Raimo Pärssinen (S):
Vi ska nu debattera ett politikområde som vi socialdemokrater är starkt förvissade om kommer att få ett allt större utrymme på den politiska dagordningen, nämligen arbetsmiljön. Vi gör det därför att vi har en vidare syn på arbetsmiljöfrågorna än ni som är regeringens företrädare har.
Arbetsmiljön omfattar faktiskt allt som finns i arbetslivet från det man får en anställning, under dess gång och tills man slutar. Ni i regeringspartierna får ursäkta mig när jag yttrar mig på det här viset, men vi tycker faktiskt att ni har en torftig syn på arbetslivet och arbetsmiljöfrågorna.
Alla vet det och nu börjar även ni känna att ni faktiskt har misslyckats med arbetsmarknadspolitiken, med att bekämpa arbetslösheten som har bitit sig fast och växer för varje vecka som går, oavsett om vi pratar om antalet långtidsarbetslösa eller om ungdomsarbetslöshet. Funktionshindrades möjlighet att få inträde på arbetsmarknaden minskar och vi ser att sysselsättningsgraden krymper.
Ni har testat era idéer och genomfört er politik. Nu tycks verktygslådan vara tom. För oss verkar det som om ni är precis lika visionslösa och handfallna när det gäller att kunna lägga fram förslag som främjar en bättre arbetsmiljö för Sveriges löntagare. Låt mig återigen få påminna om vad ni har gjort och vilka beslut ni har tagit.
Ni började med att slå sönder den sammanhållna arbetslivsforskningen, en forskning som var internationellt erkänd. Ni skriver i betänkandet att regeringen överväger eller funderar över detta. Frågan är bara: Var det här ett beslut som främjade en riktning mot bättre arbetsmiljöer?
I samma svep drog ni in utbildningspengarna till skyddsombuden som är vårt viktigaste arbetsmiljöverktyg ute på företagen. Då uppstår samma fråga igen: På vilket vis leder det till bättre arbetsmiljöer? Sedan kastade ni er över Arbetsmiljöverket och drog åt svångremmen. Det innebar att ett stort antal arbetsmiljöarbetare, som inspektörer och experter, fick söka sig andra jobb.
Blev det bättre av det? Jag förstår att ni inte tycker om att lyssna på den här kritiken, men ni har faktiskt möjlighet vid varje arbetsmiljödebatt här i kammaren att svara på de ställda frågorna. Är det ni har gjort lyckat? Har arbetsmiljön tagit steg framåt?
Jag har faktiskt inte mött en enda arbetsmiljöinspektör, inte något skyddsombud eller någon facklig organisation, eller någon forskare för den delen, som har gillat det ni gjorde på arbetsmiljöområdet när ni avrustade landets resurser som hade tillkommit precis för att främja arbetsmiljöarbetet runt om i landet. Har ni gjort det?
Har ni mött någon som jobbar inom Arbetsmiljöverket, någon forskare, något skyddsombud eller någon facklig organisation som tycker att det ni har gjort sedan 2006 är bra åtgärder? Ni får gärna svara på den frågan. I dag tar vi ställning till ett antal motioner om just arbetsmiljö.
Det finns många bra förslag som skulle kunna leda till att människor får möjlighet att arbeta lite längre i livet utan att som nu i många fall tvingas lämna i förtid på grund av förslitningsskador, stress eller till och med allvarligare arbetsplatsolyckor och dödsfall.
Vi i oppositionen vill göra mycket mer och ta vara på de positiva förslag som finns i dagens betänkande. Men ni som sitter här framför mig och som företräder regeringen säger lakoniskt nej. Ni säger nej och åter nej till förslagen. Fru talman!
Sverige måste få en politik som prioriterar arbetsmiljöfrågorna, en politik som kan fokusera på förebyggande åtgärder, en politik som hjälper till att bygga kunskap som motverkar ohälsan på en alltmer komplex arbetsmarknad. Sverige behöver fler jobb. Sverige behöver fler hållbara arbeten som leder till ett långt arbetsliv.
Alla människor har rätt till en trygg och säker arbetsmiljö som ska ge utveckling, som ska främja jämställdhet och som ska ge social gemenskap. Vi vill verka för en hållbar arbetsmiljö som gör det möjligt för fler att jobba fram till pensionen.
De som arbetar inom yrken som har kategoriserats som till exempel övrigt servicearbete - det kan vara maskinrengörare - tvingas enligt statistiken att lämna arbetslivet hela elva år före pensionsåldern. Där finns fabriksarbetare som lämnar tio år före. Vi kan titta på maskinoperatörer. Då visar statistiken att man kommer ned på nio år före pensionsåldern som de tvingas lämna sitt arbete, eller städare 6,4 år.
Listan över yrken där man inte kan jobba till pensionsåldern är lång. Nu har ni i borgerligheten lyft fram önskemålet att fler borde jobba fram till 75 år, men ni gör det utan att på något sätt beskriva hur fler ska kunna orka jobba till 65 år. Då måste man ställa sig frågan: Hur tänker ni?
Forskningen är avgörande för att vi ska få nya kunskaper och rön om problem på arbetsplatserna. Forskningen hjälper till att hitta lösningar. Forskning om fysisk och psykisk arbetsmiljö, om jämställdhet, om moderna arbetsorganisationer och om rehabilitering, ja, forskning främjar allt som leder till högre produktivitet.
Det är oerhört viktigt om vi ska kunna klara dels hållbara arbetsliv, dels konkurrensen för framtiden i det här landet. Det finns ju en samling kring forskningen som representeras av oss socialdemokrater, Miljöpartiet och Vänsterpartiet.
Vi vill också, fru talman, ge staten i uppdrag att tillsammans med arbetsmarknadens parter arbeta fram en nollvision för dödsolyckor i arbetslivet. Det är en självklarhet. Det finns ingen här i kammaren som skulle acceptera att någon skulle behöva riskera livet när han eller hon går till jobbet.
Därför är det inget orimligt krav att säga att vi gemensamt ska se över frågan och ta fram en vision, ett mål, om att ingen ska behöva dö i arbetet. Varför ställer ni inte upp på detta? Här har ni chansen.
Kanske Hans Backman från Folkpartiet kan förklara varför ni inte ställer upp på ett sådant rimligt krav. Företagshälsovården spelar en oerhört viktig roll för att förebygga och undanröja risker för ohälsa i arbetslivet.
Men det är så många som en tredjedel som inte har tillgång till företagshälsovård på sin arbetsplats. Vår målsättning måste vara att fler får den möjligheten att få hjälp, stöd och råd av en kvalitativ och bra företagshälsovård, som är neutral och jobbar för båda parter, det vill säga arbetstagare och arbetsgivare.
Låt mig, fru talman, gå över till skyddsombuden. Skyddsombuden och de regionala skyddsombuden måste få bättre möjligheter att utöva sina viktiga uppdrag.
Ni vet att Arbetsmiljöverkets inspektioner når knappt 4 procent av alla arbetsställen, och Arbetsmiljöverket är beroende av att det finns skyddsombud utsedda av de fackliga organisationerna på så många arbetsplatser som möjligt. Tyvärr saknas det skyddsombud i alltför hög grad. Här har ni regeringspartier också ett ansvar.
Ni skriver i betänkandet att det skulle kunna innebära att när den fackliga organisationsgraden minskar blir det svårare att rekrytera skyddsombud. Hur menar ni med "skulle kunna innebära"? Det kanske Katarina Brännström kan svara på.
Organisationsgraden bland LO-förbunden har minskat med 10 procentenheter sedan ni tillträdde, från 77 till 67 procent. Vad tänkte ni när ni skrev "skulle kunna innebära"? Vad menar ni? Det är självklart så att om den fackliga aktiviteten minskar blir det svårare att rekrytera till olika fackliga uppdrag. Det är en självklarhet.
Men det skriver ni inte. Ni säger att det "skulle kunna innebära". De regionala skyddsombuden utför i dag ett så oerhört viktigt uppdrag genom att besöka företag inom branschen.
De kan hjälpa företag och företagsledare och underlätta deras jobb att organisera arbetsmiljön på rätt sätt. Det är en oerhörd hjälp.
Jag känner många regionala skyddsombud som beskriver att de kommer till företaget, pratar med den ansvariga chefen, går igenom saker för att tillförsäkra att chefen blir nöjd med hjälpen så att denne gör rätt, och samtidigt kan det regionala skyddsombudet känna att han uppfyller uppdraget att skapa en säkrare arbetsmiljö.
Skyddsombuden har dock inte rätt att besöka företag där det inte finns fackliga medlemmar, vilket är en oerhörd brist. Om företagen är bundna av kollektivavtal vore det rimligt att de regionala skyddsombuden kunde få besöka dessa företag oavsett om det finns fackligt anslutna medlemmar eller inte. Detta svarar ni inte på i betänkandet. Ni skriver ingenting om detta. Varför?
Varför, Hans Backman, är det så svårt att gå med på det kravet? Finns det en rimlig förklaring? Finns det något krångligt som gör att Hans Backman och Folkpartiet säger nej till detta? Tvärtom ser vi nyttan av att de regionala skyddsombuden kan besöka fler företag.
Allt det som jag nämnt - ett axplock - om förbättringar och förslag säger ni nej till. Ni säger nej, nej och åter nej. Man kan fråga sig vad ni vill med arbetsmiljöfrågorna. Jag hörde att Katarina Brännström ska tala om en ny syn på arbetsmiljön.
Den ska ses som något positivt. Självklart är det så, men varför säger ni nej till våra förslag? Lutar ni er tillbaka, Hans Backman, och tycker att det är bra som det är i dag? För 80 000 kvinnor råder hög risk för belastnings- och förslitningsskador. Det är inte bra. Det dör ett antal människor varje år.
Det är inte heller bra. Antalet olyckor börjar stiga igen. Det är inte heller bra. Jenny Wrangborg, poeten och kallskänkan, har skrivit en dikt, En arbetares liv är billigt . Jag skulle vilja uppmana er att ta del av denna poesi. Jag vet inte om jag skulle kalla det skön poesi, men det är en poesi ur verkligheten.
Jenny Wrangborg skriver att en arbetares liv är billigt. I en annan fras undrar hon hur det kommer sig att de tyngsta, farligaste, varmaste, mest illaluktande och högljudda jobben också är de sämst betalda. I ytterligare en fras skriver hon att i fyrtio år ska hennes kropp hålla för tunga lyft. Läs dikten.
Det är en bra uppmaning från verkligheten. Fru talman! För tids vinnande yrkar jag bifall till vår gemensamma reservation nr 7, som vi har tillsammans med Vänsterpartiet och Miljöpartiet.