KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Oscarsson (KD):
Bakgrunden till denna interpellationsdebatt är avtalet för allhjulsdrivna lastbilar. Låt oss först konstatera att historiskt har Scania och Volvo levererat tusentals fordon till Försvarsmakten. Vi kan lära oss mycket av historien och inte göra om misstagen.
Vi ska inte sticka under stol med att avtalet skrevs 2013-2014, men det skulle vara intressant att få höra hur Peter Hultqvist tänkte när han förlängde avtalet.
Det visade sig ju att mellan 2 1⁄2 och 5 procent av fordonen levererades, men från början var det sagt att det skulle röra sig om 2 000-4 000 fordon.
Jag är säker på att försvarsministern har besökt regementena, och då har han sett att fordonen inte fungerar särskilt bra. Vi kan titta på exemplet med en lastbil. Svenska folket vet att man ska kunna sätta ett släp efter lastbilen. Men vad händer?
Jo, lastbilen och släpet blir så klumpigt att man knappt kommer igenom en svensk rondell, och man kan inte vända inne på kasernområdet. Det är inte tillfredsställande. Det norska samarbetet lyftes fram. Men hur är det egentligen, försvarsministern? Har Norge betalat något för att man bröt avtalet och inte gick vidare med Archer?
Det kan vara intressant för kammaren att få höra. Varför ska Sverige hålla fast vid ett avtal när det inte fungerar som det var tänkt? Vi ska nu öka försörjningstryggheten och tänka på totalförsvaret. Vi vet att logistiken är blodomloppet i ekonomin, och det gäller i fredstid, kris, höjd beredskap och krig.
Vi vet vidare att varor, läkemedel och livsmedel måste nå invånarna. Ytterst sett handlar det om överlevnad. Volvo och Scania är djupt engagerade i arbetet med förstärkt försörjningsberedskap, men de får alltså inte leverera i det här fallet. Varifrån kommer egentligen tanken att ge monopol till en leverantör? Det är ju inte ett modernt sätt att arbeta på.
Varför förlängdes avtalet? Det är också viktigt att titta på vad Volvo och Scania har gjort under pandemin. De har donerat eget skyddsmaterial. De har köpt in ett antal hundra tusen skyddsmasker, handskar och ansiktsvisir från marknaden och donerat till regioner och stat.
De har ställt om sin produktion och producerat flera hundra tusen skyddsvisir och skänkt till sjukvården och regioner och kommuner. De har producerat ett par hundra tusen skyddsförkläden. De har stöttat Försvarsmakten med transportkapacitet, med fordon och frivilliga, vid transport av medicinsk materiel och annan utrustning - utan kostnad.
Och de har hjälpt andra företag att skala upp produktionen av respiratorer och skyddsmaterial och stöttat dem för att kunna skänka till sjukvården. Jag vill ge statsrådet en ny chans att svara. Vad ligger egentligen bakom att han, nästan nio månader innan det ens behövdes, förlängde det här avtalet?
Mikael Oscarsson (KD):
Det är ju också så att Norge, som hade lead i det här, bara har beställt mellan 80 och 100 fordon. Det finns en del paralleller här, tycker jag, för när det här avtalet gjordes upp var det i samarbete mellan Sverige och Norge. Man diskuterade Archer, och man debatterade frågan om transportfordon. I Norge var de inte nöjda i det ena fallet utan sa upp det.
Vad jag förstår har det inte blivit några diplomatiska konsekvenser av det. Frågan är om det ens har kostat något - det kan statsrådet komma tillbaka och berätta en annan gång. Faktum kvarstår att det här lämnar mycket övrigt att önska. Först var det en modell som hette HX som skulle tas fram. Där blev det förseningar. Sedan tog man fram en annan, enklare modell som hette TG.
Då passade man på att höja priset i ramavtalet med 1 1⁄2 miljard. Överprövningen lades ned efter att Scania hade tagit tillbaka sin anmälan, men frågetecknen finns likväl kvar. Jag tror, fru ålderspresident, att man skulle behöva göra en vitbok om det här för att lära sig hur man inte ska göra.
Hur kom man över huvud taget på tanken att ge monopol till en leverantör? Tittar man på detta ser man att det här är funktioner som efterfrågas. Nu levereras en del av Scania och Volvo, men det är standardfordon.
Pratar man med Försvarsmakten om vad som behövs vid en kris eller i värsta fall ett krig säger de att det är de här allhjulsdrivna fordonen. Det här är viktigt också ur ett skattebetalarperspektiv, för det sas ju i samband med försvarsuppgörelsen att det skulle beställas tusentals fordon.
Då vill det till att vi gör rätt framöver och inte gör som man gjorde senast, 2018, då man förlängde avtalet innan man ens behövde det. Det handlar också om att förstärka försörjningsberedskapen.
När vi nu ska göra just det måste det finnas all anledning att se över detta. Det ju inte för inte som det finns verkstäder för de världsledande svenska tillverkarna på Gotland, runt om i Norrland och så vidare. Det är inte oväsentligt att det är på det viset.
Vi brukar påpeka i andra sammanhang att om inte Sverige köper fordonen, hur ska då företagen lyckas på exportmarknaden? Ofta är ju förutsättningen för det att man lyckas på sin hemmamarknad. När vi tittar framåt är frågan hur viktig statsrådet anser att logistiken är, såväl i fredstid som i kris.
Anser statsrådet att försörjningsberedskapen kan förbättras, och vilken roll anser han att de svenska företagen kan ta i uppbyggnaden av totalförsvaret? Det är ju det det handlar om nu - att återskapa. Vi lever i en allt tuffare omvärld. I går fick vi årsrapporterna från Säpo och FRA. Läget är det värsta sedan kalla kriget.
Då kommer kärnfrågan: Hur agerar vi för att se till att vi har ett försvar som fungerar och använder våra resurser och våra skattepengar på bästa sätt?
Mikael Oscarsson (KD):
Jag undrar om statsrådet inte är överens med mig. När han är ute på regementena och förbanden, framgår det inte att det är de allhjulsdrivna fordonen som behövs vid kris och krig? Standardfordon i all ära, men vi har ju sagt att vi inte kan utesluta att Sverige kan angripas militärt. Då måste vi se till att det kan fungera även då.
Får statsrådet när han är ute på regementena höra att man när man sätter på släpet knappt kommer runt i rondeller och inte kan vända på kasernen, att fordonen är klumpiga och tunga och att man har problem med reservdelar och med dokumentationen så att FMV fick behålla dem ett år extra? Detta är kantat av problem.
Hur kommer man i Herrens år 2021 över huvud taget på tanken att ge monopol till ett bolag, allrahelst som vi har två världsledande företag i Sverige? Bästföredatumet har för länge sedan passerats när det gäller detta avtal. Det finns all anledning att säga upp det.
Och det finns sannerligen anledning att åtminstone se till att klargöra så att misstaget inte sker igen. Detta tycks oreflekterat; det är det intryck jag får av försvarsministern. Han kan utveckla det. Var detta något han reflekterade över när han fortsatte det här trots att det hade kommit så lite ur kranen, att så lite hade levererats och att detta missnöje fanns? Varför fortsatte han på den här vägen?
Man brukar ju försöka vända om ifall det inte fungerar. När det gäller något så viktigt som Sveriges försvar och transporter måste vi få bättre svar än så här.
Mikael Oscarsson (KD):
Det är nu 76 år sedan Raoul Wallenberg tillfångatogs. Sannolikt var det på direkt order av Stalin i Budapest i Ungern, där Wallenberg hade räddat tiotusentals judar från en säker död. Enligt den ryska officiella versionen dog han i KGB:s fängelse i centrala Moskva den 17 juli 1947.
Men nu vet vi, och det har bekräftats på olika sätt, att fånge nummer 7, som bekräftats ha varit Raoul Wallenberg, förhördes sex dagar efter sin död. Raoul Wallenberg blev känd över hela världen och är kanske tillsammans med Alfred Nobel den mest kände svensken. Han blev hedersmedborgare i USA näst efter Winston Churchill. Jag har själv kämpat för införandet av Raoul Wallenbergs dag i Sverige, och den genomförs sedan ett antal år tillbaka.
Raoul Wallenberg hade en syster som hette Nina Lagergren. Jag har haft kontakt med henne i 30 år. Hon dog för ganska exakt två år sedan. Jag lovade henne och hennes familj att göra allt vad som står i min makt för att försöka få fram vad det var som hände egentligen. Den senaste tiden har forskarna Susanne Berger, Vadim Birstein och särskilt Peter Axelsson fått fram ny information.
Därför kräver medlemmarna av Raoul Wallenbergs familj en ny utredning om den officiella hanteringen av hans öde. Det är riktigt, som Ann Linde säger, att en genomlysning av den svenska statsförvaltningens agerande har skett. Enligt den nämnda SOU-rapporten har misslyckandet med att rädda Raoul Wallenberg bland annat tillskrivits slarv, inkompetens och bristande intresse.
Men nu finns det uppgifter som pekar på att det bakom Sveriges passiva agerande i själva verket fanns ett motiv. Inget fick störa den svenska regeringens planer på en svensk miljardkredit, som det tycks inte ens en fängslad svensk diplomat. Ett motiv bakom Sveriges passiva agerande för att rädda Raoul Wallenberg utgör en allvarlig förskjutning i fallet Raoul Wallenberg.
Då grundar sig regeringens passiva agerande inte längre på slarv och inte heller på inkompetens eller bristande intresse. Sveriges passiva agerande kan i själva verket ha varit en medveten handling. Om det är så, fru talman, är det ytterst allvarligt.
Varje demokratiskt land hade grundligt och officiellt utrett misstankar om en tidigare regering avsiktligen agerat passivt i sin ambition att rädda en av landets största hjältar.
En tidigare genomförd officiell utredning som, vad det verkar på felaktiga grunder, avvisat ett motiv förhindrar naturligtvis inte en ny utredning. Tvärtom ger den skäl att återuppta utredningen.
Är det inte orimligt att forskare ska utreda om det är ett svek från Sverige och UD mot deras egen diplomat? Det måste väl vara det utsända landet som hade ansvar för Raoul Wallenberg som går till botten med det här. Jag kommer inte att gå igenom allt som hände.
Men det som ligger i botten är en kredit som man ville genomföra. Jag fortsätter i nästa inlägg att berätta varför det krävs att vi för Raoul Wallenbergs och hans familjs skull nu förutsättningslöst utreder vad det var som låg bakom bortförandet.
Mikael Oscarsson (KD):
Jag går tillbaka till 1946, då baltutlämningen hade förorsakat en stor irritation i Sverige. Trots det gick den dåvarande socialdemokratiska regeringen vidare med en rysk kredit på hela 1 000 miljoner kronor, 1 miljard, en då närmast ofattbar summa. Men det hölls hemligt. I slutet av april träffade utrikesministern och det svenska sändebudet Brezjnev.
De kom överens om att realisera handelsavtalet. Dagen efter kom glada bud, för då fick ambassadören Staffan Söderblom information om att den svenske Raoul Wallenberg troligtvis var i livet. Ambassadören åkte sedan hem till Sverige för att träffa utrikesminister Undén den 5 maj. De diskuterade sannolikt det här fallet. Samtidigt åkte en svensk delegation iväg.
Jag har en bild framför mig här från Svenska Dagbladet där delegationen åker för att förhandla om allt kring krediten. De kommer tillbaka till Sverige den 13 juni 1946. Ambassadören hade då bett om att få ett särskilt möte med Stalin. Normalt sett kunde man inte få det, men i och med miljardkrediten accepterades denna förfrågan.
Den 15 juni 1946 tar Stalin emot ambassadör Söderblom, och det är ganska kusligt att läsa noten därifrån. Den hölls hemlig i årtionden, men Söderblom säger: Nej, jag anser det sannolikt att de sovjetiska militärmyndigheterna ej har några vidare uppgifter om Wallenbergs vidare öden att tillgå.
Läser man alltihop tycks syftet med att träffa Stalin ha varit att försäkra sig om att Raoul Wallenberg inte dyker upp i framtiden. Kritiker har ibland jämfört samtalet i Kreml med en dödsdom. Två dagar senare, den 17 juni, kan Expressen här hemma få miljardkrediten bekräftad. Händelsekedjan tillskrivs möjligen men svårligen slumpen. I utredningen avfärdas miljardkrediten som en förklaring till det passiva agerandet.
Man säger bland annat att intresset vid den aktuella tidpunkten var relativt svagt. Men det finns många tidningsartiklar som visar att det inte var så. Medierna visade stort intresse, och det var framsidesstoff.
I utredningen sägs också att affären ska betraktas som ekonomiskt motiverad snarare än politiskt motiverad. Men av debatten att döma var bakgrunden till krediten i högsta grad politisk.
Enligt utredningen fanns det en vetskap och enighet kring detta. Det stämmer att handelsminister Myrdal hörde talas om detta, men han nämnde inte ett ord om storleken på krediten, det vill säga att de skulle få 1 miljard. Han fick också kritik efteråt för att han inte hade sagt som det var.
Jag återkommer till att om allt leder fram till att det verkar ha funnits ett motiv från svensk sida rörande att dem man skulle ge lån till hade den mest kände svensken tillfångatagen, är det då verkligen rimligt att den svenska regeringen tycker att forskare ska undersöka detta? Är det inte rimligt att Sverige officiellt öppnar utredningen igen och undersöker vad som egentligen låg bakom?
Mikael Oscarsson (KD):
Kärnan i det jag säger är att det finns anledning att ställa sig frågan vad som skulle ha hänt om det framkom att Raoul Wallenberg, Sveriges hjälte, satt fängslad i just Sovjet? Den generösa miljardkrediten skulle ha omöjliggjorts, och mörka skuggor skulle ha fallit på dess förespråkare. Utifrån dessa premisser blir Sveriges budskap till Stalin om en förolyckad Raoul Wallenberg inte bara, vilket har hävdats, ett olyckligt uttalande.
Det går att ana ett motiv bakom budskapet till Stalin, och det är därför den svenska utredningen om Raoul Wallenberg måste återupptas. Det är bra att ambassaden ställer upp och bokar möten.
Men om det handlar om ett svek mot vår egen diplomat måste det till större åtgärder än så. Kan vi vara överens om att det är allvarligt att den svenska regeringen anklagas för att medvetet ha svikit sin diplomat? Borde vi då inte vara överens om att Sverige borde återuppta utredningen om Raoul Wallbergs öde?
Familjen har i dag gjort ett uttalande där man menar att det skulle vara av intresse att offentliggöra information om var Sverker Åström, som ju hade en viktig roll, egentligen stod. Det finns en massa hemliga uppgifter där. Detta har som sagt kommit fram just i dag. Vi vill alla sola oss i Raoul Wallenbergs glans.
Det han gjorde var fantastiskt, och han är ett föredöme för oss alla. Men det senaste halvåret har det kommit fram information som gör att det inte duger att bara forskare ska ta ansvar. Sverige måste ta sitt ansvar och gå till botten med vad som hände och vad som låg bakom.
Mikael Oscarsson (KD):
Transpersoner har i alla tider varit en utsatt och diskriminerad grupp. Det är verkligen en grupp som måste få evidensbaserad behandling. Det måste vara utgångspunkten. I maj erkände Astrid Lindgrens barnsjukhus att man har låg eller ingen evidens för den behandling som man utfört sedan 2001. Under 21 år har man alltså behandlat 700 barn utan tillräcklig evidens.
Uppdrag granskning sände ett uppmärksammat program för snart två år sedan, "Tranståget", som visade att antalet ungdomar som fått diagnosen könsdysfori har ökat lavinartat. År 2001 fick 12 personer diagnosen könsdysfori. År 2020 var det 1 941 fall, de flesta av dem unga tjejer som vill bli pojkar. Det är en ökning med 16 200 procent.
De senaste fem åren har över 7 000 personer mellan 15 och 24 år fått diagnosen. Låt mig läsa ur beslutet från Astrid Lindgrens barnsjukhus. Man säger: "Den hormonella behandlingen av barn och unga med könsdysfori kan bestå av pubertetsblockerande behandling som kan initieras vid pubertetsstart, och av könskonträra hormoner som kan initieras från 16 års ålder.
Dessa behandlingar är kontroversiella och har varit föremål för en tilltagande uppmärksamhet och granskning såväl nationellt som internationellt på senare tid." Statens beredning för medicinsk och social utvärdering visar på bristande evidens kring detta. Man hänvisar också till att de studier som gjorts är små, okontrollerade observationsstudier med låg evidens för att behandlingen har önskad effekt och att det finns mycket liten kunskap om säkerheten på lång sikt.
Vidare hänvisar man till det uppmärksammade fallet i Storbritannien med Keira Bell, som fick rätt i domstol. Det stod om henne i Svenska Dagbladet i helgen. Hon vände sig till Tavistock-kliniken, och vid 17 års ålder fick hon testosteron. Vid 20 års ålder tog hon bort sina bröst.
Hon är en av alla dem som upplever att de har blivit felbehandlade, och hon måste nu leva resten av sitt liv med bortopererade bröst och mörk röst. Hon pekar själv ut transinfluencers som det främsta skälet till att hon började tro att behandlingen för könsdysfori skulle vara, som hon säger, en quickfix. Fru talman!
Ett sådant irreversibelt beslut överlåter vi alltså på tonåringar. Svenska Dagbladet skriver att fallet väcker många frågor. En fråga handlar om åldersgränser. I Sverige är det exempelvis en åldersgräns på 25 år för sterilisering. Det beror på att man anser att hjärnan först då är utvecklad.
Under tonårstiden har man inte tillräcklig kapacitet för att fatta livsavgörande beslut eftersom förmågan att göra en riskbedömning och annat behöver mer tid för att utvecklas. Vi vet också att i nästan samtliga fall har man en annan diagnos. Man kan ha autism, ångest, trauma eller ätstörningar.
För alla dessa diagnoser finns evidensbaserad behandling - dessutom med lindriga biverkningar som inte är irreversibla. Men här talar vi om att regeringen har sagt sig vilja sänka åldersgränsen till 15 år för detta irreversibla beslut. Står verkligen regeringen fast vid det man gick ut med inför förra valet?
Mikael Oscarsson (KD):
Vi hade en debatt för ungefär två år sedan. Jag ställde samma fråga. Det är nu tre år sedan som regeringens företrädare, dåvarande socialminister Annika Strandhäll och demokratiminister Alice Bah Kuhnke, sa att byte av juridiskt kön ska bli en enkel process som inte kräver kontakt med vården.
Det ska kunna ske från 12 års ålder, och processen ska göras enklare för den som upplever att man inte är född i rätt kropp. Operationer i könsorganet ska kunna göras från 15 års ålder, utan att föräldrarna ska känna till det. Kan vi få ett klart och tydligt svar från socialministern att det här var helt fel? Detta var ett försök att politisera. Frågan är varifrån efterfrågan kommer. Man gick ju ut med detta till valet.
Vad låg bakom att man skrev att man skulle göra så? I Socialstyrelsens nationella kunskapsstöd från 2015 sägs det att det för kirurgiska ingrepp finns en 18-årsgräns. Men i lagen regleras endast ingrepp i det primära könsorganet. Det finns ingen åldersgräns i könstillhörighetslagen för när hormonbehandlingar eller kirurgiska ingrepp för sekundära könskarakteristika tidigast kan bli aktuella.
Det vill säga att flickor kan ges stopphormoner och manligt könshormon, och vice versa, tidigare. Med uttrycket "sekundära könskarakteristika" menas här primärt bröst, och enligt Uppdrag granskning finns fall som opererats så tidigt som i 14 års ålder i Stockholm. Fru talman! Är det rimligt att ens tänka att ha så låg åldersgräns?
Måste det inte vara reglerat? Sedan är det frågan om tung medicinering resten av livet. Vi vet att vuxna män som dopar sig med testosteron får enorma biverkningar. De får hjärtförstoring, hjärtsvikt och en mängd problem.
Här är det fråga om off-label-användning av läkemedel som inte ens är utprovade för gruppen, och de ska användas på barn! Det är anmärkningsvärt. För två år sedan läste jag upp samma lista som Karolinska nu har.
Där framgår att det är fråga om omfattande biverkningar, exempelvis hjärt-kärlsjukdomar, benskörhet, infertilitet, vissa cancerrisker och blodproppar. Man säger också att försiktighetsprincipen måste råda. Det var precis vad jag för två år sedan sa i talarstolen; vi måste använda försiktighetsprincipen.
Det är en princip som vi har hyllat i Sverige: Om det inte finns evidens avvaktar vi. Här har vi en regering som inför valet var bråd att skriva att man ville sänka åldersgränsen till 12 respektive 15 år. Var fanns forskningen?
Var fanns underlaget? Var fanns den evidensbaserade behandlingsmetoden? Fru talman! Vem tar ansvar för att barn och unga fattar oåterkalleliga beslut som gör dem sterila för livet? Barnen har i nästan samtliga fall andra diagnoser som kan behandlas.
Hur är det möjligt efter två år när Uppdrag granskning har slagit larm, med domstolsutslaget i London och beslutet vid Astrid Lindgrens barnsjukhus? Får vi nu ett besked att förslaget är fullständigt avskrivet?
Mikael Oscarsson (KD):
Betyder det att vi en gång för alla kan avskriva planerna som var något slags vallöfte 2018 på att sänka åldersgränsen för operationer i könet till 15 år? Är det avskrivet? Det verkar finnas kvar, det här man kan göra från 12 års ålder. Finns det kvar? Statsrådet kan väl utvidga det svaret. Hur är det med det här att man från 12 års ålder kan byta juridiskt kön? Ligger det fortfarande fast?
Statsrådet sa redan för två år sedan att hon lutade sig mot forskning. Då kan statsrådet passa på och nämna den. Var finns den välrenommerade forskning som visar att det finns vetenskapligt stöd för pubertetsblockerande läkemedel och könskonträra hormoner för barn och ungdomar upp till 25 år? Var finns den? Det är ju så här att vi har olika åldersgränser.
Man måste vara 18 år för att få köra bil, och 20 år är den gräns vi har satt för att köpa ut alkohol. För steriliseringar är det 25 år, beroende på att det är då hjärnan är fullt utvecklad. Då borde man rimligtvis ändra antingen det ena eller det andra, för det blir ju samma resultat. Vi har en gräns när det gäller sterilisering eftersom man blir steril.
Om vi inte har underlagen som stöder det här för unga vuxna, borde det då inte vara en försiktighetsprincip att ha samma gräns när det gäller detta irreversibla beslut? Och det gäller tonåringar. Vi lämnar över beslut. Vi är satta att sätta gränser, och vi vet att tonårstiden är väldigt speciell.
Att ha det på det här viset, utan gränser, har lett till att man opererat bort bröst på 14-åringar. Anser verkligen statsrådet att det finns vetenskapligt och evidensbaserat stöd för den typen av verksamhet?