Helena Lindahl (C):
Varje gång jag läser att Sverige är EU:s största gruvnation kan jag inte låta bli att bli lite stolt. Vi står ju för 90 procent av EU:s totala järnmalmsproduktion. Det tycker jag är ganska häftigt. Vi har även stor produktion när det gäller till exempel koppar, zink och silver. Efterfrågan på metaller och mineraler får också allt större betydelse globalt.
Många människor världen över reser sig ur fattigdom och har råd att köpa produkter som vi har tagit för givna ganska länge. Fler hem byggs, allt fler har råd med en mobiltelefon och infrastrukturen byggs ut.
I Bergslagen och i de stora gruvlänen Västerbotten och Norrbotten jobbar tusentals människor med att utvinna järnmalm och mineraler som sedan används för att konstruera saker som är väldigt viktiga i vår vardag: broar, elbilar, järnvägsräls, vindkraftverk och byggnader.
Förutom att vi förser omvärlden med allt det här bidrar gruv- och mineralindustrin även till att skapa många arbetstillfällen på landsbygden, ofta i områden där det inte alltid finns så stor tillgång till jobb. Herr talman! Det finns även en annan aspekt som är värd att lyftas fram.
Då vi lever i en allt oroligare värld är det väldigt bra att Sverige och EU har en egen tillgång till malm och mineraler och inte är alltför beroende av andra länder. En egen och ökad självförsörjningsgrad är viktig inte bara för att bibehålla vår levnadsstandard utan också för en konkurrenskraftig basindustri. Men det finns också många utmaningar med gruvindustrin.
Gruvbrytning påverkar miljön, landskapsbilden förändras och människor blir oroliga över vad som händer med deras mark eller renbetesområde. Det har jag också väldigt stor förståelse för. Därför är jag väldigt glad över att Sverige har en av världens tuffaste miljölagstiftningar.
Dessutom har det inte för så länge sedan gjorts förändringar i minerallagen som gör att markägare och andra berörda, till exempel samebyar, kan komma in tidigare i processen och redan i prospekteringsskedet göra sin röst hörd. Herr talman! För inte så länge sedan lade regeringen fram en nyindustrialiseringsstrategi.
Det var något som många såg fram emot, inte minst med tanke på hur tuff den globala konkurrensen är för många av våra industriföretag, som faktiskt många gånger har tvingats flytta verksamheten utomlands eller till och med fått lägga ned. Jag hoppas verkligen att det inte bara stannar vid fluffiga förslag från regeringens sida utan att det snart mynnar ut i en konkret handlingsplan. Herr talman!
Det finns dock några saker som jag tycker att regeringen borde ha i åtanke när det gäller just nyindustrialiseringssatsningen i Sverige. Det ena är infrastrukturen. Eftersom vi är ett exportberoende land och även ett land som är väldigt stort också till ytan behöver vi goda transportmöjligheter för gods, inte minst för gruv- och stålbranschen. Ofta tycker jag att man gör prioriteringar efter persontrafikens behov, och min känsla är att godset många gånger kommer i andra hand.
Investeringar för godsets räkning måste göras från norr till söder, och behoven är minst sagt stora. Därför tycker jag att det är oroande att snabbtågssatsningen mellan Stockholm, Göteborg och Malmö prognostiseras att bli allt dyrare med en nota som verkar hamna på hundratals miljarder.
Vi har en begränsad penningpåse för infrastruktur, och om den ska komma hela landet till del kan man verkligen fundera om snabbjärnväg ska få äta upp så stora delar av kakan på bekostnad av resten av Sverige och industrin. Herr talman! Ett annat problem, som också min kollega Ulf Berg från Moderaterna nämnde, är tillståndsprocesserna för gruvbrytning, som är alldeles för långa i Sverige i dag. De är inte heller förutsägbara.
Även om bolagen gör sitt yttersta för att få till en fullödig ansökan kan miljökriterierna ändras under processens gång. Det gör att kraven blir oförutsägbara, och processen stannar upp. Naturligtvis kostar det här också en hel del pengar och tid. Därför behöver det tas fram en kravspecifikation som gör att man kan få en förutsägbar, rättssäker och effektiv process - utan att för den skull göra avkall på miljön.
Det här är verkligen avgörande för företagens investeringsvilja och också avgörande för nyindustrialiseringens genomförande. Tillståndsprocessens syfte måste vara att ge tillstånd - inte att vara en bevarandeprocess, eller hur? Den svenska gruv- och mineralnäringen räds inte höga miljökrav, men de måste veta vad som krävs. Herr talman!
En tredje sak som jag skulle vilja betona och som är avgörande för nyindustrialiseringen och gruv- och stålbranschen i Sverige är forskning och innovationer. I dag finns till exempel ett stort överskott av stål på marknaden. En av orsakerna är att Kina subventionerar stål som framställs i landet. Det har i sin tur dumpat priserna på världsmarknaden.
För att svensk gruv- och stålnäring ska kunna stå sig i konkurrensen med andra länder måste vi konkurrera med smarta och mer miljövänliga uppfinningar, då vi sällan kan konkurrera med lägsta pris. Ett aktuellt exempel på en klok, miljövänlig och begynnande innovation är samarbetsprojektet Stål utan kol, som ni kanske har hört talas om.
LKAB, SSAB och Vattenfall arbetar där för att ta fram en process där järn kan tillverkas med hjälp av vätgas i stället för med hjälp av den smutsiga kolen. Men för att det ska kunna bli verklighet behöver samhället hjälpa till med till exempel testbäddar eftersom verksamheten är så pass dyr som den är. En annan viktig aspekt i sammanhanget är att dagens utbildningar behöver bli mer attraktiva och anpassade efter digitaliseringens krav.
Men även vidareutbildning under hela yrkeslivet är centralt. Slutligen skulle jag vilja tala lite grann om gruversättning eller gruvskatt, som det kallas av vissa. En del säger: Utländska företag kommer hit, roffar åt sig vinsterna och drar iväg utomlands. Sanningen är att av de 13 metallgruvor som finns är 11 helt svenskägda.
Två är utlandsägda av företag som dessutom har dotterbolag i Sverige. I Sverige kräver vi nämligen att dotterbolagen ska finnas på plats. När gruvverksamheten i Sverige går bra får staten in många miljarder via utdelning, skatter och avgifter. Dessutom betalar de som jobbar i gruvorna kommunalskatt, som i sin tur bidrar till utveckling av kommunerna och även ger upphov till jobb för underentreprenörer.
Det är också viktigt, som jag nämnde tidigare, att tänka på att gruvorna ger jättemånga jobb i områden som ofta har problem med arbetstillfällen. Vi ska komma ihåg att gruvverksamhet kräver mycket kapital.
Om vi skulle vi införa en gruvskatt, som jag vet att både Vänsterpartiet och Miljöpartiet föreslog före valet, skulle det påverka investeringarna och även antalet arbetstillfällen i vårt land, särskilt nu när det är lågkonjunktur i världen när det gäller metaller och mineraler. Det skulle vara negativt för jobben. Visst kan jag hålla med om att ersättningen till framför allt markägare är låg.
Men Vänsterpartiet aviserar skatter på 10 procent och Miljöpartiet på 5 procent, och jag vet egentligen inte var ni har fått de siffrorna ifrån. Varför inte 8 eller 11 procent? Det är rätt stor skillnad mellan dagens 2 promille och 10 procent. I ärlighetens namn tror jag inte att ni förstår konsekvenserna fullt ut när det gäller arbetsmarknaden. Det finns visserligen flera länder som har en högre mineralersättning än Sverige. Men att göra jämförelser rakt av är som att jämföra äpplen och päron.
I Sverige har vi valt linjen med höga miljökrav och krav på fonderade medel för återställning. Det kostar, och det är bra. I andra länder har man i princip obefintlig miljölagstiftning, vilket lägger ansvaret på staten. Det kräver högre skatt på företagen. Slutligen vill jag bara säga att i mina ögon borde lönsamma företag och skarp miljölagstiftning vara bättre än skitig miljö och låga krav.