Jessica Thunander (V):
Jag tackar ministern för svaret. Jag vill tydliggöra att min fråga inte i någon del handlade om hur mycket regeringen lägger på infrastruktur i sin budget. För att förtydliga, fru talman: Jag frågade vad regeringen tänker göra åt transportfattigdom och om hälso- och konsekvensanalys av infrastrukturprojekt, inte om asfalt och räls. Fru talman!
Sverige är det land inom OECD där ojämlikheten ökat mest sedan mitten av 80-talet. Vi får allt fler invånare som lever i ekonomisk utsatthet medan några blir rikare. Samtidigt har priserna i kollektivtrafiken höjts fyra gånger så mycket som för andra varor och tjänster sedan 1995. Bland annat detta - det finns naturligtvis flera andra faktorer som bidrar till transportfattigdom - gör att man stänger ute delar av befolkningen, ofta dem som har störst behov av kollektivtrafiken.
Kollektivtrafikens tillgänglighet är grundläggande för många människors sociala inkludering och möjlighet till deltagande i samhället, främst i socialt utsatta områden där majoriteten inte har råd att ha bil och många inte har körkort. Att förflytta sig på något annat sätt än att gå eller cykla börjar bli ett privilegium för dem som har god ekonomi.
Att göra kollektivtrafiken orimligt dyr är ytterligare ett sätt att låsa in dem som inte har råd att ha bil och begränsa deras rörelsefrihet. De rabattsystem som finns är oftast inte tillgängliga för dem med låga inkomster, som ofta reser med dyrare biljetter än övriga befolkningen. Exempelvis är månadskort ofta inte möjliga att köpa för dem med låga inkomster eftersom de inte har möjlighet att betala så mycket pengar på en gång.
Fattiga personer avstår ofta från att resa för att de inte har råd, vilket är ytterligare ett exempel på hur social utsatthet också innebär sämre transportmöjligheter och risk för exkludering från samhället. Det är dyrt att vara fattig, fru talman. Dessutom utgår planeringen av kollektivtrafiken oftast från en norm av dagpendlare och från något som kallas starka stråk, vilket gynnar en arbetande medelklass.
Mindre hänsyn tas till dem som arbetar kvällar, nätter och helger och till dem som arbetar på avsides belägna arbetsplatser. Arbetsplatsområden som vanligtvis befolkas av personer med låg utbildning och lågt bil- och körkortsinnehav är ofta dåligt försedda med kollektivtrafik. Detta kan även i storstäder ge helt orimliga pendlingstider för människor som är helt beroende av kollektivtrafiken för sina transporter.
Hänsyn tas inte heller till hur nyttan av satsningar på kollektivtrafiken fördelas mellan olika befolkningsgrupper. Socioekonomisk hållbarhet och social inkludering nedprioriteras, och det ger orättvisor som riskerar att öka klyftorna mellan svaga och starka socioekonomiska grupper. Missgynnade personer har inte heller något inflytande eller någon representation i planeringsprocesserna.
Man kan göra som ministern och hänvisa till anslag för järnvägar, anslag som för all del är större än tidigare men enligt oss inte tillräckliga. Eller så kan man exempelvis göra som Vänsterpartiet gjort i sin budget, där vi har med ett generellt statligt stöd till regionala kollektivtrafikmyndigheter på 2 miljarder per år för att kollektivtrafiken ska kunna bli både mer tillgänglig och billigare.
Det finns naturligtvis även andra åtgärder som måste till, men extra medel är en början. Så, fru talman, jag upprepar min fråga i hopp om att faktiskt få ett svar: Hur avser ministern att arbeta för att kollektivtrafik och transportplanering ska öka tillgängligheten för ekonomiskt svaga grupper och bidra till ett socialt hållbart transportsystem?