Sven Otto Littorin (M):
Jag ska börja med den första frågeställning som Hillevi Larsson tog upp, om invändningarna. Den baseras ju på den diskussion som vi hade i EU-nämnden inför det rådsmöte som antog den europeiska arbetsmiljöstrategin. Där brukar den nationella bestämmanderätten över den här frågan poängteras, och att vi ska vara lite försiktiga med en harmonisering.
Det handlar ju framför allt om att med utgångspunkt i den europeiska arbetsmiljöstrategin sedan kunna arbeta vidare. Men jag välkomnar ändå att det finns en grundläggande samsyn i de här frågorna. Jag vill ta den som utgångspunkt för det arbete som nu pågår med vår nationella strategi och som vi har berört i olika diskussioner tidigare, också i interpellationsdebatter här i riksdagen. Det arbetet pågår nu som bäst, som jag sade tidigare. Vi har inlett det. Vi jobbar med det.
Som jag vet att några av er vet var Kenth Pettersson och jag i Danmark för inte ens två veckor sedan just för att få inspiration av det danska arbetsmiljöarbetet och lära oss mer om detta. Det vill vi naturligtvis fortsätta med, och vi kommer säkerligen att återkomma i olika former med den typen av diskussioner framöver. Men jag vill som sagt inte föregripa det arbetet, för det skulle vara att gå fel.
Sedan finns det som jag ser det, och det visar också statistiken, inget rakt samband mellan anslagen, alltså förvaltningsanslagen till Arbetsmiljöverket, och arbetsskadorna. Det går inte att dra den typen av raka slutsatser, utan det handlar väldigt mycket om att se till att det finns förutsättningar för ett gott arbete. Det handlar också om hur många som deltar i arbetskraften, vilken annan typ av lagstiftning som finns eller vilka andra typer av drivkrafter för goda arbeten som finns.
Jag är glad för att Hillevi Larsson är väldigt engagerad i de här frågorna. Jag delar det engagemanget. Jag tycker naturligtvis att det är oerhört viktigt med ett preventivt syfte; att man kan undvika att göra sig illa, bli sjuk eller till och med dö på jobbet. Det tycker jag är självklart.
Det andra är att jag till och med tycker att man borde vidga begreppet och diskussionen kring arbetsmiljöfrågor till att också bli positivt laddat, det vill säga: Hur kan vi bidra till att man kan gå glad till jobbet, känna tillfredsställelse, uppskattning, glädje och framtidstro under dagen, och därmed också kunna gå hem från jobbet med samma entusiasm, glädje och längtan tillbaka? Det där har vi all anledning att återkomma till, och jag ser fram emot en höst full av diskussioner på det här området.
Sedan vill jag bara kort kommentera att Hillevi Larsson också tar upp Arbetslivsinstitutet. Vi har ju haft möjlighet att debattera det många gånger förut, och jag kanske inte ska upprepa diskussionen annat än att konstatera att redan före årsskiftet bedrevs ju fyra femtedelar av forskningen i de här frågorna på universitet och högskolor runt om i landet. Den var utsatt för konkurrens, om vi kallar det för det, på det sätt som Hillevi Larsson oroar sig för.
Det jag konstaterar är att avvecklingen av ALI har gått väldigt bra. Vi har hittat "famnar", som jag uttryckte det i en av de debatter som Hillevi Larsson och jag, tror jag, hade för ett halvår sedan, för just den forskning och den verksamhet som har bedrivits vid ALI. Därmed kommer den här viktiga forskningen också att fortgå även om den inte kommer att fortgå i ALI:s regi.