KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Olofsson (V):
Det är bra att skolministern säger att det inte får vara så här. Man bör i varje fall fundera på hur man ska komma åt det. Jag tyckte inte att det framgick i svaret på interpellationen. Jag gick själv i tillgänglighetsmarschen i Göteborg i lördags. Problemet med diskrimineringslagstiftningen som nu kommer är att bristande tillgänglighet inte är en diskrimineringsgrund i den.
Det är därför som handikapprörelsen varit så kritisk till förslaget till diskrimineringslagstiftning. Det är oerhört viktigt att man verkligen håller de löften man har ställt ut och snabbast möjligt tar tag i frågan och utreder den. Från Vänsterpartiets sida motionerade vi när det gällde diskrimineringslagstiftningen att bristande tillgänglighet skulle vara en diskrimineringsgrund. Adrian hade då kunnat säga: Jag är diskriminerad.
Jag får på grund av min dövhet inte gå utbildningen till trädgårdsmästare. Det kan han inte göra med den nya diskrimineringslagstiftningen som förslaget nu föreligger. Det är också väldigt viktigt att titta på en annan sak. Där har skolministern och utbildningsministern blivit uppvaktade av alla hörselorganisationerna. Jag fick Sveriges Dövas Riksförbunds verksamhetsberättelse.
Det var en vacker färgbild på alla ordförandena för hörselorganisationerna och ministern. Ett av de fyra viktiga kraven är just att få möjlighet för teckenspråkiga människor som är döva och hörselskadade att gå den kommunala vuxenutbildningen. Det är extra viktigt eftersom vi vet att arbetslösheten är högre, utbildningsnivån är lägre och valmöjligheterna till jobb som man kan försörja sig på är färre.
Det är extra viktigt att människor inte stängs ute från de möjligheter som den kommunala vuxenutbildningen har. Men det finns också en annan oro som man har lyft fram. Man är även utestängd från privata vuxenutbildningsanordningar. Det är en sektor som tenderar att växa. Just nu ligger Frivuxutredningen på is.
Men det finns en stor oro för att olika privata alternativ ska få ännu mindre krav på sig att se till att människor med funktionsnedsättningar ska kunna gå de utbildningarna. Den sektorn växer, och oron finns att man ska stängas ute ännu mer än i dag. Det är också oerhört viktigt att vi har en vuxenutbildning med tillräckliga resurser.
Jag tycker att utbildningsministern i svaret glömde säga att man också tog bort 600 miljoner till vuxenutbildningen när man lade in pengarna i påsen. Vi kunde höra på nyheterna att 70 procent av kommunerna har minskat sina platser till vuxenutbildningen.
Jag tror inte att det ökar möjligheterna för människor med funktionsnedsättningar, döva och hörselskadade, att till exempel få hjälp med stödinsatser och teckentolk med en vuxenutbildning med mindre pengar.
Jag vill fråga ministern hur han ser på de privata utbildningsanordnarna, kanske fler fristående alternativ och risken för att det ännu mer utestänger människor med behov av teckentolkning och behov av olika stödinsatser.
Eva Olofsson (V):
Den stora satsningen som Kunskapslyftet innebar har inte legat kvar hela tiden. Jag kan konstatera att vi nu i vårt budgetförslag tycker att det ska vara 600 miljoner mer till vuxenutbildningen eftersom det behövs. Vi kan titta på exemplet med Adrian.
Hade han valt en högskoleutbildning hade han fått rätt till teckentolkning, kunnat gå en högskoleutbildning på tre och ett halvt, fyra år, kommit ut och sökt arbete utifrån den. Nu valde han en utbildning till trädgårdsmästare, eftersom det var vad han ville ha. Den utbildningen ligger inte i högskolan. Den låg i den kommunala vuxenutbildningen.
Det händer också i den kommunala vuxenutbildningen. Det finns inga avsatta statliga pengar och inga regler som säger att han har rätt till teckentolkning. Det är ett bekymmer om man vill att vuxenutbildningen ska bidra till att människor också ska kunna gå yrkesinriktade utbildningar som ger jobb. Vi säger inte att kommunerna och den kommunala utbildningen alltid fixar detta. Då hade det varit ett mindre problem än vad det är i dag.
Många kommuner har också avvisat människor som behöver teckentolkning. Oron finns när det gäller de fristående utbildningarna. I skrivningar som har funnits i den utredning som lades fram sägs till exempel att de inte ska behöva ha ansvaret att ta emot elever om det innebär organisatoriska och ekonomiska problem. Det skulle innebära ännu mindre möjligheter än i dag.
Jag vill till slut fråga ministern: Hur vill utbildningsministern garantera att teckenspråkiga döva och hörselskadade när de har behörighet och betyg ska ha samma tillgång till utbildning som hörande?
Eva Olofsson (V):
Jag råkade faktiskt sitta i det sammansatta utskott som behandlade handlingsplanen, så jag har både läst och debatterat den. Precis som min partikamrat Lena Olsson sade finns det mycket här som är bra och mycket som vi är överens om. Det finns dock saker vi hade kritik mot. Det handlade om bristen på ett feministiskt maktperspektiv som vi tyckte saknades. Det handlade om särskilda insatser för äldre kvinnor som inte lyftes upp som grupp.
De handlade om att man benämnde våld mot kvinnor med funktionsnedsättning som personer; de saknade plötsligt kön i rutan som behandlade dem. Vi debatterade flera sådana här saker. Det finns annat som kanske tillhör justitieutskottets område och som jag i ärlighetens namn inte är lika insatt i. Jag tycker att det är bra att mycket görs och att vi fick en handlingsplan.
Det som oroar mig är om kommunerna kommer att ha möjlighet att bygga ut detta när det brister på så många håll. Jag vet att det kommer att bli tufft i kommunerna under ett antal år, och risken är att det stannar av. Då tycker jag att kravet på en långsiktig lösning och finansiering av kvinnojourer är viktigt. Det är också viktigt att vi tar grupperna av kvinnor som ramlar emellan på allvar.
Det är kvinnor med missbruksproblem, psykiska funktionsnedsättningar och intellektuella funktionshinder. Där görs det alldeles för lite i dag. Dessa grupper av flickor och kvinnor är väldigt utsatta i dag. Vi måste göra mer för dem, men då måste också möjligheterna och resurserna vara större.
Eva Olofsson (V):
Det blev nästan en handlingsplan då, men det kom ett val emellan. Jag satt inte i riksdagen då, men jag tycker att det var fasen så dumt att man inte kom överens om den handlingsplanen. Då hade den kommit några månader tidigare. Men nu har vi en handlingsplan. Det är bra. Jag tror ändå att insatser behöver göras när det gäller utbildning och kompetensutveckling, när det gäller att bygga ut det skyddade boendet och när det gäller att jobba förebyggande. Det finns nästan inget för kvinnor i missbruk.
I lägesrapporten om socialtjänsten från Socialstyrelsen pekade man på att det var tre kommuner i Sverige som hade använt utvecklingspengarna till någon form av jourboende för kvinnor med missbruksproblem. Det fanns ytterst få sådana verksamheter. Jag vet att många kvinnor med psykisk funktionsnedsättning är utsatta. Det är inte alltid kvinnojoursverksamheterna fungerar för dem.
Men det finns ytterst lite annat uppbyggt. Kunskapen om kvinnor med intellektuella funktionshinder är också dålig. Dessa flickor och kvinnor är mycket utsatta. Jag tror inte att pengarna man har lagt räcker till det som behövs i kommunerna. Risken är att det kommunerna skulle behöva satsa själva kommer man inte att ha råd med i framtiden. Det är min stora oro på detta område.
Eva Olofsson (V):
Jag vill inte alls ifrågasätta att det händer en del. Dock vågar jag inte vara riktigt lika optimistisk som Magdalena Andersson och tro att vi just nu, ett och ett halvt år efter handlingsplanen, har tagit ett jättekliv. Vi såg här förut att antalet misshandelsfall och våldtäkter ökar och inte minskar just nu. Det har varit en mångårig kamp från kvinnorörelsen och kvinnor i många partier, inte minst i mitt parti.
Jag vet nämligen att Ingrid Burman som var ordförande i socialutskottet var en av dem som drev och fick igenom Nationellt centrum för kvinnofrid där man nu har en telefonlinje. Jag vet vad man har jobbat med, bland annat kvinnofridspropositionen och att få detta att bli en stor samhällsfråga och sätta denna fråga på kartan. Det är ett jobb som har gjorts av väldigt många kvinnor i alla partier, men inte minst i de partier som finns i oppositionen nu.
Jag skulle också vilja ge en eloge till Margareta Winberg för det jobb som hon har gjort, förutom Gudrun Schyman, Ingrid Burman och många andra. Jag skulle vilja fråga Magdalena Andersson om det som lyftes fram av Socialstyrelsen, nämligen den stora bristen på insatser för kvinnor i missbruk. Dessa kvinnor är extra utsatta.
De vågar kanske inte kontakta socialtjänst och polis för att de är rädda för att barnen ska bli omhändertagna. De har ett dubbelt beroende till mannen, ett ekonomiskt men de kanske också får drogerna av mannen. Det finns väldigt få ställen som de kan komma till på grund av våldet. Ibland säger man från socialtjänsten att de först ska bli av med sitt missbruk. Sedan kan man se på frågan om våldet. Det finns också socialtjänster som är väldigt bra.
Det som man sade här var att det finns väldigt få skyddade boenden. Tre var på gång, och man räknar upp tre fyra insatser. Men de är inte fler än att man räknar upp dem med namn i denna skrift. Jag vill därför ställa frågan: Vad kan vi göra mer för dessa kvinnor?
Eva Olofsson (V):
Jag kommer från en stad som jag tror har fem eller sex antingen frivilliga kvinnojourer eller personalkooperativ. Den största är ett kriscentrum för kvinnor som är kommunalt. Jag tror att både de frivilliga kvinnojourerna och kommunerna måste ta ett ansvar tillsammans här. Man kan inte lita på frivilliga krafter, speciellt inte när det handlar om att ta hand om kvinnor i missbruk.
Där har man ofta kommunen som har sin socialtjänst och människor som har kunskaper om missbruksfrågor, och man måste också ha människor som har kunskaper om mäns våld mot kvinnor. Här måste man jobba ihop. Det är inte alltid så bra att sätta kvinnor som har ett pågående missbruk bland andra kvinnor och barn som är i kris. En del jourer har gjort det. Ibland kan det gå, men då handlar det oftast om kvinnor som har lämnat sitt missbruk.
I fråga om just denna grupp kvinnor som är så väldigt utsatt tror jag faktiskt att vi måste ordna speciella lösningar. Jag vet att frivilligorganisationerna också kan vara inblandade. I Göteborg har vi Villa Vägen ut Karin som är ett boende för kvinnor som vill lämna missbruk eller kriminalitet. Där har man två jourplatser för akuta fall för kvinnor som blir utsatta för våld.
Det gäller också att ha en missbrukarvård som är könsseparerad så att en kvinna slipper bo på ett gruppboende eller jourboende bara några rum ifrån den karl som slår henne. Här tror jag att kommunerna i stor utsträckning måste ta sitt ansvar. Jag hoppas att man lyfter fram denna fråga tydligt och ser hur det blir för dessa kvinnor. När man i denna rapport kan räkna upp nästan allt som görs i Sverige är det väldigt tydligt att mycket mer behöver göras och att de goda erfarenheterna behöver spridas.
Men vi måste också se till att kommunerna inte släpper denna fråga nu när de är i ett pressat ekonomiskt läge. Jag vill därför ha ett lite tydligare svar från Magdalena Andersson. Vad vill alliansen göra för kvinnor som är i missbruk och utsatta för våld?
Eva Olofsson (V):
Jag vill börja med att säga att vi yrkade på den reservation som handlade om riksnormen och försörjningsstödet. Men jag skulle vilja ta upp en väldigt konkret fråga med Magdalena Andersson. Det handlar om en motion om försörjningsstöd och ideellt skadestånd. Den motionen har skrivits av två socialdemokratiska kvinnor som vi i Vänsterpartiet stöder. De heter Eva-Lena Jansson och Carina Ohlsson.
Jag kan läsa upp ur reservationen: Om ett brottsoffer som uppbär försörjningsstöd tilldöms ett ideellt skadestånd medför det att det skadeståndet räknas som inkomst när storleken på försörjningsstödet ska fastställas. Man får alltså mindre i försörjningsstöd och ingen nytta av skadeståndet.
När det gäller en kvinna som misshandlats och våldtagits, får skadestånd och har lön, a-kassa eller sjukersättning påverkas inte det ideella skadeståndet. Men det gör det när man uppbär försörjningsstöd. Då kommer försörjningsstödet att minska, och hela skadeståndet beräknas kunna användas för hennes försörjning. Jag tycker att det är helt fel.
Jag vet att frågan har varit uppe förut. Den förra regeringen sade att man skulle följa frågan, men det var ett antal partier som reserverade sig. Om det står rätt i betänkandet var det Magdalena Anderssons parti, m, Kristdemokraterna, Centerpartiet och Vänsterpartiet.
Tre allianspartier reserverade sig alltså i frågan. Har ni ändrat inställning i den här frågan? Tycker ni inte längre att man ska ha rätt till ideellt skadestånd om man råkar ut för ett brott och lever på försörjningsstöd? Vad beror det på att det avstyrks? Det är ingen ändring, vad jag ser, i faggorna.
Eva Olofsson (V):
Då vill jag bara tacka för det svaret. Jag tror inte det finns minsta risk för att man utsätter sig för att bli brottsoffer för att försörjningsstödet inte ska sänkas, utan jag tror att det är helt riskfritt oavsett var vi ideologiskt står - om försörjningsstödet ska vara lite vidare och om vi vill ge lite större möjligheter för människor att existera eller om det ska vara väldigt knappt. Jag tycker att vi i den här frågan borde kunna förena oss.
Jag hoppas att ni kan övertala Folkpartiet så att vi gemensamt ska kunna åstadkomma en ändring. Folkpartiet reserverade sig inte förra gången, men har de en annan uppfattning nu kan representanten för partiet säga det när han är uppe i talarstolen.
Eva Olofsson (V):
Jag uppskattar att Maria Kornevik Jakobsson så mycket tog upp barnens situation, barn som på olika sätt är omhändertagna och vilket stort ansvar vi har. Vi har en historia som inte har varit så bra där. Men jag begärde egentligen replik för att jag funderar över var de människor som har missbruksproblem hamnar ute i socialtjänsten framöver.
Det gjordes en stor satsning under s, v och mp, Ett kontrakt för livet, där man verkligen försökte lyfta upp missbruksvården efter att det hade varit ganska tufft under 90-talskrisen för många med missbruk. Vi satsade rätt mycket pengar, och man gjorde det här kontraktet mellan Statens institutionsstyrelse, den som hade missbruk och kommunen om att man helt enkelt skulle satsa på behandlingen.
Man skulle få en bra eftervård, och så fick kommunerna rabatt. Det var man väldigt positiv till ute i kommunerna, och vad jag vet är man positiv till det här också. Detta har fortsatt ända till 2008 tack vare att pengarna räckte dit, men nu är det slut. Mobilisering mot narkotika var en annan stor satsning som innebar kraftfull utveckling av missbruksarbetet ute i kommunerna.
Inte minst försökte man göra insatser för dem som har ganska stora missbruksproblem, men det handlade också om att hitta nya metoder. Just nu ligger det 75 miljoner till förebyggande arbete mot alkohol och narkotika, men de här insatserna är över. Inga nya pengar har satsats på dem, och i nuvarande läge ute i kommunerna kan man starkt befara att missbruksvården inte kommer att prioriteras framför skola, förskola och äldreomsorg.
Jag skulle alltså vilja höra hur vi ska se till att missbruksvården inte drattar på ändan och hur vi ska se till att de människor som är i den och har en väldigt utsatt situation inte blir utan hjälp, stöd och behandling.
Eva Olofsson (V):
Jag tror också att man behöver pröva olika lösningar, men jag tror inte att det svar som Maria Kornevik Jakobsson gav räcker. Vi vet ju att många människor som är i ett tungt missbruk behöver hjälp med en gång, när de kan få hjälp. Ska de vänta i en eller flera månader på att få hjälp kan de i värsta fall ha avlidit eller gått ned sig väldigt mycket. Kvinnor kan tvingas kvar i prostitution och annat för att finansiera sitt missbruk.
Det var bland annat dessa personer som det inte hade satsats så himla mycket på när det var ont om pengar i kommunerna tidigare som man verkligen ville ta ett tag för. Man kan också säga att Mobilisering mot narkotika ökade kunskaperna. Man prövade en mängd olika metoder runt om i kommunerna, för det var ett väldigt brett utvecklingsarbete med olika insatser och erfarenhetsutbyte där man också utvärderade vad som hände.
Min oro gäller alltså egentligen om det kommer att bli så nu igen att människor med missbruk helt enkelt blir utan vård och behandling eller att de får vänta så länge att de går ned sig, lever i ett utsatt läge och till med avlider innan de får den hjälp och det stöd de ska få.
På vilket sätt ska alliansen garantera att kommunerna klarar av att göra den här fortsatta satsningen på dem som är i aktivt missbruk när nu skatterna minskar, försörjningsstödet ökar och man helt enkelt måste göra besparingar? Ser inte alliansen någon risk att just människor med missbruk kommer att vara en av de grupper som riskerar att komma rejält i kläm i det här läget?
Eva Olofsson (V):
Det är bra att Riksrevisionens kritik tas på allvar. Riksrevisionen sade när de var i socialutskottet att de tittade särskilt på den privata omsorgen därför att många äldre är sköra och inte kan rösta med fötterna. Den grundidé som alliansen har, alltså att om jag kommer in på ett äldreboende som jag vill komma in på men sedan tycker att det är dåligt ska jag flytta till ett annat, stämmer ju inte med verkligheten.
Det vet alla människor som kan något om äldreomsorg, som har anhöriga på äldreboende eller som jobbar där. Det fungerar inte, det där att rösta med fötterna, alltså det där att den enskilda individen ska kunna påverka genom att flytta sig runt som när jag går till Ica eller Konsum. Äldreomsorgen ser inte så ut. Maktförhållandena är inte sådana.
Jag som en äldre människa, kanske multisjuk, har inte lika mycket makt som Attendo Care eller vårdbolagen. Om jag vill ha något speciellt kanske det äldreboendet inte finns, eller den hemtjänst som gör det kommer aldrig. Vi vill ändra maktförhållandena genom att helt enkelt låta den äldre själv bestämma över innehållet i biståndstimmarna ihop med den närmaste personalen och lägga över makten där.
Då får vi en äldreomsorg som är olika. Den kommer inte att bli lika, som Kenneth Johansson här påstår. Jag skulle vilja ställa en fråga till Kenneth Johansson. Har du någonsin gått igenom en sådan här lista med företag? Jag gick igenom Nackas. Jag skulle inte kunna välja. Jag har jobbat i hela mitt liv inom äldreomsorg och som politiskt ansvarig för äldreomsorg.
Den andra frågan jag skulle vilja ställa till Kenneth Johansson är: Tycker du att det här förslaget är konkurrensneutralt? Tycker du att man ska ha kvar kommunal äldreomsorg att välja på också? Nacka har det inte, och det kanske blir så i fler kommuner. Alla stadsdelar i Stockholm tror jag inte har det längre heller.
Eva Olofsson (V):
Högerregeringen älskar ju att säga det här, att jag som individ ska välja mellan olika elbolag och få det billigare. Vi ska avreglera taxiverksamheten, och alla ska få det bra. Det här är tjänster som många gånger är mycket lättare än att välja vilket äldreboende som egentligen kommer att bli bäst för mig när jag behöver vård och omsorg dygnet runt. Så fungerar det ju inte. Äldre är inte på en marknad där man går och väljer mellan tre affärer som ligger bredvid varandra.
Vi kommer inte att ha en massa tomma äldreboendeplatser där jag kan välja och vraka heller. Så kommer inte verkligheten att se ut. Vi fick en utredning i Äldreboendedelegationen som sade att vi kommer att behöva 50-70 procent mer äldreboendeplatser. Vi kommer nog att ha fullt sjå med att bygga ut dem. Jag tror alltså inte på den marknadsliberala synen på välfärdstjänster, därför att varje äldre människa har inte samma makt och överblick som olika vårdbolag har.
Det handlar inte om att jag som kommunalråd väljer. Jag kunde välja att ge makten till de äldre och till dem som arbetade där när jag var kommunalråd. Det här håller man på och diskuterar i många kommuner, bland annat Göteborg, och det är så vi förskjuter makten. Jag skulle vilja ställa frågan igen: Är det här systemet konkurrensneutralt? Det är ett system där kommunerna kommer att ha kollektivavtal, men många privata företag kommer inte att ha det.
Det är ett system där tilläggstjänster, som togs upp tidigare, kan ses som en fördel - man kan ha flera tjänster på samma ställe, vilket man inte får ha i kommunen. Det är ett system där man kan tysta ned personalen genom att de inte har rätt att yttra sig och föra fram missförhållanden på samma sätt. Är det förslag som ni lagt fram verkligen konkurrensneutralt? Jag tycker inte det.
Det vi skapar är ett tryck att konkurrera ut kommunal äldreomsorg och de betydligt bättre arbetsförhållanden som många gånger finns där. Hur ska vi få personal att vilja jobba inom äldreomsorgen om man inte ens har kollektivavtal vid de företag som utför äldreomsorgen?
Eva Olofsson (V):
Jag tycker att det finns en stor fördomsfullhet hos den borgerliga regeringen om kommunalt utförd äldreomsorg. "Enfald", säger man. Jag kan garantera både Margareta B Kjellin och Kenneth Johansson att äldreomsorgen i Göteborg har väldigt många olika delar som utvecklas olika beroende på äldres inflytande och på vad det är för område man bedriver den i etcetera. Det finns alltså mångfald också inom kommunal äldreomsorg.
Flytta makten? Ja, Margareta B Kjellin, det är just vad jag vill göra. I den äldreomsorg jag vill ha kanske man inte behöver köpa en del av de tilläggstjänster du pratar om, därför att man inom den biståndsbedömda tiden ska kunna välja mer av vad man ska få hjälp med, så att mer av makten flyttas över dit och till det vårdbiträde eller den undersköterska som är hemma och hjälper till. Det tycker jag är att ge den äldre makt.
Det är också det som äldre har sagt i olika undersökningar att de vill bestämma mest över: vad man ska få hjälp med, hur det utförs hemma hos en själv, vilken person som kommer och när man får hjälpen. Det hänger inte på utföraren. Det hänger på innehållet och arbetssättet. Jag skulle vilja ställa en direkt fråga till Margareta B Kjellin som egentligen också gäller alla i alliansregeringen. Det pratas mycket om att vi ska ha verksamheter och evidensbevarad forskning.
Vi ska veta vad som är rätt. På vad bygger ni åsikten att kundvalsmodellen skulle ge bättre kvalitet? Jag känner inte till någon sådan forskning. Jag har frågat på flera håll. Jag var och lyssnade på professor Göran Dahlgren i helgen. Han har tittat mycket på sådana system i sjukvården. Det han säger är att kvaliteten kanske finns på båda ställena. Man kan inte säga att det är bättre. Men det är dyrare och ökar klyftorna mellan människor om man inför marknadssystem i välfärden.