygplatser och stärka kommunikationer för alla oss som regelbundet pendlar eller reser utomlands. Det borde handla om resor, transporter och teknikutvecklingens utmaningar. Det regeringen har hållit på med är rent trams.
Hur har infrastrukturministern tänkt lösa dessa problem? Jag ser en katastrofal framtid framför mig när det gäller infrastrukturen om denna regering får fortsätta leda Sverige.
Marléne Lund Kopparklint (M):
I stället för att bygga höghastighetståg för 400 miljarder borde regeringen satsa på att rusta upp vägarna, säkra spåren och se till att det finns säkra vägar för både människor och transporter. Det finns många brister som behöver åtgärdas och där man behöver stärka upp.
Samtidigt ser vi fantastiska möjligheter som håller på att växa fram med en alltmer fossilfri fordonsflotta. Det är en utveckling som är driven av stora företag, akademi och forskare, fru talman. Vi talar om den första fossilfria färjan till Gotland, om möjligheten till ett fossilfritt inrikesflyg under andra delen av 2030-talet och om bussar drivna av exempelvis vätgas.
Detta är bra saker som regeringen också borde prioritera och satsa på i stället för höghastighetståg. Fru talman! Jag ser en regering som sätter prestige framför människors säkerhet och företags blomstrande.
Vi var på besök i Molkom, där det är en livsfarlig korsning vid Nyeds kyrka. Sedan har vi sett på den olycksdrabbade vägsträckan Valnäs-Töcksfors, som regeringen inte gör något åt.
Detta är två exempel där man behöver göra något för att säkra tryggheten för människor och transporter i stället för att prioritera det som jag tidigare har nämnt, nämligen höghastighetståg. Jag vill veta hur ministern tänker agera för att åtgärda dessa vägar.
Marléne Lund Kopparklint (M):
Det är inte ofta jag ser en minister sitta och gapskratta här i kammaren när man nämner allvarliga saker som berör människors vardag, som har betydelse i människors vardag. Det hör inte till det snygga att uppträda på det sättet. Men det är upp till var och en.
Respektlöshet, arrogans och okunskap präglar den här debatten. Nu krävs en radikal förändring. Min kollega riksdagsledamoten Beckman var inne på demonstrationen som var uppe i Dalarna och som har varit i Gävleborg, som har varit på flera ställen runt om i landet.
Det är en demonstration i varje hem i Värmland, nästan, i varje hem som ligger på landsbygden i närheten av vargarna och har vargen inpå knutarna. Efter förra vinterns inventering av vargstammen har det tillkommit nya valpkullar. Man kan nu uppskatta att vargstammen med stor sannolikhet är på närmare 700 vargar.
Det kan ministern sitta och skratta åt, fru talman, men det är jag helt övertygad om att mina värmlänningar inte gör. Är detta rimligt?
Nej, inte med tanke på människors otrygghet och lantbrukares möjlighet att bedriva verksamhet och inte med tanke på hur många vargindivider som riksdagen faktiskt sagt att vi behöver ha i Sverige.
Jag är helt övertygad om att om minister Strandhäll bosatte sig i mitt län, Värmlands län, och blev fårfarmare, hade små barn och bodde i ett hus någonstans i de värmländska skogarna skulle ministern också tycka att vargstammen ska minskas. Det skulle bli en mycket aktuell fråga.
Men så länge det inte berör politiken direkt eller kommer nära, så länge man inte har ett genuint intresse av att lyssna på människors oro och faktiskt ta den på allvar, ja, då kan man stå här i kammaren och lite raljant vifta bort alla argument. Fru talman! Vargen skapar stor oro och skada.
Dagligen får vi höra om fårfarmare vars djur blir angripna, om tackor som kastar sina foster och inte blir dräktiga, om jägarkåren - som reglerar viltstammen - som får sina jakthundar dödade eller lemlästade och om förskolor som håller barnen inne om dagarna av rädsla för att det stryker varg utanför.
Hur långt ska det egentligen behöva gå innan regeringen börjar sätta landsbygdens människor och tamdjur före vargen? Det går inte hem hos mina värmlänningar att hålla på med den här politiken.
Det går inte hem hos de människor som bor och verkar på landsbygden att ha uppåt 700 vargindivider när riksdagen har fattat beslut om att antalet ska ligga på mellan 170 och 270. Det väcker snarare politikerförakt. I allra värsta fall blir oron så stor att man tar lagen i egna händer, vilket jag förkastar.
Men det är ett faktum, och det finns en risk att man gör det när man inte känner den trygghet som man borde känna med politiken som förs i Sverige.