Torbjörn Björlund (V):
De här ansvarsfrågorna är intressanta. I morgon kommer vi att diskutera betänkandet om EG-direktivet. Det finns faktiskt saker där också som vi inte är överens om. Det gäller kryphål och olika saker. Det handlar just om att man inte har ett samlat arbetsmiljöansvar, vilket är en kärna i det seriösa arbetsmiljöarbete som vi lyfter fram. För att få det här att fungera ska man ha ett tryck på den som är ansvarig.
Man ska ha ett tydligt ansvar hos en arbetsgivare eller hos en person för att det ska fungera på ett riktigt bra sätt. När det gäller pengar och resurser har den här regeringen hoppat fram och tillbaka. Man har dragit undan väldigt mycket pengar från själva arbetsmiljöarbetet, från Arbetsmiljöverkets arbete, från fackföreningar när det gäller utbildning och sådana saker. Man har också tagit bort forskning och sådana saker. Man har dessutom slopat kravet på att skriftligt redovisa incidenter och sådant.
Allt det som på något sätt har haft en betydelse för statusen för arbetsmiljöarbetet är borttaget. Det här tycker jag kanske är det mest allvarliga, att man faktiskt ger signaler om att det här inte är så viktigt. Man kan alltså ta det på mindre allvar. Det är just den biten som kanske är den springande punkten i det här, framför allt i min interpellation. Vad ska man göra för att få det här att bli något som man verkligen tar på allvar?
Då handlar det kanske just om olika straffsatser eller möjligheter att markera med sanktioner mot arbetsgivare som inte sköter sig. Jag vet att vi i ett antal interpellationsdebatter och andra debatter har lyft upp arbetsmiljöns betydelse för konkurrenskraften, att företagen på något sätt skulle se det som en tillgång ur konkurrenssynpunkt. Men det finns faktiskt inga siffror som visar att det är så, i alla fall inte vad jag har sett.
Det är tvärtom så att man, när man har en chans att spara pengar, gärna gör det på arbetsmiljön. Det är ett dilemma. Det hjälper tyvärr inte att på något sätt lyfta upp goda exempel. Jag önskar att det vore så, för det vore mycket enklare, men så är det inte. Det här handlar om kunskap hos arbetsgivarna. Det finns alldeles för dålig kunskap. Det är de som har ansvaret.
Kan man hjälpa dem genom att ge fackföreningarna mer pengar, utbilda skyddsombud och få ett samarbete mellan arbetstagare och arbetsgivare så att man faktiskt får ett bra arbetsmiljöarbete och får statusen att höjas kommer också de här kurvorna att sjunka. Dödsolyckorna tycker jag är ett bra exempel på att det faktiskt går illa när man inte har tillräckligt tryck på att det ska finnas förebyggande arbete så att folk vet vad som gäller. Byggplatsolyckor syns naturligtvis väldigt tydligt.
Det gäller även skogs- och jordbruk, där det är hårt utsatta miljöer. Men det finns även andra exempel på ställen där man upplever sådana här saker. Där borde man ha ett mycket hårdare tryck på att arbetsgivaren ska ta ett stort ansvar och så vidare. Jag tror att samspelet mellan skyddsombud, arbetsgivare och arbetsmiljöverk är centralt. Då måste det till resurser. Det måste läggas mer pengar på det här.
125 miljoner kommer inte att räcka långt i det här arbetet när man har tagit bort ett antal hundra miljoner, inte minst från Arbetsmiljöverket. Jag tror att det här kommer att vara det som är framöver, under kommande år. Jag tänker på lågkonjunktur, finanskris och allt det som kommer att slå hårt mot delar av arbetsmarknaden, där företagen faktiskt måste titta på sina tillgångar och sina pengar mycket mer. Det kommer att vara en tydlig markering under 2009 när det gäller vart vi tar vägen.
Då kommer inte de här pengarna som läggs in, 125 miljoner, att räcka speciellt långt. Jag tror också att den här sanktionsvägen är det som vi nu behöver sätta i gång för att få det att bli bra. Vore det så att man kunde klistra på smileys på företagens dörrar och allting sedan skulle lösa sig vore ingen gladare än jag. Men så fungerar det inte, utan det måste till sanktioner.