KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Jag vill tacka Lise Nordin för en spännande interpellation och också tacka finansmarknadsministern för svaret som var uttömmande. Det förtjänar nog trots allt att ta upp en lite ideologisk diskussion. Staten är med sina 60 hel- eller delägda företag Sveriges största företagsägare. Och alliansregeringen har varit väldigt tydlig med att man vill minska det statliga ägandet.
Regeringen anser att det statliga ägandet av företag ska minskas och att statens uppgift är att ge näringslivet goda förutsättningar att sätta upp lagar och regler och se till att dessa följs men inte att primärt äga och driva företag. Därför bör staten i princip inte äga bolag som verkar på kommersiella marknader i fungerande konkurrens om inte bolaget har ett särskilt samhällsuppdrag som är svårt att klara på annat sätt. Herr talman!
Med den här yttringen från regeringen är det också naturligt att man ville ha ett bemyndigande från riksdagen för att avyttra en del statligt ägande som inte fyllde de här kriterierna för samhällsuppdrag. I fallet Vattenfall hade det löst sig väldigt elegant om inte Miljöpartiet tillsammans med den samlade oheliga oppositionen, där även Sverigedemokraterna var med, hade tagit bort det här bemyndigandet och nu i stället återgår till att försöka driva företag.
Då hamnar man just i den situation som interpellanten beskriver, nämligen att det är ett problem att driva kommersiell verksamhet och samtidigt göra det på ett sätt där man borde sätta upp regelverk snarare än att försöka vara en företagare. Det är som interpellanten beskriver ett problem med fossilutsläppen.
Det är också så, om jag inte minns fel, att Vattenfall äger två kärnkraftverk i Tyskland, där man politiskt har bestämt sig för att avveckla kärnkraften, vilket borde glädja bland annat interpellanten. Men här hamnar Sverige naturligtvis i ett problem när vi inte kan frigöra oss från devisen att vi ska äga snarare fler företag än färre.
Jag tror, herr talman, att det är ganska viktigt att den ideologiska skillnaden är klar och tydlig och att alliansregeringen strävar efter att inte göra problemen som företagsägare större än vad de verkligen är. Att vi ska engagera oss i miljöpolitik och klimatpolitik är alldeles självklart. Och vi gör det mycket bättre om vi inte sitter på dubbla stolar och med en bolagsordning försöker styra ett företag.
Som det uttrycks i svaret från ministern är det ekonomiskt felaktigt att lägga fram den typen av förslag som interpellanten antyder, men där det politiska, miljömässiga engagemanget kan vara korrekt. Det är och förblir en omöjlig position.
Jag tror, herr talman, att Lise Nordin och Miljöpartiet för att få den här frågan löst skulle göra väl i att fundera över om man åter kunde ge förtroende för staten att få ett bemyndigande via regeringen att avyttra sådant ägande som lämpar sig bättre för kommersiella marknader.
Politiker ska inte primärt behöva hamna i just rävsaxen med ett politiskt budskap och ett företagsekonomiskt budskap som inte går ihop. Det är och förblir en sammanblandning av rollerna.
Finn Bengtsson (M):
Ministern sade två viktiga ord i sitt förtydligande svar: bolagsstämma och bolagsstyrelse. På bolagsstämman för ett statligt bolag har inte minst riksdagsledamöter möjlighet att ge röst åt vad de tycker. Det är ett sätt att påverka styrelsen.
Nu betvivlar jag starkt att de 14 ledamöterna, varav sex är arbetstagarrepresentanter, i Vattenfalls styrelse skulle vara så helt ute och cyklade när det gäller att ta ansvar för detta viktiga, statliga företag som hamnar i de problem som jag beskrev i mitt förra inlägg när Miljöpartiet å ena sidan värnar sina viktiga miljöintressen och å andra sidan ska driva företag. Herr talman!
Vore miljövinsten det överordnade när det gäller att politiskt styra företag på en fungerande marknad borde naturligtvis andra industrier som också har problem med miljön, till exempel bilindustrin, förstatligas så att man via direktiv kan styra dem starkare. Och varför inte förstatliga läkemedelsindustrin som släpper ut så mycket i vår natur?
Och varför inte förstatliga jordbruket också så att man riktigt kan styra upp de visioner man har från politiskt håll för alla olika näringar som på det sättet skulle kunna göras mer miljövänliga? Nej, herr talman, jag tror inte på detta. Jag tror tvärtom att det är viktigt att man skiljer ut statens ansvar när det finns ett särskilt samhällsansvar.
Därför är det beklagligt att Miljöpartiet tillsammans med de andra i den samlade, oheliga oppositionen har gått emot det bemyndigande som gäller avsäljning av de verksamheter där staten inte har det här samhällsviktiga ansvaret så att man kan koncentrera sig på den politiska uppgiften och via politiska direktiv styra verksamheter och låta marknaden anpassa sig efter de politiska önskemålen.
Finn Bengtsson (M):
Om interpellanten blir ledsen kanske jag i viss mån kan kompensera det genom att bli glad - faktiskt dubbelt glad, för ministern sade två viktiga saker. Den första saken var att man precis som finansministern är väldigt ansvarstagande när det gäller utfästelser om resurser som går till allt vi behöver i samhället, inte minst infrastruktur. Vi måste alltså se till att vi har de här pengarna, och jag har stort förtroende för att den här regeringen är skicklig nog att hantera detta.
Den andra saken som gjorde mig glad är att det nämns att det händer någonting hela tiden och att man noterar, historiskt inom kort tid, att det faktiskt avancerar framåt, både genom den skrivelse som nämndes och genom att det kommer konkreta åtgärder i närtid, vill jag mena, för ett begynnande upprustningsarbete. Det är så man ska arbeta.
Låt mig konstatera, med en historisk tillbakablick, att det såg lite annorlunda ut inför valet 2006, när dåvarande infrastrukturministern Ulrica Messing var just i Västervik och talade sig varm för Tjustbanan. Det som sedan hände när Åsa Torstensson tillträdde var att hon konstaterade, när hon kom till departementet, att det där fanns utställda löften från Socialdemokraterna på i storleksordningen 100 miljarder som inte var finansierade.
Detta är naturligtvis en väldigt besvärlig situation: att utställa löften vitt och brett, inte minst som infrastrukturminister, och sedan inte visa att det händer någonting. Att den här banan är i behov av upprustning är ingenting som har inträffat under förra mandatperioden, utan det handlar om eftersatt underhåll under många, långa, socialdemokratiska regeringsår. Det glömmer kanske Krister Örnfjäder att nämna i sin interpellation, men så är det faktiskt.
Finn Bengtsson (M):
Jag får också tacka interpellanten för att han lyfte upp den här frågan. Det är nämligen väldigt viktigt att konstatera någonting när det gäller det som Patrik Björck nämnde i sitt anförande. Det handlar om frågan om att enskilda riksdagsledamöter får enskilda människors synpunkter på sitt bord och hur detta stämmer överens med vad som är bäst för befolkningen. Jag måste först konstatera att det som ministern säger i sitt svar är korrekt. Försäkringen har i sin reformering gett resultat.
Sjukskrivningsprocessen har blivit mer aktiv. Färre individer blir sjukskrivna, och sjukperioderna har blivit kortare. Detta är helt korrekt. Man kan titta på det här ur en vetenskaplig synpunkt, vilket inte minst vårt kammarkansli önskar att utskotten ska göra. Man kan titta på hälsoläget. Precis som Johnny Munkhammar beskrev hade vi, när man iscensatte arbetet, ett utanförskap i form av sjukförsäkringsanvändande som var ungefär det dubbla i förhållande till jämförbara länder i Europa.
Det finns forskning som visar att en av de mest ohälsosamma situationer som en människa kan befinna sig i är att leva i ett utanförskap där man alltså inte har någon gräns för sin sjukskrivning, utan man väntar egentligen på förtidspensionering. Är man förtidspensionär råkar ens hälsoläge rent statistiskt vara sådant att man har en sju gånger ökad risk att dö i förtid. Detta är verkligen att göra människor en otjänst. Det är därför som denna reformering var synnerligen nödvändig.
Den har givit de goda resultat så här långt som ministern beskrev. Sedan ska vi också påminna oss om att det i det vidare arbetet nu finns en parlamentarisk utredning som arbetar. Förhoppningsvis är slutdatum under 2013. Det gör att man tar ett rejält omtag i hela denna process. Det som har förvånat mig är att Socialdemokraterna, förutom Anna Hedborg, har blundat för denna fråga under så lång tid.
Patrik Björck, jag måste påstå att det är allvarligt att man inte ser till de ohälsorisker som föreligger när man inte har någon planering för människor som faktiskt inte behöver förtidspensioneras. Det är faktiskt inte bara sjukligt farligt. Det är dödligt.
Finn Bengtsson (M):
Det gäller att se människan. Låt oss då se hur Patrik Björck och Eva-Lena Jansson ser människan. Man får till sig enstaka fall och reagerar instinktivt med att hela systemet måste vara fel. Det är godhjärtat att göra så, men det gäller också att titta lite grann på vad man bygger upp för föreställningar. Patrik Björck nämnde en siffra om 2 procent som har fått arbete, det vill säga att 98 procent inte skulle ha fått det.
Den siffra som finns kring de 25 000-30 000 personer det berör visar att 50 procent av dem som i dag befinner sig kvar på arbetsförmedlingarna ingår i rehabiliteringsåtgärder, arbetsträning och till och med arbete deltid, några på heltid. Detta är den reella konsekvensen av en lyckad reform. Vad är alternativet?
Det är, som ministern sade, de 50 000 per år som gick ut i förtidspension, som jag hävdar är ett livsfarligt tillstånd att befinna sig i. Det var 140 personer om dagen, varav rätt många var väldigt unga. Detta är den totala nonchalansen för människors hälsa och framför allt de ungas behov av att komma in i en arbetsgemenskap.
Till skillnad från Patrik Björck och Eva-Lena Jansson har jag åkt runt till hela mitt läns olika försäkringskassor och arbetsförmedlingar, dels innan reformen trädde i kraft, dels efter att reformen hade varit aktiv i ungefär sex månader. Jag ser en helt annan bild. Jag hör en helt annan beskrivning av såväl handläggare på bägge myndigheterna som jag hör av dem som jag träffar på inte minst Arbetsförmedlingen. Vad vill Patrik Björck och Eva-Lena Jansson med de här människorna?
Ska de stå och vänta på att gå över i förtidspension, ett tillstånd som är förenat med, som jag påstår, livsfara? Eller ska vi låta dem avvakta att en utredning kommer fram 2013 som sedan går ut på remiss och så småningom ger oss ett förslag sex sju år bort i tiden? Är det ett humanistiskt sätt att förhålla sig till det som vi hade by far, som det heter på engelska, de högsta sjukskrivningssiffrorna i Europa. Nej, vi ska vara tacksamma för att den här reformen har genomförts.
Nu gäller det att vårda den och det gäller också att se fram emot hela utredningen som så småningom kommer.
Finn Bengtsson (M):
Först och främst är det viktigt att slå fast att den här reformen, enligt vår bedömning och tidigare socialdemokratiska utredare, har varit helt nödvändig och att siffrorna som vi har fått föredragna i dag av Försäkringskassans ledning i alla väsentliga stycken visar att reformen fungerar. Motfrågan inställer sig naturligtvis omedelbart: Är Tomas Eneroth beredd att backa tillbaka från allt vad Anna Hedborg har föreslagit och som sedan alliansregeringen har genomfört? Så till den konkreta frågan om arbetslivsintroduktionen.
Ja, det är intressant att se hur man i en reformering av sjukförsäkringen närmat sig arbetsmarknaden genom att introducera inte bara Försäkringskassan utan även Arbetsförmedlingen i arbetet. Arbetsförmedlingen har enligt mitt sätt att se det gjort ett jättearbete för att få arbetslivsintroduktionen att fungera genom att anställa helt ny personal för att möta de från sjukförsäkringen kommande individerna på deras egna meriter och göra helt individuella bedömningar.
Man hade introduktionsmöten där man förvissade sig om i vilken situation dessa individer egentligen satt. Jag kan hålla med Tomas Eneroth om att det kanske var olyckligt att gå från ett försäkringssystem till ett annat där man i grunden har en viss osäkerhet i många fall om det exakta utfallet av inkomst för att fortsätta sitt liv. Från den 1 januari 2012 har vi dock ändrat på detta.
Vi har förstärkt och förbättrat möjligheterna att komma över till arbetslivsintroduktionen tidigare, under sjukförsäkringsskyddet, och då påbörja en analys av i vad mån arbetsmarknaden ändå kan finnas för en individ som har varit långtidssjukskriven. Detta är en bra förbättring av en redan bra reform. Så till dem som återvänder.
När man prövar arbetsförmåga kan det visa sig att en del inte har det. Då ska de åter till sjukförsäkringen, och så sker också i dag. Glöm dock inte att det var 14 000, vilket jag nämnde i mitt anförande, som kom över i någon form av arbetsmarknadsriktade åtgärder.
Finn Bengtsson (M):
Först till den viktiga frågan om dem som kommer till arbete med reformen. Det är en humanitär ekvation som Socialdemokraterna inte har förstått att vi parar reformeringen av sjukförsäkringen och ansatsen att komma närmare arbetsmarknaden med att vi också stärker vinsten av att arbeta med jobbskatteavdrag. De som tidigare har varit sjukskrivna kommer över till arbetslivsintroduktion och finner kanske sedan ett arbete. Tomas Eneroth säger att det inte ens är 5 procent.
Men med det tidigare systemet var det 0 procent. Man var förpassad i långtidssjukskrivning som passivt ledde till att man flyttades över i förtidspension och sedan levde under de ekonomiska betingelserna resten av livet. Nu kan man i stället komma in i arbete genom olika åtgärder. Siffran som jag nämnde i mitt anförande och som vi fick styrkt i dag av Försäkringskassans ledning var att av de 36 000 som kommit till ALI hade 14 procent kommit in i någon form av arbete, allt från timanställning till heltidsarbete.
Det var 18 procent som var i arbetslivsinriktade åtgärder med syfte att komma till ett arbete. Då kan man dessutom komma i åtnjutande av jobbskatteavdraget. Det är att satsa på människor, Tomas Eneroth. Det är att satsa på förstärkt inkomst och på att människor blir mindre beroende av politiker och deras bidragssystem.
Det här är en viktig reform som gagnar utvecklingen att komma från ohälsa och sjukdom till arbete, med den ökning av självkänsla och den förstärkning av den egna ekonomin det innebär. Jag sade också att regeringen på olika sätt har försökt prognostisera kostnaderna för den förbättring vi gjort av sjukförsäkringen.
Det fanns tilläggsekonomi för detta både i budgetpropositionen i höstas och nu i vårpropositionen inför det beslut vi debatterar i dag och förhoppningsvis kommer att fatta i nästa vecka. Jag litar på att man har räknat fram dessa siffror på departementet på ett korrekt sätt.
Finn Bengtsson (M):
Gunvor G Ericson inledde sitt anförande med att ifrågasätta att alliansregeringens reform på området med sjukförsäkringen hade någon betydelse för de nu historiskt låga sjuktalen. Det anfördes som argument att sjuktalen började sjunka redan 2003, att det fortsatte så och att reformen bygger på detta och att det skulle ha inletts tidigare.
Det är riktigt att Göran Persson utsåg Anna Hedborg till utredare för att ta fram det förslag som vi sedan genomförde och som ni nu av någon anledning inte tycker är något att stå upp för. Det har ändå gett de här låga sjuktalen. Det fanns en väsentlig skillnad. Samma regering sänkte ersättningsnivåerna i sjukförsäkringen 2003. Det har naturligtvis delvis påverkat sänkta sjuktal.
Det är lustigt att höra från talarstolen att det bara är vi som sänker nivåerna; det gjorde den socialdemokratiska regeringen också. Jag menar att det har påverkat detta. En viktigare faktor är att samtidigt som man sänkte sjuktalen 2003 fram till dess att man började arbeta med den här reformen efter utredningen 2006, ökade förtidspensioneringarna. Man gled över från sjukförsäkring till förtidspensionering.
Det ser då ut som om sjuktalen sjunker. Nu sjunker både sjuktalen och förtidspensionerna. Det är alltså en sann minskning av utanförskap på grund av sjukdom. Rehabiliteringskedjan spelar en stor roll och att man har fasta tidsgränser när man bedömer arbetsförmåga och styr om den långtidssjukes möjligheter att komma in på arbetsmarknaden.
Jag vill nog påstå att den beskrivning som Gunvor G Ericson gör ger sken av något som inte stämmer. Den verkliga sänkningen av ohälsotalen här i landet har skett efter den genomförda sjukförsäkringsreformen på förslag av en tidigare socialdemokratisk socialförsäkringsminister.
Finn Bengtsson (M):
Jag blir lite förvånad över Gunvor G Ericsons resonemang. Hon inleder sitt anförande med att tala om att sjuktalen sjunker precis som tidigare. Det är i allt väsentligt positivt. Som svar på min fråga säger Gunvor G Ericson: Det är väl ingen fördel att sjuktalen sjunker. Ni lämnar ju folk i sticket. Det gör vi väl inte.
Vi vill att de som har en långtidssjukskrivning eller förtidspension, där man inte har uteslutit arbetsförmåga, får en rimlig chans att prova detta i ett annat system, nämligen i Arbetsförmedlingens regi. Därtill har vi skapat arbetslivsintroduktionen som en övergångsmöjlighet mellan sjukförsäkringen och ett möjligt inträde på arbetsmarknaden i stället för att förpassa människor till förtidspension vilket är det enda andra alternativet.
Om Gunvor G Ericson tycker att det är inhumant säger hon emot sig själv när hon samtidigt gläds åt de sjunkande ohälsotalen. Sverige ligger nu i nivå med jämförbara länder i resten av Europa och världen. Min fråga till Gunvor G Ericson är: Är det bättre att sträva efter att Sverige ska ha dubbelt så många och dubbelt så långa sjukskrivningstider som andra jämförbara länder? Har vi så olika arbetsmarknader? Eller är vi så mycket sjukare i detta land? Är vi så lite friska?
Naturligtvis säger jag detta retoriskt eftersom vi inte är det. Vi är ett friskt folk, och det gäller att ta till vara på varje arbetsförmåga som finns. Det handlar inte bara om ekonomi, Gunvor G Ericson, alltså att Sverige står starkare ju fler som arbetar och betalar skatt och att vi därför långsiktigt kan trygga dessa viktiga socialförsäkringssystem. Det handlar också om människans egenvärde, att känna tillit till sin egen kapacitet, att ha en egen inkomst och vara oberoende av politikers goda vilja att ge allmosor.
Jag tycker att det är mycket anmärkningsvärt att Miljöpartiet har en så konstig retorik.
Finn Bengtsson (M):
Eftersom interpellanten trycker på att det handlar om Unesco i denna interpellation kan vi titta lite grann på vad syftet med Unesco är och se detta ur ett solidariskt perspektiv i förhållande till länder som berörs. Jag nämnde i mitt förra inlägg det som jag tycker är problemet med Republiken Kina, det vill säga Taiwan, och dess utanförskap när det gäller såväl FN som dessa fackorgan, inte minst Unesco.
Precis som statsrådet sade tror jag att vi alla skulle välkomna en fredlig lösning, helst en tvåstatslösning, när det handlar om Mellanöstern. I den processen är det naturligt att så småningom se en inklusion av ett sådant land i fackorganen men naturligtvis också i FN.
Däremot vill jag påstå att vi har ett land, Taiwan, som jag nämnde i mitt förra inlägg, med drygt 23 miljoner invånare, drygt dubbelt så många som Sverige, med mycket högre utbildningsstatus, om man formellt tittar på detta, och en av Unescos huvuduppgifter är att stödja den internationella utbildningen och forskningen. I princip samtliga ledamöter i deras parlament har en universitetserfarenhet.
När det handlar om kultur har det taiwanesiska folket räddat de unika kulturskatterna från det stora forntida kinesiska riket som annars hade legat för fäfot inom kommunismens regi på fastlandet.
Utifrån dessa perspektiv är det pinsamt att världssamfundet inte kan sträcka ut en hand, faktiskt inte bara för Taiwans och den taiwanesiska befolkningens skull utan lika mycket för världssamfundets behov av deras kompetens inom utbildning, forskning och kultur. Så länge man håller dem borta är det en tveksam solidaritet riktad bara till dem som kanske har den större ekonomiska makten i kraft av sin storlek. Jag tycker att man då har en tveksam moralism.
I Hans Lindes inlägg skulle man kräva lite mer av Vänsterpartiet och att de i så fall skulle stå upp för all solidaritet i världen, även för de 23 miljoner demokratiska kineserna i Taiwan.
Finn Bengtsson (M):
Det tidvis högstämda tonläget i den här interpellationsdebatten från Socialdemokraterna i Kalmar kan möjligtvis bero på att man har en konspirationsteori som går ut på att regeringen försakar möjligheten att tillsätta en landshövding. Dessutom är man inte delaktig i Koncentrationsutredningen på det sättet man hade önskat, eller koncentrationspropositionen baserad på Koncentrationsutredningen, ska jag säga för korrekthetens skull. Fru talman!
Jag kan försäkra att det inte är så, trots att jag inte sitter i Regeringskansliet. Erfarenheterna från Östergötland har varit väldigt goda. Vi har haft mycket diskussioner. Jag sitter i länsstyrelsens insynsråd kring hur länsstyrelser runt om i landet arbetar och ser värdet av koncentrationer av verksamheten i linje med det som utredaren har föreslagit.
Här är det väldigt viktigt att påpeka, och jag nämnde det i mitt förra inlägg, att utredaren alltså har ett antal kriterier för hur man väljer ut var en viss verksamhet ska koncentreras så att den sprids på ett rimligt antal länsstyrelser där kompetensen är tillräckligt stor för att detta ska kunna garantera den bästa, mest rättssäkra och mest kostnadseffektiva process för samhället och för medborgarna.
Problemet är att det har kommit in en motion i samband med regeringens avgivande av den koncentrationsproposition som alltså baserar sig på utredarens, som jag tycker, omdömesgilla förslag. I den säger de socialdemokraterna precis samma sak som de från Kalmar län, vilket gör mig mer bekymrad. Jag förstår den affekt man kan ha i ett läge där man väntar på en landshövding.
Men de här socialdemokraterna väntar uppenbarligen inte på en landshövding utan tycker precis som socialdemokraterna i kammaren att man framför allt ska se till att länsstyrelserna har det bra och har sina arbetsuppgifter, inte hur medborgarna i landet bäst betjänas av rättssäkra och kostnadseffektiva hanteringsprocesser. Det är beklagligt att man intar en så traditionell position i användningen av skattemedel hos socialdemokratin.