Michael Svensson (M):
Min kära kollega Betty Malmberg tror att jag ska inleda med en historisk exposé. Det har hon helt rätt i. Jag tror nämligen att det är viktigt att veta vilka beslut som fattades, precis som Caroline Helmersson Olsson var inne på, och vilka lagar och sammanhang som rådde för att förstå var vi nu är någonstans.
Inom politiken vill vi också gärna ta reda på vems fel det är, men jag ska försöka vara storsint här och hoppa över den delen så mycket jag kan. Debatten får oss att tro att dagens problem är nya och att de sjunkande resultaten är en senkommen trend. Så är inte fallet. Det började med skolutvecklingen ganska tidigt, redan med Lgr 62.
Det förstärktes sedan av Lgr 69 och till yttermera visso av Lgr 80. Vi fick en otydlig målstyrning som drabbade utbildningssektorn extra hårt och som sedan förstärktes av kommunaliseringsreformen. Den försämrade lärarstatusen bidrog till att lärarkårens kvalitet förändrades, till förfång för eleverna. Allt detta vet vi. Men vi ska vara ärliga.
Vi har i dag ett helt annat samhälle än 1975. Det viktiga är naturligtvis: Vad gör vi nu? Jag ska göra en återblick till. År 1975 gick 50 procent vidare till yrkesskola eller gymnasium. 30 procent fick jobb direkt. Resterande 20 procent fick varken jobb eller fortsatt utbildning. I dag har vi, som jag sa, ett annat samhälle.
99 procent tar sig in på gymnasieskolan, men enbart drygt 80 procent slutför studierna med godkänt resultat. Det är vår absolut största utmaning. Varje enskilt misslyckande "kostar" samhället 15-20 miljoner kronor per individ under en livstid, förutom individuella misslyckanden och tillkortakommanden.
Här har vi en näst intill omöjlig problemlösning. Det handlar om kortsiktiga kostnader för kommunen men långsiktiga och stora besparingar för Sverige. Detta ryms tyvärr inte i någon vanlig budgetmodell. Vägen till en lyckad skolgång i gymnasiet går naturligtvis genom grundskolan. Därför är det viktigt att ingen får lämna grundskolan utan godkända resultat, även om det ska ta tio år.
Vi behöver en bättre introduktion till gymnasiet och studie- och yrkesvägledare som betydligt bättre än i dag kan stödja och vägleda eleverna. Genom en bättre prao men också på annat sätt måste grundskoleeleverna få en glimt av arbetsmarknaden. Herr talman! Förra veckan satt jag med en god vän och talade om våra barn.
Han nämnde att sonen helt plötsligt fått lärarna att höja på ögonbrynen. Vid ett utvecklingssamtal frågade klassläraren vad som hade hänt. Alla resultat pekade uppåt, helt plötsligt. Ja, sa Viktor, det är egentligen ganska enkelt. Jag har bestämt mig. Tänk så lätt det skulle kunna vara! Tänk om vi kunde hjälpa fler elever till egen motivation!
Mycket skulle då underlättas, och PISA-kurvorna skulle raskt peka uppåt igen. Här framför mig sitter ledamöter från den rödgröna sidan. Många har jag lärt känna som kloka och omdömesgilla. Vi tycker till och med att ni har närmat er vår syn på modern skolutbildning. Men då och då faller ni tillbaka i ett gammalt tänkande.
Ni tror att ett obligatorium skulle hjälpa. Den omotiverade, skoltrötte och svagpresterande eleven ska alltså hjälpas till en fortsatt skolgång genom tvång. Det är feltänkt. Jag hoppas att ni och regeringen kommer att inse detta.
Då kommer vi, herr talman, till nästa dåliga tanke: ett tvång för alla att läsa in högskolebehörighet. De stora avhoppen började när de tvååriga linjerna blev treåriga. Sedan dess har avhoppen varit konstant stora. Många blivande skickliga hantverkare och andra på yrkesprogrammen vill helt enkelt inte läsa in de extra poäng som krävs.
Däremot har den tidigare regeringen underlättat det, som Caroline Helmersson Olsson nämnde, genom att alla i dag har rättighet att inom sina 2 500 poäng läsa in en grundläggande högskolebehörighet. Observera att den är grundläggande! Lika enkelt är det att efter gymnasiet, via komvux, komplettera sitt betyg för att få rätt behörighet.
Man kan säga att det är behjärtansvärt och i grunden en fin tanke att alla ska ha en hög grundläggande examen, men det fungerar inte i ett fritt, komplext och mångfasetterat samhälle. Det som dock är ett problem, som vi gemensamt bör ta tag i, är det stigmatiserande som infinner sig för dem som inte klarar sin gymnasiegång.
Det handlar om den stämpel som samhället, föräldrar och kamrater sätter på dem som inte orkade hela gymnasieskolan. Detta är ett väsentligt större problem än problemet med de ganska få yrkeselever som efter gymnasieskolan ångrar sitt val. Jag måste därför be er att fokusera på de rejäla och stora problemen.
Jag tror avslutningsvis, herr talman, om jag ska tillåta mig att måla med lite bredare penseldrag, att vi behöver mer av samarbete inom gymnasieskolan, mellan programmen, mellan handel och ekonomi och mellan teknik och industriprogrammet, för att nämna ett par exempel. Vi inom Alliansen vill också stärka ett par program genom att göra dem populärare och förbättra utgången med en annan examen, bland annat.
Vi måste också, som jag nämnde tidigare, arbeta med motivationen för alla elever. Då måste vi se till att lärarnas kunskaper i modernt ledarskap stärks. Finns det kanske för många val i dag i gymnasieskolan? Leder det till stress? Herr talman! Till sist en liten blick mot framtiden.
Är programgymnasiet, alltså dagens gymnasium, med olika kurser verkligen det bästa? Skapar det kanske onödig stress? Alltför många D:n och E:n i början av årskurs 1 skapar frustration, inte minst för de ibland lite mer omogna killarna. I dag finns olika samarbetsregioner, mellan olika gymnasieskolor och kommuner. Kanske är detta en modell att bygga vidare på.
Tänk tanken att man knyter regionens skolor till närmaste högskola! Det tror jag är en vinn-vinn-situation. Det blir lättare att sprida modern skolforskning. Högskolan sprider akademisk status och glans till skolorna, och högskolan kan få en bättre rekryteringsbas för sina utbildningar. Vi som sitter här inne är stolta över att sitta i rätt utskott.
Vi som äntrar talarstolen i dag, tillsammans med er andra, inser att gymnasieskolan kanske är det enskilt viktigaste avstampet för det fortsatta livet. Hur lyckat ska det bli? Vår skyldighet är att se till att ge de bästa förutsättningarna.