KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ibrahim Baylan (S):
Jag försöker tolka det som kulturministern säger. Uppfattar jag det rätt, att det är ett löfte när det gäller de försämringar som vi nu ändå ser? Man kan resonera om orsaker, man kan resonera om gången, hur detta har gått till och vara missnöjd eller nöjd med delar av det. Likväl ser vi att det har skett en neddragning av resurserna till Norrlandsoperan exempelvis.
Det finns många andra kulturella institutioner ute i landet som har fått känna av detta. Det har dessutom skett väldigt abrupt, kulturministern. Det kom ju väldigt plötsligt för väldigt många av dem. Man hade lagt ut verksamheten. Man hade redan planerat och var på gång, och så kom detta väldigt abrupt.
Även om jag har största respekt för att en regering inte kan göra allting på en gång - en regering måste få tid på sig under en hel mandatperiod - kan jag konstatera att detta gick väldigt snabbt, väldigt plötsligt och väldigt hastigt. Det tog väldigt många kulturinstitutioner på sängen. Det måste väl ändå också kulturministern vara medveten om är fallet. Det verkar vara som att det ibland kan gå väldigt snabbt, men jag har naturligtvis respekt för att det inte gör det alla gånger.
Det är bara synd att det är de negativa sakerna som går så snabbt medan de positiva delarna verkar låta vänta på sig. Men, som sagt, jag kan ha respekt för att det tar tid. Kan jag ändå av det svar som kulturministern lämnade se det som ett löfte att dessa orättvisor ska rättas till under det kommande budgetarbetet med vårpropositionen? Är det ett löfte?
Vad jag förstod förs diskussionen i Finansdepartementet. Om nu Finansdepartementet släpper till pengar så är kulturministern beredd att lova att dessa orättvisor ska rättas till. Är det rätt uppfattat? Är det ett löfte från kulturministern?
Ibrahim Baylan (S):
Det är glädjande att höra att kulturministern har den ambitionen. Jag hade dock önskat få lite mer handfasta besked om hur detta ska gå till. Här räcker det tyvärr inte med bara goda föresatser. Kulturministern ger ett väldigt sympatiskt och gott intryck, och jag betvivlar inte hennes engagemang för kulturen. Dock har hon ju hittills inte haft det särskilt lätt.
Det är sant att en mandatperiod är fyra år, men en del har den nya regeringen ändå hunnit med på kulturens område - även om jag inte tror att det har övertygat kulturlivets aktörer. Det har handlat om saker som att avskaffa den uppskattade museireformen med fria entréer. Det har handlat om att ändra a-kassereglerna för scenarbetare, vilket naturligtvis gör det väldigt mycket svårare att vara det.
I det här fallet har det dessutom kommit ett väldigt hastigt regeringsbeslut om att försvåra bidragsgivningen och därmed också sänka bidragen till några av landets teater-, dans- och musikinstitutioner. Regeringens början på den här mandatperioden har alltså inte riktigt övertygat. Även om kulturministern som sagt ger ett sympatiskt intryck räcker det tyvärr inte.
Det måste också handla om rejäla åtgärder för att möjliggöra detta rika kulturliv över hela landet. Vi kan konstatera att de stora kulturinstitutionerna i Stockholm inte fått känna av motsvarande sänkningar. Det är väl bra för dem. Jag missunnar inte dem detta, tvärtom. Det är bra att vi satsar på vår huvudstad och våra kulturinstitutioner där. Jag hade dock gärna sett även andra åtgärder.
Nu har det kommit till min kännedom att kulturministern senare i denna vecka kommer att besöka Umeå och kanske också Norrlandsoperan. Jag är medveten om att en minister ute på resa alltid möter krav på resurser, men nu har kulturministern chansen.
Kan inte kulturministern för en gångs skull dra på sig spenderbyxorna och komma med en liten pengapåse när hon ändå besöker Umeå så att man kan neutralisera de negativa effekterna av neddragningarna för bland annat Norrlandsoperan?
Ibrahim Baylan (S):
Ödmjukhet är inte något helt enkelt. Det är klart att vi efter ett val som vi helt uppenbarligen förlorade har anledning att titta igenom vår politik, både inom utbildningens område och på alla andra områden. Det är ett ödmjukt sätt att ta sig an det valutslag som vi fick. Det är klart att vi självkritiskt också kan titta igenom delar av vår skolpolitik.
Men i ett avseende har vi anledning att vara stolta. Under den senaste perioden då vi var i regeringsställning ökade antalet lärare i den svenska skolan. Antalet kuratorer ökade, och antalet skolsköterskor ökade. Det är en bra grundförutsättning för att få en bra utveckling i den svenska skolan. Personalen är ju ändå den viktigaste resursen för elevernas lärande. Det måste väl också skolministern hålla med om, eller tror skolministern att det räcker med bara hårdare tag och att det inte behöver finnas lärare?
I så fall är frågan vem som ska genomföra skolministerns hårdare tag i skolan. Jag vill också efterlysa lite mer ödmjukhet från skolministern. Det är sant som skolministern säger, nämligen att det är mycket möjligt att vi inte hade fördel av vår skolpolitik. Det håller vi på att analysera. Det är mycket möjligt. Jag tror dock att det inte alls behöver vara så, men det är möjligt.
Men vilka slutsatser drar skolministern av att Folkpartiet som han företräder och som profilerade sig oerhört starkt i skolfrågan näst intill halverades i valet och nu med raska steg är på väg mot de 4 procenten i opinionen? Drar skolministern några som helst slutsatser? Skolministern är ju den av Folkpartiets företrädare som syns och hörs i debatten. Det är väl en bra komplimang.
Men det verkar helt uppenbarligen leda till att Folkpartiet är på väg mot de 4 procenten. Leder det till någon som helst ödmjuk självkritik från skolministern?
Ibrahim Baylan (S):
Statsrådet och vi alla kan nog vara överens om att det allra bästa är om människor får komma ut i arbete och både göra rätt för sig och göra en insats för det nya land som de bor i. Det gör en hel del för stoltheten och naturligtvis också en hel del för förmågan att försörja sig själv.
Faktum är att ett av de absolut viktigaste verktygen för att komma in på arbetsmarknaden, och också för att känna sig som en del av det svenska samhället, är det svenska språket. Det svenska språket vet jag av egen erfarenhet att man lär sig bäst om man får umgås i miljöer där det används konsekvent och regelbundet.
Det är mot den bakgrunden som det blir så oerhört mycket svårare när vi får en väldig koncentration av antalet flyktingar till kommuner som Södertälje, Malmö, Botkyrka med flera. Det är kommuner som varit med och tagit ett stort ansvar. Det är oerhört viktigt att vi får fler kommuner att ta ett ansvar. Det i sig underlättar introduktionen och gör det mycket lättare att lära sig svenska. Man umgås i miljöer där människor talar svenska dagligdags.
Då ser man behovet av att lära sig, och det blir också så mycket lättare att göra det. Det är mot den bakgrunden som jag känner en stor oro för att regeringen inte tar det på allvar genom att föra en ordentlig dialog med de kommuner som hittills vägrat att vara med och ta ett solidariskt ansvar för flyktingmottagandet.
Det enda konkreta jag hittills har sett från regeringen var när en av statsrådets kolleger stod och delade ut flygblad på Moderaternas kommunkonferens och bad kommunföreträdarna att vara med och ta ett större ansvar. Det kan väl inte vara det enda som en regering ska hemfalla till? En regering ska ju regera landet.
Är det inte dags, statsrådet, att visa lite handlingskraft och ta tag i detta och se till att kommuner som Täby, Danderyd, Nacka, Vellinge och andra välmående kommuner är med och tar ett solidariskt ansvar för flyktigmottagandet så att vi får en bättre integration till gagn både för dem som kommer hit men också för alla som bor i vårt land Sverige?
Ibrahim Baylan (S):
Hela den här historien om nedläggningen av Arbetslivsinstitutet förbryllar. Särskilt förbryllande är arbetsmarknadsministerns motivering för denna nedläggning. I budgetpropositionen anför regeringen och arbetsmarknadsministern att Arbetslivsinstitutet ska läggas ned därför att man vill minska byråkratin, det vill säga att det är en byråkratisk verksamhet som ska läggas ned.
När det då blir allt klarare för arbetsmarknadsministern att det inte handlar så mycket om byråkrati utan om forskning och utbildning byter man motiv. Och som svar på en fråga förra torsdagen sade arbetsmarknadsministern följande: "Jag vill återigen poängtera att det inte är en bedömning av forskningens innehåll detta handlar om utan det handlar om formen, var denna forskning ska bedrivas.
Där menar vi att det är fel att bedriva den inom ramen för en statlig myndighet." Sedan dess måste någon på departementet eller kanske till och med utbildningsministern, som är en kollega till arbetsmarknadsministern, ha upplyst Sven Otto Littorin om att vi har ca 100 högskolor och universitet i det här landet som bedrivs i form av statliga myndigheter och där regeringen sitter och skriver regleringsbrev.
Jag skulle inte bli förvånad om man sitter på Utbildningsdepartementet just nu och skriver sådana regleringsbrev. Med det motiv som statsrådet då lämnade skulle man ju behöva antingen lägga ned dessa högskolor och universitet, eftersom de är statliga myndigheter och det där bedrivs forskning, eller privatisera dessa. Det tror jag faktiskt inte att arbetsmarknadsministern och inte heller någon annan vill. I denna interpellationsdebatt lämnas ytterligare ett motiv.
Arbetsmarknadsministern har kommit till den slutsatsen att det här är en viktig verksamhet, en viktig forskning, och den håller hög kvalitet. Han menar att den borde kunna bedrivas också i fortsättningen men i konkurrens. Man bör, som det har hetat tidigare, hitta andra famnar. Min fråga till arbetsmarknadsministern är: Var någonstans? Med vilka pengar?
Allmänt välvilliga ord räcker ju inte, arbetsmarknadsministern. Var någonstans ska dessa medel hittas så att denna verksamhet kan fortleva? Verksamheten är viktig. Det är glädjande att arbetsmarknadsministern nu också har kommit till den insikten efter många om och men. Men det ska inte bara vara vackra ord.
De som är beroende av den här forskningen, den här utbildningen, för att förbättra arbetsplatserna men också de många som jobbar på Arbetslivsinstitutet och som nu har fått besked om att de kommer att bli uppsagda och arbetslösa från och med nästa år förtjänar ett svar. Jag vet till exempel att det i min egen hemstad, Umeå, nu sitter ett antal och tittar på den här debatten. De förtjänar att få höra ett svar.
Var någonstans ska resurserna hittas för att bedriva denna viktiga verksamhet vidare? Eller är arbetsmarknadsministerns julklapp till dessa människor: Ni blir arbetslösa, och som lök på laxen får ni också en kraftigt försämrad a-kassa efter nyår? Är det det som är budskapet, eller finns det någon lite mjukare julklapp att lämna, arbetsmarknadsministern?
Ibrahim Baylan (S):
Nej, arbetsmarknadsministern, det är inte nedläggningen som förbryllar mig. Det är sant att Moderaterna under lång tid har velat lägga ned denna verksamhet. Det är motivet för densamma som har varierat. Först var det byråkratin. Sedan upptäckte man att det höll ju inte. Därefter var det att man inte skulle bedriva forskning vid statliga myndigheter, som arbetsmarknadsministern sade vid frågestunden förra torsdagen.
Sedan måste någon ha informerat arbetsmarknadsministern om att vi har ungefär hundra högskolor och universitet i landet och att lejonparten av dessa lärosäten är statliga myndigheter. Det finns ett fåtal som inte är det, men lejonparten är det. Då måste man byta fot igen.
Nu heter det att "Arbetslivsinstitutets forskare bedriver forskning med hög kvalitet och att forskningen där i huvudsak kommer att överleva även i konkurrens" - någonting som helt och hållet döms ut av Carl B Hamilton i den här debatten. Att säga att detta är forskning av hög kvalitet kallar han för struntprat. Det kan väl inte vara så att Carl B Hamilton menar att hans egen arbetsmarknadsminister i den borgerliga regeringen pratar strunt?
Så illa kan det väl ändå inte vara. Nej, det här beslutet liksom dess motiv blir bara logiskt i skenet av just den ideologiska hållningen. Det finns två logiska skäl till att detta ska läggas ned.
Det ena är att hitta pengar för att finansiera de massiva skattesänkningar som den borgerliga regeringen vidtar, skattesänkningar som naturligtvis mest kommer höginkomsttagarna i landet till del. Det andra skälet är ideologiskt.
Det är inte viktigt för Moderaterna och den borgerliga regeringen att vi har trygga och goda arbetsplatser och en långsiktigt hållbar arbetsmiljö som gör att människor också efter arbetsdagens slut orkar leva ett liv och mår bra.
Ibrahim Baylan (S):
Jag kan inte peka ut någon skola där detta har skett, säger skolministern. Men principiellt tycker han. Det är precis det som det handlar om: tyckande. Jag måste, fru talman, säga att jag blir skrämd av den argumentation som Jan Björklund för. Jag blir skrämd, därför att den bygger på stor okunskap.
50 skolor, 50 gymnasieskolor där det går mellan 20 000 och 30 000 elever, är inte lite i ett försök. Det är inte heller så att vi politiskt vill driva fram detta, utan vi vill göra det möjligt, och vi vill att den möjligheten ska finnas kvar. Skolans uppgift är nämligen tvådelad. Skolan har ett viktigt kunskapsuppdrag, men skolan har också ett viktigt demokratiskt uppdrag, Jan Björklund.
Det står väl uttryckt i de läroplaner som den här kammaren har beslutat om och som har varit gällande i den svenska skolan under lång tid att skolan också ska hjälpa till att fostra ungdomarna i demokratisk anda. Men i Jan Björklunds värld verkar det bara gälla i teorin. I praktiken ska inte eleverna få någonting att säga till om, trots att vi ser att där elever har något att säga till om, där är de också beredda att ta ett större ansvar.
Vi får en lugnare och tryggare skola, en skola där elever känner att de är delaktiga och därmed också, som sagt var, tar större ansvar. Jag frågar återigen om det här med att man devalverar. I vilken av dessa skolor där det här försöket har pågått har denna devalvering skett? Du säger det i svepande ordalag, statsrådet, men var, exakt i vilken skola, har det här skett?
Sedan vrider och vänder Jan Björklund på orden och påstår att jag har sagt att det inte finns några utvärderingar. Jag sade "på senare år", statsrådet. Som underlag för ditt beslut finns det definitivt inga underlag och inga utvärderingar, utan det är allmänt tyckande. Det beklagar jag. Att hålla på och styra svensk skola med allmänt tyckande, utan grund och utan utvärderingar, det är illa, och det bådar illa för framtiden, både för skolpolitiken och för skolan.
Ibrahim Baylan (S):
Jag hörde naturligtvis Sven Bergströms ljuva stämma genom tv-systemet, och jag är inte helt förvånad. Varje gång den borgerliga majoriteten hamnar i trångmål vill de gärna titta på vad den förra, socialdemokratiska regeringen gjorde. Det är naturligtvis ett fattigdomsbevis för en regering som inte har någon politik att skylta med.
Sanningen är den att vi diskuterar vägtrafikens miljöanpassning. Sanningen är den att vi över huvud taget inte har någon politik från regeringen att förhålla oss till. Alla de konkreta förslag som hittills har lagts fram från till exempel Klimatberedningen har ju raskt avfärdats. Kanske inte av Sven Bergström men av landets statsminister och finansminister.
Varje gång jag har hört Centerpartiets företrädare, antingen Sven Bergström eller infrastrukturminister Åsa Torstensson, har de pratat sig varma för miljösatsningar - för att dagen efter avfärdas av finansminister Anders Borg som säger att det där med järnvägssatsningar är helt fel väg, och statsministern säger att det är orealistiskt.
Då är frågan: Vad är det värt att lyssna på Sven Bergström och Åsa Torstenssons välmenta meningar om att satsa på miljön när det i verkligheten är så att de som sitter på den egentliga makten i regeringen, nämligen Moderaterna, hela tiden avfärdar detta? I det läget kan det naturligtvis vara bekvämt att säga att det inte gjordes tillräckligt mycket förr. Nej, så är det.
Vi kan aldrig vara nöjda och säga att vi har gjort allt vad vi har kunnat, för hade vi gjort allt vad vi har kunnat hade vi naturligtvis inte varit i den situation vi nu är i. Sverige räknas ju som ett föregångsland, mycket tack vare den politik som drivits tidigare, men det är inte tillräckligt för det. Och vi socialdemokrater har naturligtvis tagit till oss det faktum att vi förlorade valet.
Vi håller på att titta på vår politik, omvärdera den där det behövs, förstärka den där det behöver göras, för att kunna ha en vass och bra politik och ett vasst och bra alternativ när vi går till val nästa gång. Men nu befinner vi oss ändå i 2008. Vi har två år kvar av den här mandatperioden. Det är en borgerlig regering, och då är min fråga återigen: Vad vill man konkret göra?
Vänta och se tycker jag inte är något särskilt bra alternativ, men det är precis vad vi har fått se hittills. Varje gång man hör ett löfte från Centerpartiets Sven Bergström eller Åsa Torstensson bör man veta att det blir nedslaget direkt dagen efter från Moderaterna. Så vad är löftena värda, Sven Bergström?
Ibrahim Baylan (S):
Jag blir inte klok på detta. Vi hade en situation under den förra mandatperioden och dessförinnan där regeringen angreps hårt av den borgerliga oppositionen för att vi höjde bensinskatten, vilket ledde till höjda bensinpriser. Vi angreps stenhårt av den dåvarande borgerliga oppositionen för att vi satsade för mycket på järnvägar och för lite på vägar. Det var så det lät då.
Två av fyra borgerliga partier i den nuvarande regeringen gick till val på sänkta bensinskatter! Det var till och med så att Kristdemokraterna inte ens blygdes över att konkretisera - sänkningen skulle vara två kronor. Sedan får vi ett antal rapporter och en del biofilmer som gör att det blir en helt annan stuns i klimat- och miljöfrågan.
Då är inte regeringen Reinfeldt mindre opportunistisk än att de håller upp fingret och känner att nu händer något. Bäst att börja snacka miljö! Och det gör man. Det måste jag ändå tillstå att man gör. Man pratar miljö. Man pratar miljö i Sverige, man åker till andra länder och pratar miljö.
Man åker till USA och tar åt sig äran över att Sverige är ett föregångsland inom många områden när det gäller klimatet och miljön - samtidigt som man satt här i kammaren och röstade emot samma politik. Det är historien, Sven Bergström. Så är det, och det är inte att sätta sig till doms över någon.
Det var ju vad som hände här i kammaren, och de angrepp som skedde på den förra regeringen för höjd bensinskatt, för satsningar på järnvägar och inte vägar och så vidare finns väl dokumenterade. Det må vara så att allting inte var perfekt. Jag tillstår gärna att vi kunde ha gjort mycket mer. Men min fråga är: Vad vill ni konkret göra? Vänta och se duger inte, Sven Bergström! Vad vill ni göra, och hur ska ni få Moderaterna med på vagnen? De verkar ju ha hängt av er för länge sedan.
Ibrahim Baylan (S):
Den ödmjukheten måste man ha att man kan säga att det kan bli bättre, och vi gör vårt yttersta för att bli bättre. Vi har tagit till oss vad väljarna förde fram i valet. Det tycker jag är viktigt att göra. Det är en intressant taktik som Sven Bergström väljer, och den är inte helt obekant.
Varje gång det blir lite obekvämt att ta ett ansvar för vad den gemensamma borgerliga regeringen gör säger man att man är företrädare för Centern, att man är företrädare för Moderaterna eller företrädare för Kristdemokraterna. Men faktum är att vad människor ser är vad regeringen åstadkommer eller inte åstadkommer. Sven Bergström har helt rätt i att svenska folket gör sitt val i allmänna val.
Men också mellan valen får man vara någorlunda medveten om vad svenska folket tycker om den politik man för. Hittills kan man inte påstå att svenska folket har gjort tummen upp för den allmänna borgerliga politiken som förs med stora skattesänkningar för dem som har det allra bäst. Sven Bergström har tyvärr ingen replik kvar. Men jag kan konstatera att vad Sverige minst av allt behöver just nu är att vänta och se.
Vi behöver konkreta åtgärder för att minska vårt oljeberoende. Vi behöver komma med ett flertal åtgärder som gör att vi fortsatt kan vara i täten och visa vägen och på det viset också ha en konkurrensfördel när det handlar om sysselsättning och jobb inom den gröna sektorn. Den chansen förslösas nu därför att den borgerliga regeringen faktiskt inte har åstadkommit särskilt mycket på det här området.
Visst, ett halvår kanske inte låter så mycket för en infrastrukturproposition, men det handlar inte bara om den. Det enda konkreta vi har sett är några små propositioner. Den viktigaste kanske handlar om efterkonvertering av bilar. Men så länge som det inte satsas några resurser på det händer det inte så oerhört mycket, därför att det är kostsamt och det är fortfarande alldeles för krångligt. Sven Bergström, jag tar gärna en diskussion.
Men vad är det värt när regeringen med statsminister Reinfeldt och finansministern i spetsen varje gång avfärdar Centerns satsningar på ett klimatsmart transportsystem? Då är det tyvärr ingenting värt.
Ibrahim Baylan (S):
Om nu säkerhetsaspekten inte är något bekymmer undrar jag: Varför har regeringen gett uppdrag till Försvarsmakten att utreda frågan? Om säkerhetsaspekten inte är något bekymmer, utan det handlar om något slags privatkapitalismfobi som bara finns hos Socialdemokraterna, undrar jag varför statsrådet Odell i dag säger följande: De försvars- och säkerhetspolitiska aspekterna av en försäljning av Telia Sonera är ännu inte lösta.
Har Odell drabbats av samma fobi som Christer Winbäck menar att Socialdemokraterna har drabbats av när det handlar om privata bolag? Nej, jag tror inte det. Jag tror att Christer Winbäck ger uttryck för en viss naivitet här, fru talman. Det är klart att det pågår spionage. Det pågår mellan länder. Det pågår också ibland mellan företag.
Att i det här läget kränga iväg hela det svenska telenätet och inte på något sätt oroa sig för att det faktiskt kan hamna i orätta händer - det kanske inte händer i första steget, kanske inte i det andra men kanske i det tredje - är att vara lite väl aningslös, Christer Winbäck.
På något vis verkar även statsrådet Odell ha vaknat till, men Christer Winbäck är kvar i sin sköna törnrosasömn och har inte riktigt förstått att det bolag som har lagt bud på Telia Sonera är ett huvudsakligen statsägt företag. Sedan har jag en fråga till Christer Winbäck.
Om det nu är fel - det har vi hört uttryck för från Moderaterna och Folkpartiet och andra i alliansen - att svenska staten ska äga den här typen av bolag undrar jag: På vilket sätt blir det rätt att den franska staten ska göra det eller att den saudiska staten ska göra det eller, för den delen, andra stater som kan vara tänkta intressenter när det gäller att köpa upp detta? Varför är det bara den svenska staten som inte kan äga den här typen av viktig infrastruktur?