KBLab/rixvox huggingface dataset:
Per Bolund (MP):
Det var bra att den frågan kom upp så att missuppfattningen kan rättas till med en gång. Det var inte en riktig verklighetsbeskrivning som Jörgen Andersson gav. Miljöpartiet har ständigt varit pådrivande för att vi ska göra mer insatser internationellt och verkligen driva ett internationellt miljö- och klimatarbete. Vi skiljer oss från regeringssidan i och med att vi anser att man därmed inte ska räkna bort insatser i Sverige och minska våra egna ansträngningar bara för att vi också hjälper andra länder att minska sina utsläpp.
Det är det som är skiljelinjen mellan Miljöpartiets hållning och regeringens hållning. Regeringen gör insatser för att själv slippa göra dem här hemma. Det är inte en linje som vi kan acceptera eller som vi tycker är särskilt moralisk. Frågan kvarstår kring hur man mäter utveckling i samhället. Där tolkar jag Jörgen Andersson som att så länge vi inte har det perfekta måttet som täcker in alla aspekter ska vi inte mäta över huvud taget, utan då ska vi bara hålla oss till det vi har, nämligen bnp. Det är inte riktigt den syn som jag har.
Jag skulle önska att vi i stället gör så gott vi kan och mäter även andra aspekter så gott som det är möjligt. Det har utvecklats ett antal olika måttstockar. Till exempel hade vi i Sverige, som jag nämnde tidigare, de gröna nyckeltalen som var ett sätt att faktiskt mäta andra saker vid sidan av bnp. Det som ofta glöms bort, bland annat av Jörgen Andersson, är att bnp i sig verkligen inte är ett perfekt mått. Stora delar av samhällsekonomin kommer inte med över huvud taget.
Det är egentligen bara det som köps och säljs som finns med där, men allt det arbete som sker utan betalning i hemmen eller i ideell sektor finns inte med i bnp över huvud taget. Det gör att man inte kan säga att den situation vi har i dag är bra eller att vi mäter tillräckligt gott i dag och att vi därför har all tid i världen att vänta på att de ultimata måtten som kan lösa problemet utvecklas.
Det vi kan göra är att faktiskt delta i arbetet med att se till att vi på nationell nivå fortsätter att utveckla bättre nyckeltal och bättre måttstockar än bnp. Där saknar jag tyvärr regeringens ambitioner och vilja.
Per Bolund (MP):
Jag börjar med att välkomna att Göran Pettersson precis som jag uppskattar om det finns långsiktiga förutsättningar för kommuner och landsting att verka. Det är en bra grundläggande ambition. Sedan kan man diskutera huruvida regeringen verkligen bidrar till att ge sådana långsiktiga förutsättningar eller inte. Vi anser att det inte görs tillräckligt mycket. Göran Pettersson hänvisar till en utredning som föreslår att kommunerna ska få spara överskott och därmed jämna ut konjunkturer.
Det är någonting som vi välkomnar. Vi skulle gärna se att regeringen så snabbt som möjligt kommer fram med ett sådant förslag. Det vore bra. Men det är inte en hel lösning för att ge kommunerna långsiktiga förutsättningar. Många kommuner har inte något överskott att fördela som kan sparas till sämre tider. Där kan vi se att det statliga stödet faktiskt kan göra stor skillnad för kommunerna.
Jag redovisade i mitt anförande att de pengar som Miljöpartiet föreslår, de generella stöd vi har finansierat i vår budget, skulle ge 12 500 arbetstillfällen i kommuner och landsting så att man inte behöver göra sig av med personal.
Vi noterar också att finansministern har kritiserats av tunga ekonomer för att han inte i budgeten föreslår en stimulans av en vikande konjunktur med hjälp av till exempel infrastrukturinvesteringar eller i form av bidrag till kommuners och landstings verksamhet.
Vad är fel i tanken, Göran Pettersson, med att redan från början när man ser att konjunkturen börjar vika gå in och förstärka kommunernas ekonomi, just för att kunna värna välfärdstjänsterna och se till att kommuner och landsting inte börjar avskeda människor på grund av den ekonomiska kniven mot strupen? Varför är det en felaktig tanke?
Per Bolund (MP):
Jag kan förstå att Göran Pettersson inte sätter 100 procent tilltro till bedömningar av hur konjunkturer ska utfalla framöver med tanke på Göran Petterssons misskalkyleringar av hur stort överskottet skulle vara i kommuner och landsting. Den beräkningen slog fel.
Man kan också konstatera att regeringen har försökt att gå in med pengar till kommuner och landsting, precis som Göran Pettersson pekar på, och det har skett alldeles för sent, på ett sätt som har gjort att pengarna inte har kunnat användas för att behålla anställda i välfärdstjänsterna i offentlig sektor. Det är just det jag kritiserar just nu, att regeringen upprepar precis samma misstag en gång till. Man står och avvaktar och gör ingenting. Man väntar tills den ekonomiska konjunkturen verkligen har dippat nedåt.
Då är risken att precis det Göran Pettersson beskriver kommer att hända igen, att man kommer in med stödet för sent, så att man inte möter konjunkturen när den är som lägst utan att effekterna i stället kommer när konjunkturen håller på att vända. Det är just det jag föreslår att man ska undvika. Men problemet är inte bara det, utan problemet är att regeringen gör precis tvärtom. Man försämrar kommunernas ekonomi aktivt i en tid då de flesta bedömare ändå räknar med att ekonomin kommer att gå ned, på global nivå men också i kommuner och landsting i Sverige.
Man ser hur arbetslösheten ökar med regeringens politik. Eftersom trygghetssystemen har försämrats innebär det att fler och fler blir hänvisade till försörjningsstöd som kommunerna tvingas betala ut. Och när kommunerna tvingas betala försörjningsstöd går det ut över andra verksamheter. Man ser hur regeringen genomför en gymnasiereform och skär ned på stödet till kommuner och landsting på grund av det.
Många bedömare, inte minst Sveriges Kommuner och Landsting, säger att det snarare kommer att öka kostnaderna och att kommunerna kommer att få en försämrad ekonomi på grund av regeringens politik - inte en förbättrad. Det är något som jag verkligen beklagar. Från Miljöpartiets sida har vi precis motsatt inställning. Vi ser att ekonomin är på väg att försämras, och då vill vi så tidigt som möjligt gå in med stöd som gör att kommunerna kan behålla anställda och behålla sin välfärdsverksamhet.
Per Bolund (MP):
Gunnar Andrén började sitt anförande med att säga: Så ska vi ha't! Men var ska vi ta't? Det är en bra fråga när det gäller kommunernas ekonomi. Gunnar Andrén hänvisar till de prognoser som Sveriges Kommuner och Landsting har tagit fram men glömmer eller bortser från de förutsättningar som ligger till grund för de prognoserna.
Sveriges Kommuner och Lansting påpekar själva tydligt att de bygger på att eurokrisen kan hanteras snabbt och utan att det blir vidare problem. Det är svårt att sia om, men det finns, hävdar jag, ganska mycket som pekar på att det inte kommer att bli det här positiva utfallet utan att det kommer att fortsätta att vara en negativ påverkan på den europeiska ekonomin och därmed också på Sveriges ekonomi framöver.
Därmed tror jag att man kanske ska rusta lite grann för sämre tider än vad som förutsägs i Sveriges Kommuner och Landstings prognoser. Men frågan tycker jag ändå landar i hur mycket kommunerna och landstingen ska tvingas skära i sina verksamheter för att kunna hålla budgeten. Det finns krav på Sveriges kommuner och landsting att de ska hålla budgeten - de ska inte gå med underskott. Har man då försämrade intäkter kommer det att gå ut över verksamheterna.
Vi såg hur vi förlorade 22 000 arbetstillfällen i kommuner och landsting till följd av krisen 2008-2009. Då såg vi också tyvärr att regeringens insatser i form av konjunkturstöd kom för sent för att kunna ha verkan och för att man skulle kunna bevara många av de arbetstillfällena. Det tycker jag är väldigt tråkigt. Frågan till Gunnar Andrén är: Hur mycket tycker Gunnar Andrén att det är lämpligt att man skär ned den här gången, om konjunkturen viker vidare?
Per Bolund (MP):
Det är upp till Gunnar Andrén hur han uppfattar det, om han tycker att det är en oförskämd fråga eller inte. Jag tycker att den i allra högsta grad är relevant. Även om man inte har ambitionen att skära ned på välfärden - jag välkomnar om Gunnar Andrén inte har den ambitionen - kan de handlingar som man utför och den ekonomiska politik som man har faktiskt påverka kommunsektorn på det sättet att de tvingas skära ned.
Om 22 000 personer förlorar sin anställning i kommuner och landsting är det inte avgörande om man har haft andemeningen att skära ned eller om man hoppats på att det inte skulle bli några nedskärningar. Resultatet blir detsamma i alla fall. Det blir försämringar i välfärden. Om man nu har ambitionen, som Gunnar Andrén säger, att man inte vill göra nedskärningar undrar jag: Är det inte rimligt att man lär sig av tidigare misstag?
Vi har ganska nyligen gått igenom en försämrad konjunktur, en ekonomisk kris, 2008-2009. Vi såg vilka effekter det fick i form av försämrad ekonomi för kommuner och landsting. Regeringen ansåg sig till slut så pressad att man gick in med ett tillfälligt konjunkturstöd på 17 miljarder kronor. Men de flesta bedömare är eniga om att det stödet kom alldeles för sent för att kunna ge en verklig effekt.
Har man ambitionen, som Gunnar Andrén ganska upprört nu säger att han har, undrar jag: Är det inte lämpligt att man lär sig av det misstaget och inte väntar tills konjunkturen har blivit alltför dålig med att gå in med konjunkturstöd? Det handlar om att man försöker gå in tidigt när konjunkturen börjar vika, precis som vi föreslår i vår budgetmotion, med stöd till kommunerna för att de ska kunna rusta sig för en sämre ekonomisk situation i framtiden och för att de ska kunna undvika uppsägningar, som faktiskt blev följden av den förra konjunkturnedgången 2008-2009.
Även om Gunnar Andrén upprört hävdar att han inte alls har ambitionen att skära ned i kommunernas och landstingens verksamhet blev det följden förra gången. Då är det faktiskt en befogad fråga, om det inte är lämpligt att göra någonting annorlunda den här gången för att inte göra samma misstag en gång till.
Per Bolund (MP):
Jag reagerade också på diskussionen i Ann-Charlotte Hammar Johnssons anförande om att förslag om att underlätta för lokal upphandling skulle vara protektionism.
Det är en bild som jag inte känner igen mig i och som jag tror att få kommunföreträdare runt om i Sverige, oavsett om de är borgerliga, gröna eller röda, känner igen sig i. Bara för att man vill stödja den lokala ekonomin är man inte protektionistisk. Jag konstaterar att statens egen förlängda arm i Östergötland, Länsstyrelsen i Östergötland, har en helt annan syn på dessa frågor.
Man skriver att lokal upphandling är viktig för tillväxten och för bibehållandet av lokala leverantörer samt för närservicen på landsbygden. Länsstyrelsen hade en seminarieserie i höstas som handlade om lokal upphandling av närproducerad mat. Det var en del av en satsning som heter Matlandet Sverige och som administreras från Landsbygdsdepartementet. Det är en regeringssatsning.
Innebär det att du anser att landsbygdsminister Eskil Erlandsson är protektionist?
Per Bolund (MP):
Jag kan hålla med om att de aspekter som ligger till grund för offentlig upphandling måste vara mätbara och möjliga att följa upp. Det tycker jag också är viktigt. Jag kan konstatera att det här i Sverige finns en bred uppslutning i kommuner och landsting, men också runt om i Europa, för att man ska kunna stödja den lokala ekonomin.
Många människor tycker att det är orimligt med de korstransporter som nu sker i Europa där man transporterar flaskvatten från Frankrike till Sverige och från Sverige till Frankrike. Det är på motsvarande sätt med många andra produkter. Det riskerar att underminera marken för den fria marknaden när man ser att det sätt som upphandling sker på i dag inte är rimligt. Det är en utveckling som jag inte vill se.
Jag stöder tanken att ha en öppen marknad i Europa. Jag anser naturligtvis inte heller att närproducerat ska vara det enda kriteriet och att det ska utesluta andra aktörer. Däremot anser jag att det är rimligt att man i offentlig upphandling får ge fördelar till lokalanslutna företag - företag som finns i närheten av den upphandlande enheten.
Det ger stora fördelar när det gäller utvecklingen av den lokala ekonomin att vi kan behålla en levande landsbygd i Sverige. Om man hårdtolkar reglerna för offentlig upphandling kan man faktiskt inte se till att stödja den del av landet där man själv verkar. Många kommunpolitiker ser det som ett stort problem.
Man skulle vilja att skattepengarna vid upphandlingen bidrar till en positiv regional utveckling. I dag får man inte den möjligheten.
Per Bolund (MP):
Anders Borg är bra på att slänga sig med siffror för att få det att låta som att allt är frid och fröjd och precis som det ska vara. Att säga att inget land ger mer är kanske inget överbetyg åt Sverige, eftersom det är alldeles för dålig nivå på de andra länderna. Sedan är det uppenbarligen så att alla som sätter sig in i den här diskussionen vet att pengar tas från biståndet med den borgerliga regeringen.
Vi från Miljöpartiet ägnade enormt stor kraft under det samarbete vi hade med den socialdemokratiska regeringen att få upp biståndsnivåerna just till 1 procent. Det var aktiva beslut som vi fick kämpa för i varje budget. Den sittande regeringen har inte fattat några sådana beslut. Den ökning Anders Borg talar om är bara en ökning för den generella tillväxt som varit. Därav följer att man får en ökning av biståndsbudgeten, eftersom vi har satt det som en viss procent av bruttonationalinkomsten. Men de aktiva besluten som regeringen har fattat handlar snarare om att urholka biståndet.
Det handlar om att ta biståndspengar och använda dem till diverse olika saker, till exempel flyktingmottagning och också klimatinsatser i andra länder. Tror Anders Borg på allvar att det är ett sätt att få de fattiga länderna att gå med på bindande avtal att säga att vi tar bort biståndspengar från er men ger i form av klimatinsatser i era länder? Då ska alltså alla vara lyckliga och glada och beredda att gå in och ta på sig utsläppsminskningar. Det är nog få bedömare som delar Anders Borgs optimism i den frågan.
Anders Borg slår sig också för bröstet över att vi har minskat utsläppen i Sverige. Det har vi gjort tidigare, och det är väldigt glädjande, men de flesta bedömare säger att det beror på de insatser som gjordes i form av till exempel höjda miljöskatter. Det här har jag och Anders Borg debatterat här i kammaren förut. Han kritiserar oss nu för att vi föreslår miljöskattehöjningar, men han tar gärna åt sig äran av att vi har minskat utsläppen i Sverige.
Nu ser vi dessutom hur koldioxidutsläppen i Sverige med all sannolikhet ökar under det här året, så det kanske är ett farligt argument som Anders Borg ska fundera på att inte använda sig av. Det är intressant att Anders Borg inte svarar på frågan. Vi ser att man har tagit på sig ett löfte i Köpenhamn, men man kommer inte med något svar på hur det ska finansieras. Vilka åtgärder är det Anders Borg föreslår för att få fram dessa pengar? Jag vill gärna ha svar på den frågan.
Per Bolund (MP):
Jag önskar att jag kunde hålla med Anders Borg om att vi har ett gemensamt engagemang i klimatfrågan. Jag har dock som personlig ingång att det är genom handling man visar sitt engagemang, och tyvärr är det uppenbart att vi inte har en gemensam syn på vilka handlingar som är nödvändiga. Jag har åsikten att om ingen vid ett bord för fram det som enligt vetenskapen och expertisen är nödvändigt att göra kommer de beslut som fattas vid bordet aldrig någonsin att kunna bli tillräckligt bra.
Det skulle kunna vara Sveriges roll att vid dessa bord lyfta fram det som internationella energiorganisationer har sagt. Efter 2017 finns det inte utrymme för att investera i nya kolkraftverk. Är det inte rimligt att EIB också får ta del av den informationen och att Sverige kan lyfta fram det perspektivet? Den här debatten har visat hur regeringens beklagliga klimatpolitik ser ut i verkligheten. Regeringen med Anders Borg i spetsen har hela tiden försökt driva igenom budskapet att det inte spelar så stor roll vad vi gör i Sverige.
Det är genom internationella insatser vi kommer att få genomslag, och det är där vi kan få till en stor förändring. Det är ett förföriskt budskap: Vi behöver inte göra jobbet på hemmaplan utan kan driva klimatprojekt utomlands och därmed ändå ta vårt ansvar för det globala klimatet. Så har det låtit hela tiden från Anders Borg och regeringen. Fru talman! Nu ser vi resultatet. Nu ser vi hur utsläppen i Sverige ökar. De ökade med 11 procent förra året.
Samtidigt kan vi nu följa upp hur regeringen verkligen har agerat utomlands, där man har haft möjligheten att påverka investeringar. I Europeiska investeringsbanken, där Anders Borg själv sitter i högsta styrelsen, har investeringarna i kolkraft och andra fossila energislag nästan dubblerats under de senaste åren. EIB har under Anders Borgs överinseende investerat i kolkraft i Slovenien, Tyskland och Polen. Syrien, Egypten och Tunisien har fått fossila investeringar. Huvuddelen av EIB:s energiutlåning går till fossil energi.
I Världsbankens styrelse har han ställt sig bakom ett lån till ett enormt kolkraftverk i Sydafrika, vilket nästa interpellationsdebatt kommer att handla om. Sanningen är att regeringen trots sina stolta ord inte bedriver en fungerande klimatpolitik vare sig i Sverige eller i andra länder. Regeringen står helt naken i klimatpolitiken. Den här debatten har tydligt visat det, och det tackar jag Anders Borg för.
Per Bolund (MP):
Man får ha ett visst mått av skepsis vad gäller den typen av bedömningar av säkerheten. De brukar vara väldigt olika före och efter en olycka. Hade man frågat den japanska regeringen en vecka före Fukushimakatastrofen om något sådant kunde inträffa eller om det fanns stora risker med kärnkraften i Japan hade man med hundra procents säkerhet fått ett nekande svar. Man hade fått svaret att det var ett säkert kärnkraftverk.
Jag tror därför inte att man ska förlita sig på dessa bedömningar utan tvärtom ha med i planeringen att en sådan olycka kan inträffa, fundera över vilka konsekvenser det kan få både i form av mänskligt lidande och för statsfinanserna och försöka att så långt möjligt se till att kostnaderna täcks av dem som tjänar pengar på verksamheten samt av oss som är kunder och använder elen från verksamheten. Jag tycker att det är en självklarhet att industrin ska stå för kostnaderna.
Jag noterar dock att det finns lite olika besked från miljöministern. I det skriftliga svaret står att "de kostnader för sanering med mera som inte täcks av verksamhetsutövares tillgångar eller försäkringar riskerar att behöva bekostas av staten". Det är den bilden jag också har, och jag hoppas att vi kan vara överens om att det är den sanna bilden. Miljöministern nämner i sitt svar att verksamhetsutövarna enligt lag ska stå för 15-20 miljarder kronor.
Om man jämför det beloppet med den uppskattning jag gör i min fråga om Fukushimakatastrofens konsekvenser blir det 1 600 miljarder kronor. Det betyder att den kostnad som anges i den svenska lagen kanske är 1 procent av de totala kostnaderna. Det finns stora möjligheter att försäkra sig på den privata marknaden, även för stora belopp, genom att marknaden för katastrofobligationer vuxit så mycket.
Har man, exempelvis som kärnkraftsoperatör, ett bra säkerhetsarbete blir kostnaden för att försäkra sig självfallet mycket lägre. Det reflekteras också på den privata marknaden. Jag kan konstatera att regeringen i dagsläget inte är redo att låta marknaden sköta detta själv och se till att de som äger kärnkraftverken ska stå för de fulla kostnaderna. Det är något som jag bara kan beklaga.
Per Bolund (MP):
Jag blev uppriktigt glad när jag hörde energiministern tala här. För första gången någonsin har jag fått en definition av vad fossiloberoende betyder från en regeringsrepresentant. Uppenbarligen betyder det samma sak som fossilfri. Det var det energiministern sade i sitt anförande. Det är vårt mål också. Varför säger ni inte fossilfri om det är det ni menar? Det vore ännu tydligare.
Jag har pratat med representanter från trafikmyndigheter som har varit tvungna att gissa vad fossiloberoende betyder. Jag välkomnar beskedet från energiministern, och jag hoppas att energiministern och andra i regeringen kommer att använda sig av tillfället att sprida kunskapen om vad man menar med fossiloberoende. Det är egentligen en fossilfri fordonsflotta. Det är vad vi anser är helt nödvändigt för att bryta oljeberoendet och de risker som ett stort oljeberoende för med sig.
Vi ser redan i dag hur det finns tydliga kopplingar mellan den ekonomiska krisen som många länder i Europa är inne i och den oljekris som vi också är på väg in i. Vi ser hur de länder som är mest skuldsatta också är de som är allra mest beroende av att importera fossila bränslen för väldigt stora summor. Även om man tittar på oljeimporten per person är det tydligt att de länder som har de största ekonomiska problemen också är de som är mest beroende av import av fossila bränslen.
Det finns risk för att det i framtiden, med ett högt oljepris, kommer att vara begränsande för den ekonomiska utvecklingen i världen. Då kommer de länder som har kommit allra längs med att avveckla sitt beroende av fossila bränslen och framför allt olja att vara de som har den klart bästa möjligheten att konkurrera internationellt och få en industri som kan leverera tjänster på en internationell marknad. Det kommer att vara mycket viktigt för svensk industri.
Därför hoppas jag att insikten om peak oil kommer att sprida sig både i regeringen och i resten av den svenska befolkningen och att man därför kommer att inse att takten i omställningen behöver öka framöver.
Per Bolund (MP):
Det var många trådar i Carl B Hamiltons anförande som jag skulle vilja kommentera. Jag hinner dock inte ta upp ens hälften av dem, men några kommentarer vill jag ge. Carl B Hamilton talar om särlösningar, men han uppehåller sig nästan bara vid budgetregler och budgetrestriktioner. De regelverken finns redan på plats. Vi har stabilitetspakten, som ju är grunden för eurosamarbetet, och det har antagits både sexpackar och tvåpackar som ska garantera att budgetreglerna följs.
Nu diskuteras inte nya budgetregler utan förändringar på mycket djupare liggande politiska områden, såsom socialpolitik och arbetsmarknadspolitik. Det för mig in på den fråga som väcks när jag hör Carl B Hamilton tala sig varm för ökad överstatlighet. Jag kan verkligen hålla med om att det är roligare att få vara med och bestämma än att stå på läktaren, som Carl B Hamilton säger.
Vem som helst kan hålla med om att det är roligare att vara med och fatta besluten. Men att vara med har också ett pris, och där kommer Carl B Hamilton inte riktigt in på vilket pris det är värt att betala för att få vara med i eurosamarbetet och bestämma. Nu ser vi hur kommissionen kommer med förslag om att vi ska jämka ihop arbetsmarknadspolitiken i euroländerna och att vi ska röra oss åt samma håll när det gäller socialpolitiken.
Carl B Hamilton talar om särlösningar som något negativt, men det är viktigt att inse att Sverige har särlösningar. De nordiska länderna har särlösningar på många områden. Vi har bland annat en helt annan arbetsmarknadsstruktur än resten av EU. Vi har den svenska modellen som vi alla brukar ställa oss bakom.
Nu kan vi se hur eurosamarbetet riskerar att leda till att vi tvingas avstå från den typen av särlösningar och jämka ihop oss i något slags europeisk arbetsmarknadsmodell med lagstiftning om låglönenivåer och sådant. Vi skulle alltså slänga den svenska modellen över bord. Tycker Carl B Hamilton att det är ett rimligt pris för att få vara med och bestämma? Sitter vi med kommer vi att tvingas acceptera en majoritetslinje som antagligen kommer att vara ganska långt från den svenska linjen. Står vi utanför eurosamarbetet har vi möjlighet att ha kvar särlösningar.
Går vi med kommer vi inte att ha de möjligheterna.