Carl Bildt (M):
Jag noterar vad Ulf Holm säger om att det saknas konkreta besked i mitt svar vad gäller stöd direkt till demokratirörelsen. Jag ska be att få återkomma på den punkten vid någon tidpunkt. Vad gäller den generella situationen är det alltid besvärligt att göra avvägningar av den politik vi ska föra i fall som dessa. Är en sanktionspolitik möjlig? Är den lämplig? Är den effektiv?
I hur stor utsträckning ska man kombinera den med en engagemangspolitik? Hur ska man utforma det som Ulf Holm kallar morötter eller incitament till förändringar som kan vara möjliga? Från svensk sida var vi förra året pådrivande för sanktionsåtgärder.
Vi hade diskussioner, både i detta forum och i EU-nämnden i olika sammanhang, där jag förklarade att jag normalt inte tror på sanktioner men att jag tyckte att detta var ett relativt unikt fall där det kunde vara en viktig markering. Jag är dock inte alldeles övertygad om att det finns så mycket utrymme att gå vidare den vägen, mycket därför att det inte finns så mycket att ha sanktioner mot. Detta är ju ett synnerligen isolerat samhälle, och relationerna mellan Europeiska unionen och Burma är synnerligen rudimentära, knappt befintliga över huvud taget.
Det innebär att svårigheterna att nå fram den vägen är relativt betydande. Däremot har vi haft, och har fortfarande, en mycket betydande dialog med olika regionala aktörer. Jag kommer också att ha en sådan dialog senare under denna dag. Det råkar vara så att jag i dag på min besökslista har såväl Aseans generalsekreterare dr Surin som Indonesiens utrikesminister Wirajuda, en av dem som har engagerat sig allra tydligast i den burmesiska problematiken.
Även om det är väldiga skillnader i storlek mellan Indonesien och Burma har det funnits vissa förenande drag. Indonesien hade förr en militärdiktatur, och man var väldigt rädd att landet skulle komma att brytas upp. Man har gjort en framgångsrik övergång till demokrati som också har respekterat militärens fortsatta roll.
I Burma motiverar militären mycket av sin existens och sin dominerande roll i samhället med de separatisttendenser som finns i olika delar av landet och som historiskt har varit ett betydande problem. Där har man haft bräckliga vapenvilor med ett antal av de mer eller mindre självständiga regioner som finns.
Men det indonesiska exemplet borde visa att det är möjligt att med en demokratisk samhällsutveckling bibehålla landets territoriella integritet och öka respekten för landet och därmed också bereda vägen för en bättre ekonomisk och social utveckling. Utvecklingen i Burma internt just nu är inte alldeles lätt för en utomstående att i sina detaljer bedöma. Man går mot det val som vi har diskuterat.
Vi måste noga se om detta innebär några möjligheter över huvud taget till en försiktig öppning. Vi vill inte utesluta de möjligheterna, även om jag tror att man ska betrakta möjligheten med en betydande skepsis. Vi har anledning att anta att Burma inte kommer att vara isolerat av effekterna av den kraftiga internationella nedgången, även om Aseanregionen är en av de regioner i världen som är något mindre drabbad av denna än andra.
Men även en regim som den burmesiska är i någon utsträckning beroende av tillgång till internationellt kapital. Det särskilda sändebudet Fassino, som jag inte haft möjlighet att träffa på ett antal månader, fortsätter att bedriva en aktiv verksamhet. Men det är en verksamhet som till stor del är, som jag sade, ett stöd till FN:s verksamhet, till FN:s sändebud och till det man där försöker göra.
Det som närmast är på dagordningen, och som jag försiktigt antyder, är att generalsekreterare Ban Ki Moon är synnerligen redo att på kort varsel resa till Burma för att fortsätta den dialog som han inledde med den allra högsta ledningen. Men en resa kan inte bara vara en resa, utan en resa måste vara en resa med politiskt innehåll. Det är därför man väntar och ser om förutsättningarna föreligger för det viktiga steg som en ytterligare resa av Ban Ki Moon skulle innebära.