KBLab/rixvox huggingface dataset:
Emma Henriksson (KD):
Jag ser precis som alla andra som under året har följt konsekvenserna av ändrade beslut att domar också har påverkat. Det är uppenbart. Det märkliga är att Försäkringskassan först i år har börjat tillämpa bland annat en dom som kom för flera år sedan.
Det är svårt att inte se ett samband med det tydliga regleringsbrev som myndigheten fick om att bryta utvecklingen av antalet timmar - något som den senaste månadens siffror visar att man också verkar ha åstadkommit. Men min fråga gällde inte detta.
Det finns många saker i utredningsdirektivet som är viktiga, till exempel det dubbla huvudmannaskapet och övervältringen mellan skattebetalarnas del i kommuner, landsting och stat. Det finns dock en sak i utredningsdirektivet som är grymt problematisk.
Det är att regeringen redan på förhand bestämmer sig för att göra det som finansministern sa och göra besparingar utan att veta om det innebär ökade kostnader någon annanstans och utan att veta om det kommer att innebära att människor fortfarande får det som de har rätt till enligt lagstiftningen.
Utredningens direktiv säger att utvecklingen på de andra insatserna inom LSS ska finansieras med besparingar inom assistansersättningen, så det måste utredningen leverera. Man säger dessutom att med hänsyn till kraftiga kostnadsökningar inom assistansersättningen behöver även ytterligare besparingar göras.
Redan innan vi har svart på vitt vad kostnadsökningen består av vill regeringen göra besparingar och skära ned. Det kommer att innebära att människor inte får det de har rätt till. Kan regeringen tänka sig att ändra på detta?
Emma Henriksson (KD):
Jag måste börja med att korrigera det felaktiga påståendet från Karin Rågsjö om att Kristdemokraterna inte har mer medel avsatta till assistansen i vår budget. Det har vi. Det finns under utgiftsområde 25 och debatterades också i kammaren i går, då vår företrädare i den debatten lyfte fram det på ett tydligt sätt. Kristdemokraterna har alltså mer pengar till assistansen än vad Vänsterpartiet har. Vänsterpartiet har haft hela året på sig.
Efter nio månader kom man på att regleringsbrevet till Försäkringskassan var lite bristfälligt. Först då valde man att försöka agera. Vi har agerat i den här frågan under hela året och ända sedan finansministern förra hösten började tala om att regeringen ska göra nedskärningar på detta. Vänsterpartiet står bakom den budget som innebär nedskärningar i assistansen. Herr talman!
Min fråga till Karin Rågsjö handlar om det andra inflytande som Vänsterpartiet har över regeringens budget och därmed över svensk hälso- och sjukvård. Det handlar om den dogmatiska jakten på andra utförare inom vård och omsorg.
Man vill till varje pris stoppa alla dem som på något sätt är beredda att vara med och satsa, lägga sin egen tid, sitt eget engagemang och många gånger också sina egna ekonomiska resurser. Många av de utförarna är kvinnor. De vill vara med och utveckla svensk hälso- och sjukvård.
I dag finns det mer än 200 000 anställda i den privata delen av verksamheten som utför viktiga välfärdstjänster. För dem är många gånger arbetssituationen mycket bättre. Det finns exempel från Västernorrland där man på en vårdcentral slipper gå runt med vikarier på grund av detta. Varför är Vänsterpartiet så dogmatiskt emot andra utförare?
Emma Henriksson (KD):
Om det var så att Vänsterpartiet var emot all typ av vinst i all typ av verksamhet som bekostas av skattebetalarna hade man för årtionden sedan gett sig på alla de manliga branscherna. Det handlar om alla dem som bygger våra skolor, sjukhus, vägar, järnvägar och tunnlar. Det är alla de som använder skattebetalarnas pengar och bygger det som är viktiga delar i vår välfärd.
Grunden för vår välfärd byggs många gånger av privata företag. Men de är just när det kommer till de kvinnodominerade branscherna som vänsterpartier, trots att de påstår sig värna om kvinnor, ger sig på dem. Förra veckan var det en välfärdsföretagare här i riksdagen. Karin Rågsjö brukar ofta använda exempel från Stockholm. Hon var från Stockholm och drev ett äldreboende. Hon ville utveckla sin verksamhet för att hon hade så många som ville komma till verksamheten.
Hon får nej från den som ska bygga. Hon måste själv betala ett och ett halvt års hyra i förväg. De kan inte få lån beroende på att Vänsterpartiet är med och stoppar utvecklingen av denna bransch. Vem gör vinsten i stället? Vem är det hon betalar hyran för ett och ett halvt år i förskott till?
Jo, det är till den manligt drivna byggherrens företag som minskar sin risk och ökar sin vinst på grund av att ni ger er på de kvinnliga företagarna.
Det kom för bara några dagar sedan en rapport från Försäkringskassan som visar på hur mycket mer sjukskrivna kvinnor ofta är hos de arbetsgivare som är offentliga fastän de har samma typ av arbetsplatser. Det är arbeten inom äldreomsorgen, hemtjänst och personlig assistans.
Ser ni inte att det finns många verksamheter som gör bra insatser för patienterna men som också är bättre arbetsgivare?
Emma Henriksson (KD):
Jag ska säga något apropå den senaste debatten om hivanslaget. Det hade varit en sak om man hade meddelat ansvariga myndigheter i god tid, om man hade meddelat landstingen, som är ansvariga, att det kommer att bli en skillnad innan de hade lagt fast sina budgetar. Många landsting hade redan beslutat om budgeten för nästa år när de fick veta att stödet skulle halveras. Men min fråga till statsrådet handlar egentligen om någonting helt annat. Den handlar om de ökade köerna.
Under de senaste åren har det blivit en drastisk ökning av vårdköerna, och vi ser att köerna fortsätter att öka. Jag håller helt och hållet med statsrådet om att det inte går att tro att det är en ensam åtgärd som påverkar köerna, utan det är många saker.
Personalen är såklart en viktig del, men vi ser hur trivseln bland personalen minskar för att regeringen väljer att fokusera på fel saker. Man kan titta på den senaste offentliga siffran för hur köerna ser ut. Det är 424 300 personer som står och väntar i kö. Många av dem har väntat i mer än tre månader.
Skulle alla dessa människor ställa sig i en kö som börjar utanför riksdagens kammare skulle kön sträcka sig hela vägen till Mjölby. Så många människor är det i dag som väntar i vårdkö. Min fråga till statsrådet är: Har beslutet att ta bort kömiljarden påverkat i någon som helst positiv riktning?
Det blev en liten procentenhets ökning av vårdköerna i slutet när vi valde att gång efter gång bredda uppdraget med kömiljarden. Men det är ingenting mot den drastiska fördubbling av köerna som har skett sedan dess.
Emma Henriksson (KD):
Jag brukar i många sammanhang när jag är ute och samtalar om vårdfrågorna lyfta fram att regeringen faktiskt gör en del saker som är bra när det gäller vården. Regeringen har nämligen valt att på flera områden fullfölja insatser. Statsrådet stod i talarstolen och slog sig för bröstet när det till exempel gäller cancerområdet. Det är insatser som den tidigare alliansregeringen initierade. Arbetet har åtminstone i stora delar fullföljts.
Och Sverige levererar bra vårdresultat på många områden. Men det finns områden där regeringen har valt att göra ordentliga insatser genom att man har tagit nya beslut. Det finns områden där man har valt att gå in och förändra, eller där man har skapat en stark oro hos just den vårdpersonal som är avgörande för att svensk hälso- och sjukvård ska fungera. Ja, det är där vi ser effekterna. Kömiljarden var ett verktyg som vi märkte fungerade.
Regeringen tog ensidigt ett beslut om att ta bort kömiljarden. Detta var en miljard som användes till att stimulera till kortare köer och som gav effekt - den gav kortare köer. På grund av regeringens beslut har vi nu människor som skulle kunna ställa sig i en kö hela vägen till Mjölby. Regeringen hänvisar i stället till att man har gjort andra insatser, men resultatet av dessa insatser är att köerna växer.
Finns det då inte någon insikt hos statsrådet eller regeringen om att de åtgärder som man har vidtagit har gett fel resultat? Det är dags att göra om och göra rätt.
Emma Henriksson (KD):
När er regering tog vid bestämde man sig för att ett viktigt och handlingskraftigt beslut var att ta bort kömiljarden. Vi pratar om en budgetsatsning som i praktiken hade stor effekt. Den innebar att människor som behövde vård fick vård. I stället för att sitta i kö och vänta fick man faktiskt vård.
Den tidigare socialdemokratiska regeringen hade satsat mycket pengar och matat ett system som inte fungerade och inte ledde till att patienterna fick vård. Vi införde kömiljarden för att sätta fokus på att om man är sjuk ska man få vård, och det hade effekt. Det gjordes mätningar och vi kunde se att på område efter område kortades köerna.
Mätningarna fortsätter, och nu visar de på det motsatta, att köerna växer. Man får vänta längre tid på ett första besök, vänta längre tid på specialistbesök och vänta längre tid på behandling. SKL har förvisso gjort det lite svårare att hitta alla siffror, men om man går in och följer hur utvecklingen har varit ser man väldigt tydligt att köerna växer. Däremot har man sänkt eller tagit bort en del patientavgifter.
Men det första de som är äldre vill ha, som är de i vårt samhälle som har de största behoven, är inte att det ska vara gratis att stå i utan det är att få vård utan att behöva stå i kö. Har regeringen insett, frågar jag Anna-Lena Sörenson som företrädare för regeringspartierna, att det var ett misstag att ta bort kömiljarden?
Och har ni insett att det faktiskt inte räcker med att avsätta pengar till vården, utan att man måste ge pengar till vården på ett sätt som ger effekt?
Emma Henriksson (KD):
Ingenting skulle kunna vara mer fel än att vi inte har en stor tillit till svensk hälso- och sjukvårdspersonal. Det är ju personalen som i mötet med patienter varje dag gör vården. Utan personalen skulle vi inte ha den mycket goda, fungerande vård som ändå finns på många håll men som alla patienter inte får tillgång till. Många gånger brister den just på grund av de brister som finns i strukturer.
Det som många gånger gör att personalen väljer att sluta är att man känner att man inte får utrymme att göra ett bra arbete. Men i stället för att fokusera på vårdens kvalitet, vårdens innehåll och hur vi kan korta köerna har den nuvarande regeringen bestämt sig för att lägga sitt krut på vinster i välfärden och att stoppa olika aktörer.
Man har använt stora utredningsresurser för att stoppa vinsterna och begränsa möjligheten för olika utförare. Vi vet att det på många håll i landet i dag finns vårdcentraler, just därför att personalen har fått ta över vårdcentraler från den landstingsstyrda enheten som inte har fungerat.
Man har med sin egen kompetens, initiativkraft och förmåga sett till att det i dag finns fungerande verksamheter som patienterna gärna väljer, därför att patienterna har samma tillit till vårdens utövare som vi i Alliansen har. Anna-Lena Sörenson slirar på begreppen när det handlar om undanträngningseffekter. Det har undersökts flera gånger, och det man pekar på är att det finns risk för undanträngningseffekter.
Hittills har ingen undersökning visat på ett tydligare sätt att det har funnits undanträngningseffekter. Men man måste fortsätta att utveckla vårdvalet och kömiljarden och se till att fler får tillgång till vård, inte avveckla det som faktiskt har haft effekt och fungerat. Herr talman! Frågan kvarstår: Varför har man fokuserat på vinster i stället för på kvalitet?
Emma Henriksson (KD):
Jag begärde ordet mycket på grund av det som Jan Lindholm berörde i slutet av sitt anförande som handlade om försäkringslösningar inom hälso- och sjukvården. Det är något som egentligen inte i någon större omfattning eller ens över huvud taget berörs i betänkandet men ändå är en relevant del i det hälso- och sjukvårdssystem som vi har. Det är mycket riktigt så, som Jan Lindholm påpekar, att antalet försäkringspatienter har ökat.
Det hänger ihop med det som jag lyfte fram i mitt anförande: att förtroendet för svensk hälso- och sjukvård under den nuvarande regeringen sjunker. Man litar inte på att det solidariskt finansierade system vi har räcker till när vården krävs. Vi får ökade köer. Vi får en minskad tillit som beror på att vården faktiskt inte finns där när man behöver den.
Vi delar vad det verkar inte alls uppfattning om vad försäkringslösningsalternativen innebär i sjukvården. De undanträngningseffekter som antyddes här finns inte.
Förvisso kommer patienter till en inrättning där man å ena sidan bedriver vård som betalas av landstinget och å andra sidan bedriver vård som betalas ur privata plånböcker, men den vård som betalas privat hade ju inte funnits alls annars. Många av de här vårdgivarna säger att de kan ta emot patienterna från landstinget därför att de har försäkringspatienterna.
Det går att ha en operationssal öppen därför att de kan fylla den hela tiden, så att köerna de facto kortas också för dem som inte har en försäkring. Men det är ändå ett problem att tilliten till svensk hälso- och sjukvård minskar. Frågan är: Vad gör Miljöpartiet åt detta?
Emma Henriksson (KD):
Jag vet inte om den fråga jag ställde över huvud taget besvarades. Men för att bemöta någonting av det som Jan Lindholm tog upp vill jag säga att vi är fullt medvetna om att det hände saker under vår tid i regeringsställning. Det var faktiskt då som det hände saker gällande hälso- och sjukvården. Vi började med att ta reda på hur svensk hälso- och sjukvård fungerar. Vi började mäta köer och resultat. Innan dess fanns inte den kunskapen.
Man dolde problemen genom att inte belysa var de fanns. Genom att sätta strålkastarljuset på de områden där svensk hälso- och sjukvård inte fungerade fick vi veta var vi behövde sätta in resurserna. Och vi satte in resurserna. Aldrig tidigare har det satsats så mycket, inte bara i reella pengar, utan också per person inom välfärden, som under vår tid som alliansregering.
Det var också under den tiden som världen, inklusive Sverige, gick igenom en enorm ekonomisk kris. Ändå klarade vi av att lägga mer resurser på det som är vår viktigaste välfärdsverksamhet, nämligen hälso och sjukvård och omsorg. Vi har ett problem i svensk hälso- och sjukvård i dag. Det står mycket i betänkandet om vad som görs. Det allra mesta av detta är fullföljande av det som vi satte igång.
Vi satte nämligen igång ett utvecklingsarbete och fortsatte det. Vi tog steg, och sedan utvärderade vi, tittade på vad som inte fungerade tillräckligt bra och fortsatte. En del av detta fullföljer ni, men det levereras inte några resultat.
Så frågan är: Vad är Miljöpartiets svar på att vi i dag har ett minskat förtroende för svensk hälso- och sjukvård och en politik som går ut på att det ska vara gratis att stå ännu längre i kö i ett samhälle där köerna till vården växer? Vad har Miljöpartiet för politik för svensk hälso- och sjukvård?
Emma Henriksson (KD):
Vi talar i dag om de barn som inte längre kan bo kvar hemma i den familj de vuxit upp i. Samhället har ett enormt ansvar att gå in och ge de barnen den trygghet som varje unge förtjänar. Detta är ett område där vi vet att vi som land många gånger har misslyckats.
Det var också därför vi kristdemokrater, under åtta år i regering med ansvar för dessa områden, både gjorde upp en del med vår historia och satsade enorma resurser på att försöka stärka förutsättningarna för en trygg framtid för de barn som måste placeras i samhällets vård.
Vi började med öppna jämförelser och med att föra statistik och öka vår kunskap om vad dessa barn faktiskt har för livsmöjligheter. Vilken chans ger vi dem? Men framför allt stärkte vi barnens rättigheter och ökade deras rätt att få stöd och hjälp av en egen socialsekreterare.
Vi gav ansvariga myndigheter i uppgift att ge stöd och hjälp och ta fram riktlinjer och program för kommunen, som varje gång bär myndighetsansvaret för att göra en prövning av det familjehem eller HVB-hem där ett barn ska placeras.
Det ska finnas en plan för hur det hemmet ska utvärderas och vilket stöd och vilken hjälp det ska få i sin enormt tuffa uppgift. Vi såg till att det som i dag har fått webbtiteln "Koll på soc" startades för att barn själva ska kunna söka information om vilka rättigheter de har.
Vart kan jag vända mig när jag behöver stöd och hjälp, när jag vacklar och när de vuxna som ska finnas till för mig faktiskt inte gör det de ska? Det ärende, fru talman, som vi har att ta beslut om i dag är ytterligare ett led i det arbete som vi satte igång. Från Kristdemokraternas sida är vi glada över att den nuvarande regeringen har fullföljt det arbetet.
Det är viktigt att vi fortsätter göra allt vi kan för att ge stöd och hjälp till de barn som har de absolut största behoven. Vi stöder därför självklart det förslag om tillståndsplikt som det råder enighet i utskottet kring vad gäller verksamhet som utförs av en annan utövare.
Men vi menar att det är lika viktigt att det finns en tillståndsplikt också för de verksamheter som drivs i kommunal regi. För det enskilda barnet ska det inte spela någon roll vem som driver verksamheten. Det ska vara lika självklart att man får trygga och goda förutsättningar.
Vi ska inte behöva höra om situationer där en privat aktör har fått lägga ned sin verksamhet på grund av att man inte uppfyller kriterierna men att verksamheten i stället, i samma lokaler, kanske rent av med samma personal eller med personal som den privata aktören valde att inte anställa för att de inte levde upp till kriterierna, fortsätter eller startas i kommunal regi, utan insyn eller kontroll.
Det är inte acceptabelt. Därför, fru talman, yrkar jag bifall till utskottets förslag och är glad att vi i dag tar ytterligare steg för barns trygghet.
Emma Henriksson (KD):
Efter de två senaste inläggen började jag själv undra vad debatten faktiskt handlar om, men ämnet är mycket riktigt samverkan vid utskrivning från sluten hälso- och sjukvård. Jag håller här upp betänkandet, och de som ser det inser att det är en tämligen tunn produkt. Jag håller dock med föregående talare som har sagt att den är viktig i sitt innehåll. Det är bra saker, det här - men det är så väldigt, väldigt lite.
Detta är ett resultat av det idoga arbete som alliansregeringen under kristdemokratisk ledning gjorde i socialutskottet. Det fanns mycket att göra när vi tog över Socialdepartementet. Det fanns många stora strukturella brister som behövde åtgärdas.
Sådana åtgärder kräver både att man går in i en regering med en idé om vart man vill och att man är beredd att lägga sina ansträngningar på att ordentligt utreda hur vi ska få till den strukturförändring som vården behöver. Det arbetet gjorde vi. Vi började mäta resultat och mäta köer.
Det som patienter under lång tid hade upplevt men som ingen riktigt hade vågat lysa med ficklampan på släppte vi fram i ljuset, för att vi skulle kunna åtgärda de riktiga bristerna i hälso- och sjukvården. Vi tillsatte en utredning med ett väldigt omfattande uppdrag. Resultatet blev den utredning om effektiv vård som presenterades i januari förra året.
Det är en utredning med många olika och mycket konkreta lagförslag, och detta tunna betänkande är den lilla del som den nuvarande regeringen har mäktat med att ta ända fram till förändrad lagstiftning. Det är bra, och det är någonting vi i Alliansen självklart ställer oss bakom. Det är nämligen vår politik, som vi har initierat.
Det var vi som såg behoven, och det var vi som såg till att arbetet sattes igång. Det är dock alldeles för lite. Vi har hört företrädare för regeringen säga: Men det pågår ju en ny utredning; den kom med en delrapport häromdagen.
Ja, det är också en bra delrapport - den upprepar och specificerar några av de förändringsförslag som kom för ett och ett halvt år sedan och som denna regering, på grund av att man gick in på Socialdepartementet utan en idé om vad man ville göra med svensk hälso- och sjukvård, ännu inte har mäktat med att leverera på. Det är allvarligt, för vi har brister i vårt land vad gäller hälso- och sjukvård.
De drabbar framför allt de mest sjuka, de med kroniska sjukdomar och de äldre. Vi ser hur det i socialdemokratiskt styrda landsting är de äldre som får vänta längst på akuten - många gånger mer än tio timmar. Det beror inte på att de inte har vårdbehov utan på att de inte får vård på rätt nivå i rätt tid.
Det behövs fler och mer konkreta åtgärder från den nuvarande regeringen. Det behövs att man faktiskt tar de färdiga förslag som finns och vågar - orkar - driva dem ända in i mål. Det har man inte mäktat med hittills. Därför, fru talman, yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationen.
Emma Henriksson (KD):
Jag ska försöka låta bli att göra detta till en allmänpolitisk ekonomisk debatt, men jag vill ändå påminna Karin Rågsjö om att vi under alliansregeringen ökade skatteintäkterna. Det gick mer resurser till välfärden, inte bara totalt sett utan per person i vårt land, på grund av att skatteintäkterna ökade.
Det är nämligen det som är det viktiga: För att vi ska ha råd med en vård i världsklass som kommer alla till del måste vi ha skatteintäkter. Det är inte nivån på skatterna som avgör, utan det är hur mycket skatter vi totalt sett får in. De förslag som vi vill stoppa är de som är destruktiva och som kommer att leda till att resurserna till välfärden minskar, vilket är vad som kommer att ske om Vänsterpartiet får sin vilja igenom.
Nu talar vi om förslaget i detta betänkande - det som handlar om samverkan vid utskrivning från sluten hälso- och sjukvård. Det är ett förslag som vi arbetade fram. Vi är glada att ni fullföljer det, men det finns mycket mer som behöver fullföljas. Det finns färdiga lagförslag som man skulle kunna gå vidare med, som berör just de mest sjuka äldre och som berör dem med kroniska sjukdomar.
Förstärkningar av vårdgarantin är ett exempel. Det finns konkreta förslag för effektiv vård. Detta fullföljdes i förslaget som kom från den nu pågående utredningen, men regeringen har inte levererat lagförslag till denna kammare så att vi kan fatta beslut. Det är detta som är problemet för svensk hälso- och sjukvård i dag. Vi har en regering som kom in i regeringsställning utan någon idé om vart man vill komma med vården.
I stället kommer man till kammaren med produkter som handlar om någonting som inte ens är ett problem - senast i går fick vi debattera ett sådant ärende. Det är där regeringen har lagt sina resurser, och det är därför man inte har mäktat med det som är vårdens riktiga utmaningar.
Emma Henriksson (KD):
Karin Rågsjö rörde sig ganska vitt och brett även i detta inlägg. Jag ska inte kommentera de skadliga skatterna, men jag kommenterar gärna vad vi gör åt de 21 landstingen. Vi kristdemokrater har sett att detta är ett stort problem när det gäller att kunna tillhandahålla samma goda vård till alla patienter i hela landet, oavsett var man bor. Vi skulle behöva ett större statligt ansvarstagande för vården.
Jag välkomnar självklart Vänsterpartiet och vilket annat parti som helst som stöder en sådan inriktning. Tyvärr har denna regering, tillsammans med Vänsterpartiet, inte mäktat med att ta tag i den frågan heller. Man klarar inte av att göra den samordning som skulle behövas, som skulle se till att vi får en mer jämlik vård över hela landet.
Sådana förslag har Kristdemokraterna lagt fram, men Vänsterpartiet har flera gånger hittills under den här mandatperioden röstat ned dem i denna kammare. Även under nästa år kommer det att finnas tillfällen att rösta på dessa förslag, om Vänsterpartiet nu har kommit till insikt om att man behöver göra detta.
När det handlar om de mest sjuka äldre och om de kroniskt sjuka finns det ett ordentligt beredningsunderlag med många fler delar som man skulle kunna gå fram med. Det har denna regering, med stöd av Vänsterpartiet, valt att låta bli att göra. Detta är beklagligt.
Man lägger sin energi och sina resurser på att utreda saker som de egna expertmyndigheterna sågar med argument som att man inte har visat att problemet finns, att man inte har visat att det skulle hjälpa någon och att man - framför allt - inte har visat om det skulle innebära ytterligare skadliga effekter för de patienter som har behov av vården.
Sådana ärenden har vi flera gånger under den här terminen fått debattera här i kammaren. I dag kommer vi att ta ett beslut om att avslå ett sådant ärende. Vi kommer också att ta beslut om någonting som vi är överens om är bra.