Sven Otto Littorin (M):
Jag vill bara påminna om några saker. För det första höjdes det inte något tak i a-kassan under de fyra sista åren med Göran Persson som statsminister. Då bedömde tydligen den dåvarande regeringen att det inte behövdes. Så är det sagt. Det andra är att en av anledningarna till att fler nu slår i taket är de exempellösa reallöneökningar som vi har sett under de senaste åren. Mellan 2002 och 2007 ökade lönerna med 16,7 procent i genomsnitt.
Det är en väldigt stor ökning, och det är klart att det innebär att fler slår i taket. Den tredje delen som jag vill påminna om är att när man läser rapporten ordentligt - jag har den här - och tittar på den totala andel av a-kassans medlemmar som har 80 procent av sin förutvarande lön framgår det att det var 52 procent 2006, alltså innan vi tillträdde, och 50 procent 2008. Det är faktum. Det är så det ser ut.
När vi befinner oss i en situation, som vi gör varje år och som alla regeringar gör, att vi ska göra en budget måste vi naturligtvis titta på vad vi ska prioritera och på vilket sätt vi ska lägga de knappa resurser som trots allt finns. Om man samtidigt konstaterar, som riksdagens utredningstjänst gjorde i en utredning för inte så länge sedan, att med de kompletterande försäkringarna är det 70 procent av löntagarna på svensk arbetsmarknad som har 80 procent i ersättning måste man ju fundera var resurserna ger bäst effekt.
Eva-Lena Jansson frågar, lite retoriskt, hur de arbetslösa har tjänat på den här utvecklingen. Ja, då kan jag bara citera Anders Forslund i IFAU:s rapport från den 25 april förra året: "Regeringens reformer inom arbetslöshetsförsäkringen och inkomstbeskattningen kan enligt mina beräkningar förväntas leda till att jämviktsarbetslösheten går ner.
Min bästa gissning om denna reformeffekt är att den ligger mellan en och två procentenheter." Det är en oerhört kraftig sänkning av jämviktsarbetslösheten, som innebär just att människor lämnar arbetslöshet och utanförskap och får ett arbete att gå till. Var det inte det som var hela poängen? Jo, det var det som var hela poängen. Det är också en viktig förklaring till att 180 000 personer under de senaste åren har lämnat utanförskapet och kommit tillbaka.
Det är klart att jag kan inse att Eva-Lena Jansson och andra tydligen har en annan prioritering och vill se andra utvecklingar på arbetsmarknaden, men det är en bedömning som jag inte delar. Sedan gällde det kompletterande försäkringar, och då måste man ställa en fråga.
Om en sådan tilläggsförsäkring kostar mellan 7 och 25 kronor per medlem och månad - det är de uppgifter vi har från de fackförbund som har den här typen av försäkringar - måste väl en medlem i ett fackförbund som inte har en sådan försäkring ställa frågan till sin ledning: När det var 50 procent 2006 och 52 procent 2008 som inte omfattades av 80 procent, varför har förbundet inte tecknat den relativt billiga tilläggsförsäkringen?
Jag tycker att det är en relevant fråga för en medlem. Men det avgörs på kongresser och annat, och man kan naturligtvis välja att göra någonting annat. Som Staffan Danielsson så riktigt påpekar är vår utgångspunkt naturligtvis att alla som har ett arbete och en lön att leva på också ska ha ett inkomstrelaterat försäkringsskydd. Det har jag sagt från dag ett när vi har diskuterat obligatorium och annat.
Med de bästa förutsättningar som vi hade gjorde vi ett utredningsdirektiv, och vi fick ett utredningsförslag som visade sig stöta på patrull hos i princip alla remissinstanser. Då var det inte onaturligt att vi konstaterade att just det förslaget skulle vi inte genomföra. Men vi har, som vi sade då och som vi har sagt senare, sett till att den kommande socialförsäkringsutredningen ska titta på den här frågan. Det blir en parlamentarisk utredning som ska titta över hela socialförsäkringssystemet. Det är en god idé.
Däremot är kostnadsaspekten ett svagt argument. Snitthöjningen sedan vi tillträdde är 120 kronor per månad och medlem. Samtidigt har 97 procent av löntagarna på svensk arbetsmarknad fått mer än 1 000 kronor i skattesänkning. Det är ett svagt argument att hävda att höjda kostnader innebär att man inte ska vara med i a-kassan.