KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Får jag börja med att säga att detta med att fler brott ska utredas när det gäller unga under 15 år och möjligheter att drogtesta redan är beslutat - det är inte förslag. Bakgrunden till det är att det tidigare inte hände någonting om man var under 15 år och man överlämnades till vård enligt socialtjänsten. Där har regeringen skärpt reglerna.
Man påbörjar ofta allvarlig kriminalitet väldigt tidigt, och för att sätta in adekvata åtgärder är det viktigt att göra en ordentlig polisutredning och agera så att också unga får en konsekvens av det som har hänt. Att droger ofta är inblandade i allvarlig kriminalitet är ingen nyhet, men det har tidigare tyvärr inte varit möjligt att få testa utan föräldrarnas medgivande ens när det har varit mycket befogat.
Det är exempel på åtgärder vi har vidtagit som rör ungdomar som begår brott. När det gäller Kortedalamålet kan jag som sagt inte uttala mig i ett enskilt mål. Processen pågår dessutom fortfarande, såvitt jag förstår, eftersom domen är överklagad. Generellt kan jag säga att min grundinställning är att vi har haft för låga straff när det gäller våldsbrott.
Därför har regeringen skärpt straffen för våldsbrott, dessutom ganska ordentligt. Det finns anledning att följa upp i vilken utsträckning detta har fått konsekvenser i olika ärenden, men avsikten har varit mycket tydlig. Vi har också i direktiven till Påföljdsutredningen påtalat ett antal frågor som rör just unga lagöverträdare i syfte att markera när man ska bedömas som vuxen.
Jag nämnde i svaret att utredningen i något avseende föreslår att man bör betraktas som vuxen om man har fyllt 18 år, det vill säga att de hänsyn som tas ska minskas. Det finns många saker att fundera över när det gäller Påföljdsutredningen, självklart, men jag tror att det är bra att ha ett gediget underlag att utgå ifrån.
Min grundinställning är: Grova, allvarliga våldsbrott måste mötas med det allvar som de kräver. Däremot måste vi framför allt när det gäller unga ha den typ av påföljder som gör att vi använder verkställigheten till att tillrättaföra ungdomar så att de inte upprepar den typen av brottslighet.
Siffrorna är förfärande när det gäller återfall i brott för vissa unga lagöverträdare, och det måste vi komma till rätta med. Därför tycker jag att det är viktigt att diskutera inte bara inlåsning och påföljdens längd utan också innehållet. Där ser jag fram emot pigga och bra förslag också från Kent Ekeroth.
Beatrice Ask (M):
Jag tror att man ska vänta till dess att de rättsliga processerna är helt avklarade innan man bedömer vilka signaler som skickas i ett enskilt ärende. Kortedalaärendet är synnerligen allvarligt och någonting som jag tror att väldigt många har bekymrat sig över och funderar över.
Likväl är det viktigt att påföljdssystemet sätts in i ett sammanhang i kriminalpolitiken och att man också har förmågan att se att det är viss skillnad mellan barn och vuxna. Om man tittar hur det ser ut i jämförbara länder är ofta 18 år en vattendelare mellan när man i straffhänseende väljer att se att det handlar om barn eller vuxna.
Man gör en åtskillnad där. Däremot föreslår som jag nämnde Påföljdsutredningen att det som gäller för dem som är 18-21 år ska förändras. Varför ska det vara kortare tid? Det är lite grann den frågan som Kent Ekeroth lyfter fram. Ett av skälen är att just under ungdomsåren utvecklas människan, och det händer väldigt mycket. Det är viktigt att försöka korta tiderna.
Det gäller handläggningstider, processtider och också verkställighetstider. Vi måste diskutera hur det ska se ut. Det får inte vara så att man inte ser och uppfattar en tydlig och konsekvent reaktion på allvarliga brott. Det är grundkurs 1 a. Däremot tror jag att man för ungdomar även i framtiden ska ha ett något kortare perspektiv.
Det är också av det skälet som vi exempelvis har kortat tiden som en ung person finns med i belastningsregistret. Om det hakar med för länge riskerar man att försvåra alla möjligheter för en ungdom att komma igen. Jag har nog en annan inställning än vad Sverigedemokraterna har när det gäller synen på unga.
Däremot kan vi vara överens om att allvarliga brott ska mötas med tydliga och proportionerliga påföljder också när det gäller unga.
Beatrice Ask (M):
Isak From har frågat mig vad jag avser att vidta för åtgärder för att trygga fiskodlingarnas framtid. Att enskilda näringsidkare trakasseras och får sina anläggningar saboterade är inte acceptabelt. Konsekvenserna för de drabbade företagarna kan bli stora. I värsta fall kan de tvingas att upphöra med sin verksamhet.
Att människor som driver lagliga affärsverksamheter ska kunna göra detta utan att få sina anläggningar förstörda är en självklar och viktig del av vårt demokratiska samhälle. När det gäller brottslighet av detta slag är det viktigt att polismyndigheterna samarbetar och utbyter underrättelseinformation med varandra.
Ett väl fungerande kriminalunderrättelsearbete gör det möjligt att se mönster i brottsligheten, och därigenom kan nya brott förebyggas. Kunskapen som underrättelsearbetet ger kan också förmedlas till bland annat fiskodlare för att underlätta deras eget arbete med att skydda odlingarna. Den kunskapen behövs av flera aktörer.
Min uppfattning är att vi har en väl fungerande lagstiftning för att bekämpa den här typen av brottslighet. Bland annat är skadegörelse och försök till skadegörelse straffbart. Straffmaximum för skadegörelse är fängelse i högst ett år eller, om brottet är grovt, fängelse i högst fyra år. Polisen har också möjlighet att i förebyggande syfte kroppsvisitera personer för att söka efter hjälpmedel som kan användas vid skadegörelsebrott.
Det är en möjlighet som polisen inte har i alla hänseenden. Vi har regler. Regeringen har dessutom nyligen tillsatt en utredning som har i uppdrag att bland annat se över behovet av förändringar i straffskalorna för bland annat skadegörelse.
Beatrice Ask (M):
Den här typen av aktivism har vi sett under lång tid. Det gäller kanske inte specifikt den som har riktats mot fiskodlingar. Men det är inte en liten fråga, som också interpellanten påpekar. Det som hände i Umgransele innebär ett väldigt allvarligt ingrepp. Jag tror att det var 131 ton fisk som man släppte ut, vilket är förskräckligt mycket, till ett värde av kanske 5 miljoner kronor.
Det är verkligen stor och omfattande skadegörelse. Rubriceringen från polisens sida är grov skadegörelse. Det är ett mycket allvarligt brott. Det jag försökte beskriva i mitt svar var närmast att man för att angripa den här typen av kriminalitet måste öka förutsättningarna för underrättelsearbete och annat, både för att förebygga och för att se mönster.
Handlar det om organiserad brottslighet måste den angripas utifrån att man faktiskt ser dessa samband och sammanhang. Det utvecklade arbete mot grov och organiserad brottslighet som bedrivs sedan 2007 innebär också att polismyndigheterna har blivit mycket bättre på underrättelsearbete och på att i den meningen kartlägga och utreda denna typ av brott.
Däremot finns det ingen nationellt övergripande särskild samordning inom polisen när det gäller djurrättsaktivism, utan man arbetar med det inom ramen för bekämpandet av grov organiserad brottslighet, bland annat. I övrigt när det gäller länsmyndigheterna ser det lite olika ut.
När vi tittar på det hela och ser framåt är en sak som vi har sett och lärt oss av de insatser man har gjort i Västra Götaland, som hade stora problem med just djurrättsaktivism för ett par år sedan. Man bestämde sig för att ha en låg toleransnivå mot ordningsstörning och åstadkom också en hög anmälningsfrekvens när det gällde aktivister av detta slag.
Man utvecklade underrättelsearbetet och länkade ihop många gärningar med en och samma person, och man har lyckats väldigt bra i ett antal ärenden. Detta är en utgångspunkt för den dialog som förs mellan Rikskriminalpolisen och Säpo, bland annat om hur man ska hantera och samordna sig när det gäller brottslig djurrättsaktivism.
Brottsligheten hanteras av Rikskriminalpolisen eftersom det är grov organiserad brottslighet, men det är också en kriminalitet som undergräver lagenlig verksamhet och i den meningen tangerar det som ligger inom Säkerhetspolisens ansvarsområde.
Det är därför bra att det pågår en diskussion om hur man ska dra ansvarslinjerna och att man därigenom kan få en tydligare ram för det arbete som måste bedrivas för att säkerställa att vi ingriper, utreder och lagför dem som sysslar med den här typen av kriminalitet.
Beatrice Ask (M):
Den underrättelseverksamhet som jag tycker att man ska jobba mer med är ju primärt inriktad på att förebygga brott. Det är därför man vill se sammanhang och annat. I övrigt när det gäller förebyggande verksamhet vill jag säga att aktivister av det slag som begår denna typ av brott är väl organiserade och har så extrema uppfattningar att jag betvivlar att de går att tala till rätta.
Det handlar inte heller bara om förledda svenska ungdomar, utan det finns ofta internationella kopplingar och en internationell aktivism. Det är allvarlig kriminalitet, och det är därför det ligger på Rikskriminalpolisen och Säkerhetspolisen att bekämpa den. Däremot kan man säkert med fakta och adekvat information i olika sammanhang möjligen minska antalet supportrar.
Inte minst bland barn och ungdomar är engagemanget för söta djur och natur stort, och det är viktigt. Jag förordar dock ingen extra omväg via Ungdomsstyrelsen, utan detta bör bedrivas rent generellt så att vi informerar om miljövärden och naturen i alla möjliga och omöjliga sammanhang.
När det gäller att bekämpa den typ av brott som är bakgrunden till interpellationen ska man se att det är extrema grupper av aktivister, att det finns internationella nätverk och att de inte tar några som helst hänsyn. Det är, precis som det beskrivs i interpellationen, ett brott mot lagen men också allvarligt visavi miljön, de djur som drabbas, företagen, ekonomin och skattebetalarna.
Det finns alltså många perspektiv på detta. Det är kort sagt fel och oacceptabelt. Vi måste bekämpa denna typ av kriminalitet. Vi måste utreda och lagföra dem som bedriver den. Det är den viktigaste medicinen för att bli av med den typ av extremism som ligger bakom allvarliga brott. Vi ser med stort allvar på detta, och vi ser självklart också att det finns möjligheter att utveckla arbetet.
Det ska dock i detta sammanhang sägas att det inte är helt enkelt, för det går lite grann i skov hur aktiva dessa grupper är. Det går inte att bygga upp en enhet på att det är fördelat på ett visst sätt eller att frågorna dyker upp med en viss kontinuitet, utan det kommer ofta ganska plötsligt och är därför lite svårhanterligt.
Modus förändras också ibland, och man har lite olika inriktningar. Gruppen är alltså svårhanterlig men ofta inte så stor. Ett av Säpos uppdrag är att ha en viss uppfattning om av vad vi har för extrema grupperingar av detta slag i landet. Jag tror dock att det finns mer att göra för att reda ut ansvaret visavi den övriga polisen och för att ha ett sammanhållet tänk om hur ingripanden och annat ska ske.
Jag tror att de lokala polismyndigheterna runt om i landet kan behöva stöd av mer centrala experter för att hantera denna brottslighet. Dessa brott begås nämligen ofta på mer än ett ställe, och då är det bra att se sammanhanget. Just därför är det också bra att detta ligger inom ramen för bekämpandet av organiserad brottlighet.
Beatrice Ask (M):
Jag har inte nästan lovat central kompetens. Däremot kan jag säga att vi har en del specialkompetens inom ramen för grov organiserad brottslighet. Den ska tas till vara. Det är viktigt när det dyker upp en ny typ av brottslighet på ett ställe där man inte är van att hantera den. Mycket av arbetet handlar naturligtvis om lokal kompetens och kunskap om vad som sker lokalt.
Det är betydelsefullt att vi har förstärkt den lokala polisen och de lokala myndigheterna. Västerbotten har fått 82 poliser ytterligare, och Norrbotten har fått 43 sedan 2006 så det har hänt en del. Det är betydelsefullt eftersom det innebär att man har bättre förutsättningar än tidigare att skaffa sig kompetens och ha ett basarbete.
Att helt skydda ett område längs Umeälven är ju nästan omöjligt. Genom fler poliser som kan skaffa bättre information och ha mer kontroll över vad som händer lokalt får man naturligtvis bättre förutsättningar att ingripa och lagföra. Det här är en svår typ av brottslighet att bekämpa. Det ställer speciella krav.
Det är därför som jag har pekat på det som också görs på central nivå för att utveckla förmågan och kompetensen. Vi ser allvarligt på detta. Det gör vi när det gäller all typ av extremism och aktivism eftersom det undergräver de demokratiskt fattade beslut som den här kammaren är till för att säkerställa.
Beatrice Ask (M):
Valter Mutt har frågat mig om jag avser att stödja vissa enskilda förslag från EU-parlamentet i de förhandlingar som pågår om ett nytt direktiv om redovisning. Förslagen gäller ett särskilt krav på företagen att redovisa vilka betalningar de gör till regeringar i de länder där de utvinner råvarutillgångar, så kallad land-för-land-redovisning.
Inledningsvis vill jag nämna att regeringen inom alla politikområden beaktar frågan om global utveckling och strävar mot att minska ekonomiskt utanförskap även på global nivå. I grunden handlar det om människors möjligheter att kunna delta i, bidra till eller dra nytta av den globaliserade ekonomins möjligheter.
Regeringen har senast redovisat sitt arbete med politiken för global utveckling och ekonomiskt utanförskap i skrivelsen Genomförandet av samstämmighetspolitiken för utveckling - fokus: den globala utmaningen ekonomiskt utanförskap . I den tas bland annat frågan om kapital- och skatteflykt upp.
För att ytterligare kunna diskutera svåra frågor inom politiken för global utveckling - till exempel kapital- och skatteflykt - kommer biståndsminister Gunilla Carlsson på regeringens vägnar att anordna ett seminarium i mars på temat "Utveckling till varje pris?". Regeringen anser att det är viktigt med en god insyn i och genomlysning av företag som utvinner till exempel olja, gas och mineraler eller som avverkar primärskog.
Det är angeläget att underlätta för medborgare i länder med stora naturresurser att kunna se vilka betalningar regeringen får från företag som utvinner naturresurser i det landet. De mer detaljerade frågor som Valter Mutt ställer är intressanta och har uppmärksammats i förhandlingarna.
Det gäller till exempel frågan om ett företag ska kunna slippa redovisa sina betalningar därför att regeringen i det land där verksamheten bedrivs förbjuder att uppgifterna lämnas ut. Den här frågan och andra viktiga frågor diskuteras mellan rådet, kommissionen och EU-parlamentet. Förhandlingarna är nu inne i ett komplext och känsligt skede.
I grunden syftar direktivförslaget från EU-kommissionen till att förenkla vardagen för små företag. Olika frågor måste alltså ställas mot varandra för att bästa möjliga förhandlingsresultat ska kunna uppnås. Det är inte möjligt för mig att här redogöra för hur jag eller mina kolleger i andra medlemsstater ställer sig till enskilda förslag från EU-parlamentet i de pågående samtalen.
Däremot kan jag säga att Sverige, övriga medlemsstater och parlamentet ställer sig bakom att det införs regler om ökad transparens inom utvinningsföretagen, låt vara att alla delar ännu inte har förhandlats klart.
Jag kan slutligen nämna att kommissionen inom den närmaste tiden förväntas lägga fram ett nytt lagförslag om krav på redovisning av miljörelaterad information, sociala aspekter, respekten för mänskliga rättigheter och frågor om antikorruption.
Beatrice Ask (M):
Jag vill bara för säkerhets skull för de åhörare och intresserade medborgare som tar del av den här diskussionen säga att det inte är så att Sveriges förhandlingsposition är obekant. Vi har presenterat en faktapromemoria. Vi har gjort redovisningar och haft diskussioner i civilutskottet och i EU-nämnden. Vilken position och uppfattning Sverige har i förhandlingarna är inte obekant för riksdagens ledamöter.
Det är utifrån de utgångspunkter som vi har resonerat med riksdagen om som vi förhandlar. Det är alldeles självklart. När vi kommer till förhandlingarna och det väcks förslag i kommissionen, i parlamentet och från olika håll tillförs förhandlingen diskussionsmoment. Så kan det vara.
Jag kan inte gå in på detaljer om hur varje delfråga hanteras för tillfället. Då fungerar inte förhandlingen. Men utgångspunkten och den svenska ståndpunkten är klarlagd och beslutad om. Valter Mutt tar upp frågan om det inte vore bra att ha en revidering efter tre år för att undersöka möjligheterna att inkludera fler ekonomiska uppgifter och sektorer.
Det är alldeles självklart att det är viktigt att olika typer av lagstiftning och beslut utvärderas efter en viss tid. Det brukar vi alltid ha som en grundläggande uppfattning. Under de fortsatta förhandlingarna kommer man att diskutera inte bara att det ska göras utan vad en sådan utvärdering ska omfatta. Det är en viktig diskussion.
Här finns det lite olika uppfattningar om hur långt man bör gå i att utfästa vad en kommande översyn ska innehålla. Det finns de som säger att vi kanske inte har hela bilden klar för oss om vad utvärderingen bör innefatta därför att det händer saker under resans gång. Så kan det vara. Jag tror likväl att det är viktigt att inte bara rent allmänt säga att man ska utvärdera.
Det finns naturligtvis delar i de beslut vi fattar där vi kan se att vi alldeles särskilt vill följa upp detta. Det är en viktig diskussion som måste föras. Som jag redan tidigare har sagt är förhandlingarna nu inne i ett känsligt skede. Frågan om land-för-land-redovisning diskuteras parallellt med andra delar av direktivet.
Jag delar uppfattningen med mina kolleger i andra medlemsstater att direktivet måste diskuteras i sin helhet innan kompromisser görs i enskilda frågor. Det är oftast så man arbetar i dessa sammanhang. Därför är det inte möjligt att nu gå in i delfrågor. Sveriges position är klar. Vi har redovisat och diskuterat detta i riksdagen.
Vi följer också de besked som vi har gett i de sammanhangen och hoppas på ett framgångsrikt resultat.
Beatrice Ask (M):
Frågan om rapporteringen även ska omfatta länder som går emot öppenhet är intressant och är en av de frågor som har diskuterats med parlamentet. Kommissionen och rådet har enats om att redovisningen inte behöver omfatta betalningar till regeringar i länder där ett offentliggörande av uppgifterna är förenat med straff för den som lämnar ut dem. Enskilda länder skulle då kunna drabbas.
Förslaget innebär också att om det finns ett sådant förbud ska företaget i stället uppge det och ange namnet på den regering det gäller. Förslaget från EU-kommissionen om medlemsstaterna är på det sättet långt ifrån verkningslöst. Tvärtom kan man säga att en sådan regerings agerande uppmärksammas. Man sätter i blixtbelysning att vi här har en regering som uppenbart inte vill lägga korten på bordet. Det tycker jag är positivt.
Det är också riktigt, som Valter Mutt säger, att motsvarande undantag saknas i den amerikanska lagstiftningen. Saken är inte helt okomplicerad. Men jag är övertygad om att de fortsatta diskussionerna kommer att leda fram till en rimlig och fungerande kompromiss. Det går att göra på mer än ett sätt. Detta är en fråga som vi har diskuterat och där jag tycker att man verkar ta sig framåt. Den är viktig.
Beatrice Ask (M):
Det är tydligt att Pyry Niemi tycker att man ska förändra en del i systemet. Det jag funderar över är om interpellanten har funderat något på hur mycket han är beredd att höja försäkringspremierna med eller hur mycket mer vi ska betala för större möjligheter att driva processer i domstol. Det är nämligen vad det handlar om - there is no such thing as a free lunch.
Jag tror att det är svårt att hitta de resurser detta skulle kräva. Jag tror i stället att det handlar om att försöka se till att det grundläggande system vi har blir så rimligt som möjligt. Sedan säger interpellanten i slutet att många inte anser att de blir bemötta på ett riktigt sätt. Det är en väldigt allvarlig anklagelse.
Självklart är det så att det i processer där det finns två parter och där det inte förlikas alltid är en som inte är helt nöjd. Jag tror nämligen att den som går in i en process alltid anser att man har rätt och att man borde få rätt. Det ligger i sakens natur att det ligger till på det sättet. Jag tror inte att vi kommer undan det. Jag utgår ifrån att vi har ett rättssäkert system och att det är någorlunda seriöst.
Jag kan konstatera att de utredningar av systemet som har varit har kommit fram till att det är ett förhållandevis bra system och att rättssäkerheten hålls högt. Det är oerhört centralt att det är på det sättet. Jag tror alltså inte att man ska ifrågasätta det. Dock ska man nog vara helt klar över att vi kan behöva ha vissa spärrar mot att i onödan driva processer.
Det ligger nämligen i sakens natur att man vill driva dessa frågor, eftersom de är så viktiga för den enskilde. Det ligger också i sakens natur att bolagen försöker pressa kostnaderna. Jag tror att man får en någorlunda bra balans genom att försäkringsbolagen i vissa av institutionerna samverkar eller motverkar varandra.
Jag tror att det är bättre att man den vägen reglerar hur utvecklingen ska ske framgent än att vi från den politiska nivån i detalj försöker ange vad som ska gälla och vilka nivåer som ska vara rimliga. Då får vi nämligen ett ogörligt system som inte alls erbjuder den fria rätt att teckna försäkringar som jag ändå tror är grunden på detta område.
Beatrice Ask (M):
Först vill jag säga att jag är helt klar över att för få sexualbrott och övergrepp anmäls. Det är väldigt många kvinnor - om vi håller oss till kvinnor, för även män blir våldtagna - som upplever hela processen som mycket besvärlig. En del avstår säkert från att anmäla därför att man är rädd.
Det är just av det skälet som jag tycker att det är otroligt viktigt att ta till sig det som erfarenheten av den rena samtyckesbestämmelsen innebär, nämligen att man lägger ännu mer press och fokus på brottsoffret - hur de betedde sig, hur de klädde sig och allt vad det nu kan vara. Det räcker så bra som det är.
Utgångspunkten för lagstiftningen i Sverige är att man ska vara överens om att ha sex. Det vi har gjort med den förändring i reglerna som vi föreslår till Lagrådet är att vi har tagit in de två typfall som utredningen ville komma åt med sin specialbestämmelse. Det ena är passiviteten.
Vi har haft ärenden där man funderat över varför kvinnan inte försökte protestera. Då har man inte tagit till sig kunskapen att många reagerar vid en våldtäkt med att inte göra någonting, för de är paralyserade. Det har vi fångat in. Det andra är vilseledande, som är en situation där man mer eller mindre blir inlurad i en situation.
Det täcker vi in genom att omvandla det hjälplösa tillståndet, som det uttrycks, till en särskilt utsatt situation. Jag menar att vi på det här sättet har fångat in de två mycket besvärliga situationer som har kritiserats. Då behöver vi inte den specialbestämmelse som utredningen föreslog. Jag ifrågasätter redovisningen av vad Bulgariendomen skulle innebära eller inte.
Både en tidigare utredning och den senare har prövat frågan. Vi sticker inte ut eller är förpliktade att göra något utöver det som gäller i dag. Den där diskussionen är mycket speciell. Vi bryter inte mot internationella regler genom att inte ha en samtyckesreglering; så är det inte.
Det viktigaste när vi har sett igenom den stora reform av sexualbrottslagstiftningen som gjordes för ett antal år sedan har varit att förtydliga de situationer där vi i dag inte har rimliga lösningar. Dock vore det väl förödande för anmälningsbenägenheten och för brottsofferperspektivet att lägga ytterligare press på brottsoffren.
Då är jag rädd att ännu färre kvinnor vågar och orkar anmäla. Utöver arbetet med lagstiftningen har vi arbetat med bemötandefrågor och annat. För andra gången har Rikspolisstyrelsen nu kampanjer för att verkligen uppmana kvinnor att anmäla så att vi kan ta itu med de problem som övergreppen innebär. Jag tror att det är viktigt.
Om man skulle följa interpellantens linje i denna fråga skulle man motverka det syfte som vi har, nämligen att fler fall ska anmälas och fler fall ska klaras upp. Det vore att ta ett steg tillbaka enligt min mening.