KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jörgen Andersson (M):
När man lyssnar på Socialdemokraternas företrädare får man lätt intrycket av att svensk ekonomi skulle vara i förfall. De försöker måla upp en bild av att svensk ekonomi skulle vara i kris och att Sverige måste slå in på en ny väg.
Nu måste Socialdemokraterna ta över, för det är de som har klarat av att ta hand om ekonomier som har varit i förfall - så låter det. Detta försöker de föra i bevis genom att säga att de lämnade ett budgetöverskott i högkonjunktur på 65 miljarder, och nu har vi ett prognostiserat underskott i lågkonjunktur. Hur ser det då egentligen ut med svensk ekonomi?
Statsskulden har minskat sedan 2006. Under denna period har det alltså inte varit ständiga underskott i den bemärkelsen, för skulden har alltså minskat under denna tid. Så gott som alla utomstående bedömare anser att svensk ekonomi är bland de starkaste i Europa. Den bild Socialdemokraterna försöker måla upp stämmer inte alls överens med verkligheten.
De påstår också att vi har slängt ut 140 miljarder i skattesänkningar och underminerat svensk ekonomi. Men hur ser det egentligen ut? Skatteintäkterna på arbete har ökat sedan 2006. De har inte alls minskat. Jag har tre frågor till Socialdemokraternas företrädare.
Jag kom in lite sent i debatten, så nu har inte Bo Bernhardsson och Eva-Lena Jansson möjlighet att svara. Men det kommer en liknande debatt senare, så de kanske kan ta tillfället i akt då. Fråga 1: Anser Socialdemokraternas företrädare att man ska stimulera i lågkonjunktur, eller ska man inte stimulera i lågkonjunktur enligt Keynes teorier?
Fråga 2: Förnekar S företrädare att svensk ekonomi har klarat sig bättre än de flesta andra under krisen? Eller förnekar man kanske krisen helt och hållet? Och om man gör det - i så fall helt i motsats till de flesta andra utomstående bedömare globalt och internationellt - på vilket sätt finner man stöd för en sådan åsikt?
Var finner man stöd för en sådan åsikt? Fråga 3: Vilka besked har Socialdemokraternas företrädare i kammaren här i dag om en helt annan politik som man vill föra och som vi inte känner till?
Vilka besked har man som Stefan Löfven inte ännu har gett oss som gör att man stärker budgetsaldot utifrån den budget som man har lagt fram? Sanningen är att Socialdemokraternas budget är underfinansierad. Det prognostiserade underskottet skulle ju i så fall ha blivit ännu större. Jag skulle gärna se att jag fick svar.
Nu är det Patrik Björck som har möjlighet att svara på de här tre frågorna, och sedan kan Bo Bernhardsson komma tillbaka i en senare debatt.
Jörgen Andersson (M):
Vi får här lyssna på en oärlig beskrivning av svensk ekonomi. Man försöker skrämma svenska folket, men det är en farlig strategi. Man svartmålar och letar efter statistik för att föra i bevis ett misslyckande i svensk ekonomi. Man mörkar sin egen politik och vägrar stå för alla löften. Det här är en farlig strategi, herr talman.
Fakta talar emot Socialdemokraternas retorik. Fakta talar emot Socialdemokraternas försök att måla upp en bild av svensk ekonomi i förfall. Jag förväntade mig kanske inte att få några svar på mina frågor, men det kommer ytterligare en debatt där Bo Bernhardsson och Eva-Lena Jansson får chansen att svara.
Jörgen Andersson (M):
Jag kunde inte låta bli att delta i den här debatten när Pia Nilsson gav uttryck för att företagen får 20 miljarder utan krav och när hon sade att skatterna slösas bort. Jag tycker att det är ett något märkligt synsätt. Man anser helt enkelt att skatterna är våra, de tillhör oss.
Allt under 100 procents skatt är uppenbarligen en gåva till folket och till företagen. Vid någon gräns - oklart var - är det också ett förslösande av statens pengar, om man sänker skatterna. Det skulle vara intressant att veta var den nivån ligger. Det är, som sagt, ett väldigt märkligt synsätt.
Jag undrar: Finns det enligt Pia Nilsson en nivå på skatteuttaget där ekonomin och sysselsättningen börjar fungera sämre? Finns det någon sådan nivå? Eller kan man ha 100 procents skatter? Är allt under 100 procents skatt en gåva till folket från staten och Socialdemokraterna, enligt Socialdemokraternas synsätt?
Bo Bernhardsson talar om att någon måste köpa varorna från företagen. Det går liksom inte att sälja något utan att det finns en köpkraft. Det förbryllar mig lite. Det är ju precis motsatsen som förespråkas från Socialdemokraternas sida.
Det blir svårt att få ihop det. Man argumenterar ju ständigt för sänkt köpkraft. Under hela tiden har man varit emot jobbskatteavdraget - för att ta ett exempel. Jobbskatteavdragen har bidragit till en kraftigt ökad köpkraft för svenska löntagare. Då blir detta mycket märkligt.
Å ena sidan erkänner man att ekonomin fungerar bättre om vi har ökad köpkraft, å andra sidan talar man emot ökad köpkraft. Jag får det inte riktigt att gå ihop. Det skulle vara intressant att få svar från Socialdemokraternas företrädare på frågan om hur man egentligen resonerar kring detta.
Hur får man ihop den argumentationen över huvud taget?
Jörgen Andersson (M):
Det blir alltmer uppenbart att Socialdemokraternas främsta bevekelsegrund i dessa debatter är att svartmåla och föra svenska folket bakom ljuset. I sanning är det ju så att svensk ekonomis funktionssätt har stärkts. Konkurrenskraften har stärkts, och fler har kommit i arbete. Skatteintäkterna har ökat, inte minskat.
Skatteintäkterna har ökat på grund av att svensk ekonomi fungerar bättre nu. Mycket beror detta på att vi har infört jobbskatteavdragen. Skatterna till kommunsektorn har ökat från 454 miljarder 2006 till över 600 miljarder 2012. Det är en ökning som vida överstiger inflationen.
Det beror på att fler människor har kommit i arbete. Det beror på att fler är i sysselsättning. Det beror på att svenska företag har en bättre konkurrenskraft i dag. Kan Socialdemokraterna inte se det sambandet?
Kan man inte se sambandet med att svensk ekonomi fungerar bättre tack vare att vi har sänkt skatterna och framför allt sänkt skatterna på arbete? De flesta utomstående bedömare gör samma beskrivning av verkligheten.
Jag kan inte se det på annat sätt än att den främsta bevekelsegrunden för Socialdemokraterna är att försöka svartmåla och föra svenska folket bakom ljuset. Det här är inte en beskrivning som stämmer med verkligheten.
Jörgen Andersson (M):
Bo Bernhardsson bekymrade sig lite för hur han skulle variera sig i debatten. Det är ingenting som jag tycker att Socialdemokraterna har haft särskilt stora problem med. Jag tycker att Socialdemokraterna varierar sig väldigt mycket i debatten. De är dessutom väldigt kreativa i sin verklighetsbild. De säger en sak och menar en annan och lovar allt till alla.
Jag tänkte att jag skulle ge Bo Bernhardsson möjligheten att variera sig lite ytterligare i debatten och kanske ta tillfället i akt att svara på de tre frågor som jag hade i en tidigare debatt. Jag såg att Patrik Björck anmälde sig till debatten. Han kanske också har möjlighet att svara. Jag upprepar mina tre frågor, om ni inte kommer ihåg dem: Den första frågan är: Har Socialdemokraterna övergett sin tro på Keynes teorier?
Den här interpellationsdebatten handlar ju också i grund och botten om budgetsaldot. Anser man att man ska stimulera i lågkonjunktur, eller har man övergett det synsättet? Fråga två är: Var finner Socialdemokraterna och Bo Bernhardsson stöd för sin bild att svensk ekonomi skulle vara i ett uselt skick? Var finner man stöd för ett sådant synsätt?
När det gäller den sista frågan finns det verkligen möjlighet att breda ut sig ordentligt: Vilka nya besked har Bo Bernhardsson och Patrik Björck om hur S ska stärka budgetsaldot? Vad är det väljarna ännu inte har fått reda på i Socialdemokraternas politik? Eller har Socialdemokraterna för avsikt att överge överskottsmålet?
Annars blir det väldigt svårt att få det att gå ihop. Man lovar allt till alla samtidigt som man här försöker låtsas som att man bekymrar sig över budgetsaldot. Det går inte riktigt ihop.
Det vore trevligt om man kunde försöka klargöra hur man egentligen avser att föra politiken. Sedan ska jag bara kommentera de välfärdsutmaningar som Bo Bernhardsson pratar om.
Ska vi klara de utmaningarna är svensk ekonomis funktionssätt grunden. Ska du få in högre skatteintäkter måste du ha en bättre funktion i svensk ekonomi. Vi kan jämföra svensk ekonomi 2006, i brinnande högkonjunktur, med svensk ekonomi i dag, när vi har gått igenom en finanskris.
Allting talar för att svensk ekonomi har bättre funktion i dag än vad den hade tidigare. Det är tack vare den förda politiken. Bo Bernhardsson hävdar att vi borde ha använt pengarna på annat sätt. Vilka pengar? Vilka pengar skulle Bo Bernhardsson ha använt på annat sätt?
Allt talar för att jobbskatteavdragen har inneburit högre sysselsättning och att skatteintäkterna ökat. Borde då inte motsatsen gälla, det vill säga att ökad skatt på arbete innebär minskad sysselsättning och att skatteintäkterna minskar?
Då finns inte de pengar som Bo Bernhardsson säger att han vill använda på annat sätt. Resonemanget går inte riktigt ihop. Jag avslutar där och hoppas att jag får svar på de tre frågorna jag ställde.
Jörgen Andersson (M):
Vi har i dag lyssnat på hur Socialdemokraterna försöker svartmåla och ge en felaktig bild av verkligheten. De försöker föra i bevis att svensk ekonomi är i förfall, men Socialdemokraterna har i dag ertappats med byxorna nere. Det är en tom och oärlig retorik. Svensk ekonomis funktionssätt har förbättrats och är bättre än på många decennier.
Denna väg måste vi fortsätta. Vi måste fortsätta stärka svenskt funktionssätt på samma väg. Då fungerar det inte att återgå till den bidragspolitik som Socialdemokraterna förde tidigare.
Det kan inte heller vara riktigt att man bekymrar sig om budgetsaldot samtidigt som man går till val på att lova allt till alla och har stora hål i sin egen budget. Det kan inte vara riktigt att Socialdemokraterna för en sådan oärlig och oseriös diskussion och debatt i denna kammare.
Jörgen Andersson (M):
Vi har nu under flera timmar lyssnat på Peter Persson. Att lyssna på Peter Persson får en att tro att man på något socialistiskt museum har hittat och dammat av någon gammal relik som plötsligt fått liv. Eller möjligen är det kanske så att man har gömt en tidsmaskin på Sveavägen, för det verkar inte som att Peter Persson lever i nuet.
Vi lever i en alltmer globaliserad värld. Vi är inte en isolerad ö i Sverige, utan vi behöver anpassa oss till vår omgivning och stärka våra drivkrafter - för att fler ska arbeta, för att fler ska arbeta fler timmar, för att stärka drivkrafterna för företagarna och för att människor ska utbilda sig.
Det hänger väldigt tätt samman med den interpellationsdebatt som var tidigare. Det måste finnas drivkrafter för att utbilda sig. Det har visat sig att den politik Alliansen har fört också har varit lyckosam i det här avseendet.
Vi har faktiskt högre skatteintäkter sedan vi har sänkt skatten, och det måste ändå betecknas som ett mått på att ekonomin fungerar bättre med ett lägre skattetryck än vad den gjorde med ett högre skattetryck. Det är klart att det då inte är linjärt - Peter Persson antar att han ska kunna använda sig av de pengar han tror sig få in på högre skatter.
Anledningen till att vi har högre skatteintäkter är naturligtvis att fler arbetar och att drivkrafterna har stärkts. Men det har också betydelse för konkurrenskraften, och det är helt avgörande för hur vi ska kunna konkurrera på en global marknad. Det har även stärkt innovationskraften, och det har stärkt kreativiteten bland företag och bland de människor som vill driva företag.
Det finns resultat som pekar entydigt i den riktningen. Det är just det här som är en politik för att upprätthålla välfärden och upprätthålla en god sammanhållning i samhället. Min uppmaning till Socialdemokraterna måste därför ändå bli: Dra i gång den där tidsmaskinen på Sveavägen igen, och skicka tillbaka Peter Persson till Axel Danielssons 1897!
Det Peter Persson står för är nämligen inte en politik för 2010-talet. För 2010-talet krävs i stället att man lever i nuet och ser till vad vi måste anpassa oss till i en global miljö.
Jörgen Andersson (M):
När jag lyssnar på Peter Persson blir jag något konfunderad. Det är ju inte så att Sverige ses som ett avskräckande exempel i världen. Det är faktiskt motsatsen som råder.
För inte så länge sedan hade The Economist - en tidskrift som jag tror att även Peter Persson respekterar - en specialbilaga om det svenska undret. Vi har också sett olika tv-program, till exempel What in the World? , som beskriver det svenska ekonomiska undret.
I det sammanhanget blir det fullkomligt obegripligt för medborgarna att förstå vad Socialdemokraternas retorik går ut på när de målar allt i svart och menar att Sverige är ett stort misslyckande. Det ska dessutom ses i ljuset av att den värsta krisen sedan 30-talet pågår.
Det blir fullständigt obegripligt för alla som har tagit sig utanför Sveriges gränser och som har sett finanskrisens härjningar bara i Europa. I detta ljus ska svensk politik och den konflikt som finns i svensk politik ses.
Det finns inget som talar för att den politik som har förts skulle ha fungerat sämre om finanskrisen aldrig existerat. Motsatsen skulle troligen gälla även då. Svaret kan inte vara att ett kraftigt utbyggt transfererings- och bidragssystem skulle vara bättre för svensk ekonomi.
Det finns inget som talar för det.
Jörgen Andersson (M):
Jag tycker att det är en viktig debatt vi för. Jag tror att arbetsmarknadens parter har fyllt en viktig funktion för Sveriges arbetsmarknad. Den har fyllt en viktig funktion för svensk konkurrenskraft alltsedan Saltsjöbadsavtalet 1938.
Jag tror att det är jätteviktigt att vi diskuterar de här frågorna om hur den svenska arbetsmarknaden ska få en bättre funktion. Det jag kan utläsa från Peter Perssons fråga i interpellationen är en viss frustration över att det finns en medlemsflykt från facket. 500 000 människor har lämnat facket och a-kassan, säger Peter Persson.
Det är klart att han vill hitta en syndabock när det gäller att människor inte längre vill vara med i facket som är så tätt knutet till det socialdemokratiska partiet. Men han stannar snabbt vid att konstatera att det är Anders Borg som bär skulden till detta, och det finns inga andra förklaringar.
Jag, till skillnad från Peter Persson, träffar människor och pratar med dem. Jag träffar ofta människor som är fackanslutna. Det finns en viss frustration hos medlemmarna som känner att det parti som de skickar sin medlemsavgift till inte längre företräder deras intressen.
Jag träffar ofta medlemmar som känner att det i dag bara finns ett arbetarparti i Sverige, och det är Moderaterna. Det är klart att det innebär stor frustration för Peter Persson, det förstår man ju. Men jag tror att man skulle gagnas av att leta förklaringar utifrån andra parametrar än de enklaste.
Om Peter Persson kunde förhålla sig till att företräda dem som facket ska företräda kanske medlemsantalen skulle förändras i en riktning som skulle gynna Peter Perssons syften.
Jag har ännu inte fått något diplom på min vägg från Per Schlingmann, men jag är helt övertygad om att Peter Persson har ett hedersdiplom från det socialdemokratiska högkvarteret för sin förmåga att förhålla sig till en drömvärld och en verklighetsfrånvänd tillvaro.
Det vore intressant om Peter Persson vidgade sina vyer lite och pratade med människor runt omkring sig.
Jörgen Andersson (M):
Det som Peter Persson glömmer att tala om när han talar om rösträtten i början av förra seklet är att då, precis som nu, var det bara makten och ingenting annat än makten som gällde för Socialdemokraterna. Faktum är att de förslag som lades fram om rösträtt röstades ned av Socialdemokraterna av den enkla anledningen att de insåg att de skulle tappa makt om de röstade igenom de första förslagen.
När det gäller gnistor och buller kommer jag inte ifrån dem när det gäller gjutmaskinerna i SSAB, däremot sågklingor och slagborrsmaskiner som jag känner mycket väl till.
Peter Perssons mustiga retorik kan aldrig dölja det faktum att det från dem som han tror sig företräda, hans goda bidragsgivare, faktiskt upplevs som att han inte längre företräder dem. När fackmedlemmarna inte längre känner att det är deras intressen som man talar om tappar man medlemmar.
Det är detta faktum som Peter Persson försöka dölja genom att skylla på Anders Borg när det gäller differentierade a-kasseavgifter. Det kan förvisso ha haft betydelse, men det är inte hela sanningen, Peter Persson. Man kan inte å ena sidan förespråka marginellt höjda bruttolöner och å andra sidan säga nej till massiva nettolöneökningar. Det är det problem som Socialdemokraterna har haft.
Men det är det som de vägrar att inse.
Jörgen Andersson (M):
Min grälsjuka bottnar väl i någon form av abstinens från debatterna i valrörelsen. Det är ju ett tag sedan, och debatterna i kammaren har varit rätt få. Jag ska inte gräla med Börje, för i grund och botten är vi helt överens.
Jag är väldigt glad för att min grälsjuka lockade upp Börje, så att han fick tydliggöra Socialdemokraternas ställningstagande. Vi är ju helt överens när det gäller AP-fondernas syfte och att det är viktigt att man har en avkastning för att stärka pensionssystemet, särskilt med tanke på de påfrestningar som nu finns. Börje Vestlunds inlägg var väldigt balanserat.
Han hade samma inställning som jag när det gäller att fasa in ställningstagandena och göra det på ett ansvarsfullt sätt. Precis som Börje tror jag inte att det finns några motsättningar mellan en god avkastning och ett stort etiskt och miljömoraliskt hänsynstagande. Tvärtom kan det faktiskt vara så att det ger bättre avkastning.
Min uppfattning är att detta styrs mycket av att man har en kundstyrd efterfrågan. Den moderna människan är väldigt medveten och ställer höga krav på hur produktionen av olika produkter ska gå till och på att man tar ansvar i de här frågorna.
Därför tror jag att detta kommer att fasas in alltmer, och det kommer att stärka avkastningen om man har det medvetandet med sig. Jag ska inte fortsätta gräla. Jag gläds åt att Miljöpartiet har fått rätta in sig i ledet och att Socialdemokraterna är tydliga i frågan. Jag tackar för det.
Jörgen Andersson (M):
Ledamoten Nylund Watz ser inte samspelet mellan penningpolitiken och finanspolitiken, och det bekymrar mig mycket. Även om orden säger att man gärna vill utveckla granskningen och verkligen få samspelet att fungera ser man ändå inte problemen. Jag vill påstå att det är större praktiska problem.
Även om Ingela Nylund Watz förespråkar stimulanser till kommunerna kommer hon inte att få tag i de behov som finns. Det finns inte lärare att få tag i. Det finns inte socialsekreterare. Det finns inte människor på Arbetsförmedlingen. Det finns inte människor att få tag i på Försäkringskassan. Det finns inga sjuksystrar, och det finns inga undersköterskor. Problemet är att man skickar 10 miljarder ut i tomma intet utan att ha reformerna.
Man måste ha reformerna för att kunna ordna de kompetensutbildningar och kompetenshöjande åtgärder som krävs för att man ska få den försörjning som behövs. Risken finns att pengarna hamnar i ett tomt hål där de inte alls gör den nytta som Ingela Nylund Watz efterfrågar, så att man får välfärdssystemet att fungera bättre.
Min kritik riktar sig inte bara mot att man stimulerar kommunerna utan att man stimulerar kommunerna utan att tänka på att pengarna gör nytta på rätt ställe. Reformerna måste ju till för att du ska få någon nytta av dina stimulanser. Bara för att avsluta med din inledande kommentar: Jag tycker att det är trevligt att vi kan ha en liten budgetpolitisk debatt om vi inte kan hitta några konflikter någon annanstans.
Jörgen Andersson (M):
Jag tycker att det är lite symtomatiskt att Ingela Nylund Watz helt och hållet fastnar i sin satsning på 10 miljarder till kommunerna. Jag är helt övertygad om att kommunerna ser sina behov - helt övertygad. Dessutom har många kommuner vittnat och sagt: Vi vet precis vad vi behöver, men vi kommer inte att bli hjälpta av att få en massa pengar, för vi behöver andra saker - behöver tillgång till sjuksystrar, lärare och så vidare.
Men för att lämna den debatten lite - det är ju bara en spinoff på det vi egentligen borde diskutera: Jag är bekymrad över att Ingela Nylund Watz över huvud taget inte bekymrar sig över de extrema och massiva stimulanser som vi har i svensk ekonomi i dag. Vi har finanspolitiska stimulanser som inte tar hänsyn till de redan massiva penningpolitiska stimulanserna.
Ser inte Socialdemokraterna över huvud taget några problem med att obalanser byggs upp i svensk ekonomi? Ser man inga bekymmer med att vi överstimulerar tillgångsvärden så att vi får risk för bubblor i vår ekonomi? Hur ska vi hantera detta när vi kommer till en lågkonjunktur. Om vi har så höga stimulanser i dag, hur ska det hanteras sedan?
Vi bygger upp underskott i svensk ekonomi genom att fortsätta att stimulera i budgeten, utan att ta in något som helst långsiktigt och hållbart ekonomiskt tänkande genom att spara i ladorna när vi har en god ekonomi för att klara oss när vi får en sämre ekonomi. Jag tycker att det är bekymmersamt.
Jörgen Andersson (M):
Med anledning av det tidigare mycket nationalistiska inlägget kände jag mig nödgad att gå upp och ge min syn på saken. Jag gör det utifrån tre perspektiv. Det första perspektivet handlar om internationella institutioner.
Jag tror att det är allt viktigare i en globaliserad värld att vi har och är beroende av internationellt samarbete och internationell samverkan. IMF och Världsbanken har spelat en viktig roll i det här.
Det har vi sett inte minst i och med de problem vi har haft i Europa där man har bidragit både med kompetens och med finansieringsinstrument. Det är viktigt att Sverige är en del i att bygga de internationella institutionerna ännu starkare med den kompetens jag tror att Sverige kan bidra med.
Det inte är helt givet att vi inte själva vid något tillfälle hamnar i en situation där vi blir beroende av ett väl fungerande internationellt institutionsväsen som kan bidra ifall vi råkar i problem. Det andra perspektivet är ekonomiskt.
Av uppenbara skäl och utifrån ett moraliskt perspektiv är det alldeles klart att det finns ett stort värde i att bidra till att lyfta fattiga länder och fattiga människor ur fattigdom. Det är en skyldighet som vi i den utvecklade världen har. Det behöver jag inte utveckla särskilt mycket mer, för jag tror att vi är många som är överens om det.
Det finns också ett annat ekonomiskt värde, och det är att när utvecklingsländerna lyfter sig ur fattigdom skapar det en tillväxt som är till gagn för hela det globala samhället. Det gynnar även de utvecklade länderna. Sverige är ett exportberoende land, och ju fler länder som kan lyfta sig ur fattigdom och delta i den ekonomiska tillväxten, desto bättre för oss. Det finns alltså två perspektiv även på detta.
Det tredje perspektivet är det konstitutionella. Kritik har riktats mot Riksbanken när det gäller om det här verkligen tillhör Riksbankens kärnverksamhet. Riksbanken själv stöder sig på riksbankslagens 7 kap. 4 §. Det råder delade meningar om huruvida man har rätt att ingå sådana här avtal.
Därför tycker jag att det är bra att man får igång en parlamentarisk utredning och översyn av riksbankslagen. Men när man gör det tycker jag att det är viktigt att man har med sig de två första perspektiven som jag pratade om. Det är viktigt att man funderar på vilken roll Riksbanken har i dag i förhållande till för 30 eller 20 år sedan eller kanske så sent som för tio år sedan.
Är rollen likadan i dag som tidigare? Hur ska vi forma Riksbanken för framtiden? Vilket behov har vi, Riksbanken, de internationella institutionerna och världssamfundet av de respektive centralbankerna runt om i världen?
Jag hoppas att man tar med sig de frågorna in i den parlamentariska utredningen, för jag tror att det är viktigt att inte bara se till vad Riksbanken har varit utan också till vad Riksbanken ska bli. Med det sagt, herr talman, vill jag yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet.