Christina Örnebjär (L):
Jag tänkte att jag skulle avsluta kvällen genom att prata lite om minigrisar. Som ni har längtat efter det! Minigrisar har funnits i Sverige som sällskapsdjur sedan 80talet. Hur många som finns i Sverige just nu är lite svårt att uppskatta, eftersom det inte finns något separat register för just minigrisar. Ett tusental är väl en rimlig gissning.
Minigrisen är inte en egen ras - det finns ingen rasstandard - utan alla grisar som väger under 80 kilo när de är vuxna, vilket de är vid ungefär fem års ålder, räknas som minigrisar. 80 kilo låter onekligen inte speciellt "mini". Men om man jämför med ett slaktsvin på ungefär 300 kilo är det definitivt "mini". De borde för övrigt snarare heta "kelgrisar". Teacup och mikrogrisar, som ni säkert har sett på bild någon gång och folk bär omkring på, de finns inte. De har heller aldrig funnits.
Det är små pyttegrisar som borde få vara med sin mamma i stället. Glöm att du kan ha en gris i en tekopp eller i en väska för den delen! Det skulle möjligtvis vara en väska på hjul, ett litet tag, tills grisen har ätit upp väskan. De flesta minigrisar brukar landa på 35-40 kilo när de räknas som minigrisar. Tänk er en bullterrier! När man har en minigris ställs man inför ett par problem, förutom dem som grisen själv ställer till med.
Trots att många av grisarna lever inomhus med den mer mänskliga delen av familjen och aldrig någonsin träffar andra grisar räknas inte minigrisar som sällskapsdjur utan som svin, det vill säga klövbärande boskap, och de skiljs inte från produktionsdjuren i lagstiftningen. En minigrisägare måste ha ett SE-nummer från Jordbruksverket. Det i sig är inget större problem, för det är bra att ha koll på grisarna. Men problemet är att man i lagstiftningen inte har gjort skillnad på om det handlar om en enda gris eller 500 grisar.
Jag kan lova att grannarna, om inte annat, undrar lite grann hur många det är tänkt att man ska ha. Dessutom ska grisarna vara märkta, antingen med bricka i örat eller med tatuering. Men det är inte jättemysigt att ha någon i soffan som har en stor plastbricka eller metallbit i örat, och dessutom är öronen för små, så de får inte plats. I svaret på motionen hänvisar man till ett direktiv från 2008. Om det är ett EU-direktiv borde rimligen samma sak gälla i hela EU. Men i Finland fungerar det alldeles utmärkt att chippa grisarna.
Det borde med andra ord fungera alldeles utmärkt även här. Och är det inte ett EU-direktiv kunde man ändra lagstiftningen, vilket var poängen med motionen. Sedan gäller det vaccinationen. Det behöver alla djur inklusive minigrisar. Problemet är att svinvaccin kommer i väldigt stora doser, för det är tänkt för produktionsdjur. Det gör att vi får slänga enorma mängder vaccin, och det är ganska dumt. Eftersom minigrisen räknas som ett produktionsdjur gäller heller inte samma regler vid sjukdom eller om något djur skulle dö, vilket de ju gör allihop förr eller senare.
Det går heller inte att försäkra dem på samma vis, åtminstone inte mot något som grisen de facto kan råka ut för. I svaret på motionen skriver man att det inte pågår något arbete med att jämställa minigris med sällskapsdjur och att man heller inte kan det enligt gällande lagstiftning. Återigen: Det var lite grann det som var poängen med motionen, för det behövs tydligare rekommendationer och föreskrifter och ett samlat regelverk kring vad en minigrisägare ska tänka på, uppfylla och rätta sig efter.
Det har blivit bättre, men det kan bli mycket bättre än så. Mer behöver göras, om inte annat så för djurskyddet, som har varit uppe här tidigare. Det är helt okej att utan tillstånd ha fågelspindlar och skorpioner som sällskapsdjur - men inte minigris. Att kunna spåra grisarna vid sjukdomsutbrott, javisst, men sedan finns det en massa lagtexter som bara är krångliga! För kaniner skiljer man i lagtexten på produktionsdjur och de gulliga vi har i bur hemma. Vi borde kunna göra samma sak med grisen. Det är dags att skilja svinen från grisarna!
Bort med arga nassar och fram för fler glada grisar!