Arne Kjörnsberg (S):
"Människan är målet - hennes utveckling och frihet, hennes törst att lära och utbilda sig, hennes vilja att växa och spränga nya gränser, hennes ansvarskänsla för kommande generationer, hennes solidaritet och kärlek till andra människor."
Så kan socialdemokratins uppdrag sammanfattas i en enda mening. Detta, herr talman, är ett citat ur det tal som den socialdemokratiske partiordföranden Göran Persson höll samma dag som han valdes till vår ordförande. På mitt arbetsrum här i riksdagen har jag en liten lapp som jag skrev för många år sedan. Det var förra gången jag var ledamot av finansutskottet.
Ja, jag undrar om jag inte skrev det redan när jag var ersättare i finansutskottet. På lappen står det: Glöm aldrig att ekonomisk politik och skattepolitik har inget värde i sig. De är bara verktyg för att åstadkomma det som vi vill göra: frihet, rättvisa, trygghet, jämlikhet, jämställdhet och arbete.
Jag tittar väldigt ofta på det där, även om jag i och för sig inte behöver det eftersom jag har det i huvudet, men det är som en påminnelse till mig. Inget av detta vinner man ensam. Vi är alla beroende av varandra. Inget av detta vinner man en gång för gott. Det måste ständigt vinnas på nytt. Inget av detta vinner man utan kamp. Kampen måste alltid föras.
Inget av detta vinner man med pukor och trumpeter. Det vinner man genom envetet, träget och slitigt vardagsarbete. Inget av detta vinner man i ett enda steg. Det är ofta två steg framåt och ett tillbaka, om bilden tillåts - två steg framåt och ett tillbaka. Herr talman!
Så ser jag på det uppdrag som mina kamrater och jag har fått av våra väljare. I kraft av vår fattiga förmåga gör vi, Roger Tiefensee, vad vi kan för att genomföra vårt uppdrag. Men ofta är det faktiskt två steg framåt och ett tillbaka - två steg framåt och ett tillbaka.
Bakom den budgetproposition för år 2005 som finansutskottet behandlat i det här betänkandet står den socialdemokratiska regeringen, Vänsterpartiet och Miljöpartiet. Dessa partier svarar också för majoriteten bakom det förslag som nu föreläggs kammaren för beslut.
Med mycket uppriktighet och med en väldig värme vill jag tacka företrädarna för våra samarbetspartier i finansutskottet Yvonne Ruwaida, Siv Holma och Lars Bäckström för ett gott samarbete.
Jag menar att det förslag som nu förelagts riksdagen kommer att föra Sverige ett steg framåt och göra Sverige till ett något bättre land att leva och verka i. Då kommer jag osökt att tänka på Karin Pilsäters resonemang om framsidan på betänkandet. Utan att jämföra med tavlor, men tavlor kan man se på olika sätt. Jag funderar nämligen också över framsidan.
Det är inte, såvitt jag vet, finansutskottets majoritet som hittat på detta. Jag vet inte heller om det är kansliet eller om det är tryckeriet som har gjort det. Men jag tänkte så här, Karin Pilsäter: I den stora ramen finns majoritetens förslag. Utanför finns det en liten fyrkant - det som Roger Tiefensee ska leverera - och det är era reservationer. Jag vet inte vilken bild som är rätt. Man kan, som sagt, se saker och ting på olika sätt.
Möjligen får vi överlåta till några konstkännare att bedöma vad som är det riktiga, eller också kan vi naturligtvis överlåta till Karin Pilsäter att göra det. Herr talman! Jag sade tidigare att rättvisa och jämställdhet är centrala mål i den ekonomiska politiken, liksom på samhällslivets alla områden. Mycket är gjort. Men, ärade ledamöter, mycket återstår. Det är förpliktande för oss alla.
Ta jämställdhetsområdet. Vi har myndigheter som ska arbeta med det, men det räcker inte. Vi har alla ett ansvar för denna del, i stort och i smått. Det ansvaret måste vi ta. Ingen annan löser det åt oss, så låt oss hjälpas åt! De flesta tecken tyder nu på att vi framför oss har en gynnsam både internationell och svensk konjunktur.
Med hänsyn till utvecklingen i vår omvärld kan vi förvänta oss en tillväxttakt på omkring 3 %, kanske enligt de senaste prognoserna drygt 3 % - vi politiker är specialister på att svänga oss med procenttal hit och dit. Hur mycket är 3 %? Vad blir det egentligen?
Ja, har vi en tillväxt på 3 % - den brukar beräknas på bruttonationalprodukten - blir det bortemot 70 miljarder kronor, på nytt ett jättelikt belopp som i alla fall inte jag kan greppa trots att jag sysslar med det här varenda dag. Som en jämförelse kan nämnas att barnbidrag till landets alla barn och studiebidrag kostar 23 miljarder på ett helår.
Försvaret kostar ungefär 40 miljarder, beroende på hur man räknar och vad man tar med i försvarskostnaderna. Därmed har vi lite grann att jämföra med. Om vi har en tillväxt på 3 % får vi, som sagt, 70 nya miljarder. Då får vi resonera om hur vi ska använda dem. Det ska vi göra på ett demokratiskt sätt.
Det går alltså ganska bra, eller som en av de där tidningarna med rosa papper skrev för någon vecka sedan: "Sverige går för högtryck. Fabrikerna utnyttjas maximalt. Lagren fortsätter att minska. Inflationen hålls i schack. Snart väntas investeringarna öka kraftigt." Visst, det är bra. Det är väldigt bra. Det går bra för svensk ekonomi och för svenska företag.
Men, och detta är ett viktigt men, vi har problem på arbetsmarknaden.
Många människor får inte göra det som de helst av allt vill: arbeta, dra försorg om sig själva och sina närmaste, ingå i en arbetsgemenskap, dra sitt strå till stacken, göra sin insats för det gemensamma bästa och på morgonen kunna säga: "Hej, nu går jag till jobbet" - också det ett citat av vår partiordförande Göran Persson. Att det inte är så är för oss socialdemokrater ett problem.
Vi sticker självklart inte under stol med att det är ett problem. Det finns ju ingenting som är så viktigt för ett land som att människor får bidra, vara med, tillhöra någonting - tillhöra en gemenskap - och dra sitt strå till stacken, som jag nyss sade. Jag ska strax återkomma till detta.
Jag vågar faktiskt lite frankt påstå att det nu är ett starkare Sverige än för tio år sedan. Statsskulden är mindre. De offentliga finanserna är starkare. Sysselsättningen är trots allt högre och arbetslösheten trots allt lägre. Med detta som bakgrund vill jag säga: Målen för den ekonomiska politiken ligger fast.
Om vi ska ha en uthållig hög tillväxt och full sysselsättning krävs det sunda offentliga finanser. Vi ska, precis som hittills, klara utgiftstaket. Målet om 2 % överskott i de offentliga finanserna över en konjunkturcykel gäller. Som jag sade tidigare: Även om den ekonomiska konjunkturen går bra finns det kvarstående problem på arbetsmarknaden.
Därför har regeringen i budgetpropositionen en lång rad förslag för att dämpa arbetslösheten. Av tidsskäl kan jag bara i telegramstil redovisa några av dem. Antalet platser i det arbetsmarknadspolitiska programmet utökas med ytterligare 20 000. Jag ska direkt möta det så att ni slipper ta replik på det. Vi gör nämligen detta därför att vi på det sättet ska få välutbildad arbetskraft.
När investeringarna nu ökar och företagen börjar efterfråga arbetskraft ska den finnas på plats. Det generella sysselsättningsstödet till kommunerna ökas från 4 till 5 1⁄2 miljarder i år. Det förstärks 2005 till 6 miljarder och 2006 till 7 miljarder. Det är på nytt jättelika siffror. Men, herr talman, Ulf Sjösten som var i kammaren nyss och jag som kommer från Borås, vi har det lätt.
Borås är nämligen en hundradel av landet. Räknar vi bort en tredjedel som schablonmässigt går till landstingen och sedan tar bort några nollor, kan jag påstå mellan tummen och pekfingret att i år får Borås en hundradel av landet. 100 000 invånare; sedan kan ni räkna på era egna kommuner. Det är ungefär 35 miljoner mer än förra året.
År 2005 får Borås kommun 40 miljoner, och 2006 så där 46 miljoner. Ja, så kan man fortsätta att räkna om detta till, ja vad vet jag, sådana som lägger sten på gatukontoret, vårdbiträden, undersköterskor eller de som tar hand om barnbarnen på dagis.
Så ska man se på politiken, och så har vi alla ett ansvar för att växla ned de jättelika talen. I varje fall begriper inte jag dem. Jag måste göra så. För att öka den inhemska efterfrågan fortsätter vi med kompensation för en del av egenavgifterna till det nya pensionssystemet. När vi har gjort den delen återstår 12 1⁄2 %.
Med det vi nu gör kommer vi upp till 87 1⁄2 % kompensation för egenavgifterna. Tidigare har riksdagen fattat beslut om ökade resurser till landets kommuner för att de ska kunna anställa ytterligare 6 000 personer i förskolan under perioden 2005-2007.
För att skjuta på den uppåtgående konjunkturen inför vi en särskilt tidsbegränsad skattereduktion för reparationer, ombyggnad och tillbyggnad, det som kallas ROT - en typisk politisk förkortning. Vi har alla tidigare erfarenhet av ett sådant avdrag, vars syfte är att tidigarelägga investeringar på området.
Det fungerar väl i ett konjunkturläge som det vi nu är i. Senare i höst, Roger Tiefensee, kommer den så kallade 3:12-utredningen med sitt förslag till förändringar i skattesystemet för småföretagare. Pengarna är reserverade för de åtgärderna. Senare i höst kommer riksdagen, om vi följer regeringens förslag, att slopa arvs- och gåvoskatten.
Det enskilt viktigaste skälet för detta är att underlätta generationsskiften i dessa företag. I detta sammanhang måste jag för kammarens ledamöter få citera några rader ur den stora lokaltidningen på västsidan av landet. I Göteborgs-Posten i söndags kunde man läsa bland annat följande i den del av tidningen som handlar om ekonomi och politik.
Svensk industri säljer som aldrig förr. Sverige är ett suveränt land för produktion. Så här ser myten ut: Svensk arbetskraft kostar för mycket, våra varor är för dyra, jobben försvinner. Det här är sanningen: Världen skriker efter Made in Sweden . Vi får gå tillbaks till 1960-talet för att hitta lika stor livskraft i industrin.
Det här är inte från en debattartikel som jag eller någon annan socialdemokrat har skrivit utan från nyhetsplats i Västsveriges största dagliga tidning, Göteborgs-Posten, i söndags den 21 november 2004. Herr talman! Det här talar väl egentligen för sig själv. Till mina värderade meddebattörer: Var inte så pessimistiska. Svartmåla inte. Glöm inte historien om pojken som jämt ropade på vargen.
Se det ljusa. Jag påstår inte att allt är frid och fröjd. Det enda jag säger är att det är ett ganska bra land vi lever i även när det gäller industrin. Jag vill säga några ord om ett av de borgerliga partiernas sätt att finansiera sina så kallade reformer.
Man ska sänka ersättningen till de sjuka, de arbetslösa och förtidspensionärer och så vidare. Man ska inte leva på bidrag. Då har jag två frågor. En mig närstående person blev arbetslös sömmerska när en syfabrik i Borås lades ned. Hon var med i facket och också i a-kassan.
Hon fick då ersättning från a-kassan fram till det att hon fick ett nytt jobb. Det tog sin tid. Levde hon på bidrag? Var inte det ett utfall av den försäkring som hon hade? En annan person jag känner, en ung flerbarnspappa, fick en mycket svår sjukdom. Jag känner personen väl. Han var sjuk ganska länge. Levde han på bidrag? Han omfattades ju av det allmänna sjukförsäkringssystemet.
Sluta med att säga att folk lever på bidrag när de får från a-kassa, sjukförsäkring eller vad det kan vara. Nej, jag vågar inte säga det en gång. De båda personerna som är mig närstående tycker inte att de levde på bidrag. De tyckte att de fick vad de var berättigade till.
Vi socialdemokrater säger så här: Glöm inte att det är de sjuka, arbetslösa, förtidspensionerade och de som är hemma med sina barn som ska stå för fiolerna för Roger Tiefensees, nej, inte Roger Tiefensee, för Moderaternas förslag.
Det är kvintessensen av betänkandet i den delen. Vi är alldeles övertygade om att generell välfärd, trygghet för alla och rättvisa är bra för alla. Även för dem som har det ekonomiskt ganska bra är det bra med generella system, att utjämna risker, inga nådegåvor och rättigheter. Då vågar människor ta språnget.
Nu, herr talman, ska jag avsluta genom att citera Göran Rosenberg ur en bok ni strax ska få namnet på: Beroendet av andra människor, inte friheten från dem, är vad som gör oss till människor. Beroendet av och tacksamheten mot andra människor.
En del har mer att vara tacksamma för än andra, en del hävdar att de ingen har att tacka för något, men utan beroendet av andra människor skulle tacksamhetsfrågan inte ens uppkomma eftersom vi inte skulle existera. Det är i sanning tänkvärt. Boken heter Plikten, profiten och konsten att vara människa . Författare: Göran Rosenberg.