KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Enskilda ärenden är oerhört viktiga, och ett enskilt ärende kan vara synnerligen allvarligt. Det är därför som det är bra att det finns granskningar när det gäller den typen av ärenden. Det är naturligtvis centralt att så sker. När det gäller KU:s granskning av ärendet som rörde Saudiarabien kom utskottet fram till att offentlighetsprincipen hade åsidosatts i ett fall.
Det handlade om ett e-postmeddelande från Totalförsvarets forskningsinstitut som inte hade diarieförts som en inkommen allmän handling hos Försvarsdepartementet, utan det hade raderats. Det är naturligtvis allvarligt. Det är något som inte har fungerat, och så ska det inte vara. Regeringen har också sagt till KU, när man svarat på frågor om detta, att det borde ha diarieförts och att det inte skedde var ett förbiseende, som det heter.
Då är jag tillbaka till att det är enskilda medarbetare som ska hantera reglerna. Det är viktigt med rutiner och med utbildning. Där har förvaltningsavdelningen en synnerligen central roll. Vi har generellt en väldigt bestämd hållning, att reglerna ska följas och att det ska fungera.
Problemet uppstår när det är komplicerade ärenden och där det måste göras en prövning. Den måste också bli rätt; det har vi alla ett intresse av. Jag tycker att de enskilda exemplen ändå visar att vi har en kontrollfunktion som ger utrymme för förbättringar, och den ska användas. Men det viktiga och långsiktiga arbetet är att säkerställa att rutinerna fungerar.
Jag tror att vi tillsammans kan se till att de fungerar bättre framöver.
Beatrice Ask (M):
Eva-Lena Jansson har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att säkerställa att de som dömer i våldtäktsmål och sexualbrottmål har särskild kompetens på området samt för att utbildning om våldtäkt och sexualbrott blir obligatoriskt för anställda inom rättsväsendet. Det är en viktig förtroendefråga att de anställda inom rättsväsendet har rätt kompetens för uppdraget.
Regeringen förväntar sig mot bakgrund av resurstillskott och omfattande utbildningsinsatser som också fortsätter att bemötande och hantering av sexualbrottsärenden ska förbättras i hela landet. Misstankar om sexualbrott är svåra att utreda. Bemötandet av brottsoffren ställer särskilda krav.
Det är ett ansvar för rättsväsendets myndigheter att personalen har den kompetens som behövs för att möta de krav som denna typ av brott är förenad med. Det finns också en medvetenhet inom rättsväsendets myndigheter om behovet av särskild kunskap och utbildning på detta område. På domstolssidan kan jag nämna att sexualbrott inom ramen för straffrätten ingår som ett större moment i det utbildningsprogram som erbjuds domare.
Mäns våld mot kvinnor är dessutom ett område som återkommande ingår i den löpande vidareutbildningen för ordinarie domare. Samma sak gäller för frågor om bemötande av brottsoffer. För åklagare finns i den obligatoriska grundutbildningen flera kursmoment som behandlar utredning av sexualbrott och där även brottsofferperspektivet lyfts fram. Sexualbrott är ett av de prioriterade brottsområdena inom Åklagarmyndigheten.
En rad åtgärder för att öka kvaliteten i brottsutredning och processföring för denna brottslighet har vidtagits. Bland annat handläggs sexualbrott vanligtvis av särskilt utpekade åklagare. Utredningar av sexualbrott är givetvis också en del av utbildningen för poliser. Polisstudenterna får under utbildningen grundläggande kunskaper om brott i nära relationer, där också sexualbrotten omfattas.
Det finns fortlöpande utbildning som riktar sig till poliser som särskilt ska utreda våldsbrott, bland annat våldtäkter. Enligt polisens riktlinjer bör ett brottsofferperspektiv genomsyra polisens dagliga brottsförebyggande och brottsutredande verksamhet. Det pågår således ett omfattande arbete med att säkerställa att anställda inom rättsväsendet har den kompetens som krävs för hantering av sexualbrott.
Beatrice Ask (M):
Jag ska inte ägna mig åt härskarteknik och att märka ord, som en del andra gör. Vi genomförde en skärpning av lagstiftningen 2006. Vi genomförde ytterligare en skärpning som började gälla förra sommaren där våldtäktsbegreppet vidgades och regelverket skärptes ordentligt. Det fanns en bred samstämmighet i Sveriges riksdag om besluten.
Trots att det blev en skärpning förra året tycker jag mig se - och uppenbarligen är vi helt överens - att det behövs ytterligare förändringar. Vi tycker att vi inte har fått genomslag för det vi trodde att vi faktiskt hade beslutat. Det är den känsla vi har. Visst kan man säga att ministern borde ha förstått detta för flera år sedan. Ja, det borde ju alla ha gjort i så fall. Vi har successivt förbättrat den svenska lagstiftningen när det gäller sexualbrott.
Det är bra. Men det finns mer att göra. Man ska komma ihåg att detta är besvärliga brott, av det enkla skälet att de inte kan jämföras med rån i största allmänhet. Problemet är att våldtäkt ofta begås i relativt nära relationer. Ofta handlar det om personer som kan ha haft en relation eller som har en relation. Det är situationer där ord står mot ord. Det saknas vittnen, och det finns ingen teknisk bevisning. Då hamnar domstolen och utredaren i besvärliga situationer.
Det är inte bara en utbildningsfråga utan det är fråga om mycket annat. Man ska ha respekt för att dessa frågor är mycket besvärliga. Det som tas upp i interpellationen, och som är en poäng, är att många uppfattar att bemötandet och den särskilda hantering som behövs i dessa ärenden inte är tillräckligt bra. Där är vi överens.
Vi lägger stora resurser på att få fler att skaffa sig den professionalitet som krävs för att möta brottsoffer, vittnen och andra som är inblandade i detta på korrekt sätt. Jag är glad över att Åklagarmyndigheten prioriterar denna brottstyp. Det finns specialiserade åklagare som sysslar med de brotten. Det är den vägen vi behöver gå i flera avseenden.
Beatrice Ask (M):
Monica Green har frågat mig vad jag avser att göra för att återupprätta förtroendet för rättsväsendet i våldtäktsfall och för att hjälpa kvinnor och flickor som blivit utsatta för våldtäkt. Monica Green har också frågat vad jag avser att göra för att domstolarna ska agera adekvat och trovärdigt i våldtäktsfall. Vi har ett väl fungerande rättsväsen som uppfyller högt ställda krav på verksamheten.
Förtroendet för rättsväsendet är också gott. Förtroendet måste alltid vårdas och förtjänas. Det är viktigt att de som kommer i kontakt med rättsväsendets myndigheter bemöts med respekt och professionalism. Regeringen har gjort betydande satsningar för att utveckla bemötandet av sexualbrottsoffer. För närvarande pågår en omfattande utbildningsverksamhet inom rättsväsendet i just dessa frågor.
Förtroendet för rättsväsendet bygger också på att det finns en acceptans för lagstiftningen. Våldtäktslagstiftningen är flitigt debatterad. Trots de förändringar och den utvidgning av våldtäktsbrottet som skett under senare år har debatten fortsatt. Under hösten har våldtäktsmålen på nytt hamnat i fokus, och det har från olika håll framställts krav på ytterligare förändringar av lagstiftningen. Jag har också förklarat att regeringen har för avsikt att se över våldtäktsbrottet på nytt.
Samtidigt måste man ha klart för sig att det inte är möjligt att med lagstiftning komma åt de särskilda bevissvårigheter som ofta finns vid utredning av sexualbrott. Misstänkta våldtäktsbrott måste utredas med hög kvalitet och effektivitet. Det är därför angeläget att kontinuerligt arbeta med frågor om effektiv och rättssäker bevissäkring. Arbetet med att förbättra utredningarna måste ske genom utveckling av de brottsutredande myndigheternas arbetsmetoder.
Ett sådant arbete bedrivs vid myndigheterna, men det finns anledning att i den kommande utredningen om våldtäkt närmare analysera hur anmälningar som rör våldtäkt hanteras och utreds inom rättsväsendet. Det är naturligtvis också viktigt hur domstolar, åklagare och poliser motiverar sina ställningstaganden.
Självklart ska det tydligt framgå vilka skälen är när till exempel en brottsutredning läggs ned eller en friande eller fällande dom meddelas. Frågan hur avgöranden ska motiveras bestäms dock efter en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet och är inte möjlig att påverka genom detaljerad lagstiftning.
Beatrice Ask (M):
Vi har ju redan konstaterat att det kommer en utredning och också ett tillkännagivande. Det är väl alldeles utmärkt att riksdagen på det sättet visar att man har en bestämd linje i den här frågan. Jag vill haka på den diskussion som Eva-Lena Jansson tog upp. Jag har varit ute och diskuterat detta i olika sammanhang. Det är det jag menar när jag säger att vi behöver flytta fokus något. Det kan då bli fråga om vållandebrott.
Ett skäl till att resultatet blir som det blir i en del fall är att det krävs ett uppsåt. Det räcker inte med att det aldrig var meningen att det skulle hända något. Handlar det om våldsbrott kan man alltid vålla en skada och bli dömd för det fast det inte var meningen. Men så är det inte riktigt när det gäller sexualbrott. Jag tror att man måste ändra det förhållandet.
Offret kan ju bli väldigt skadat, även om förövaren inte uppenbarligen förstod att offret inte ville. När man tar del av olika exempel kan man bli mycket förundrad över resultaten. Men jag måste ändå som justitieminister säga att jag är övertygad om att man utifrån de regler som gäller landar rätt i de flesta fall.
Då måste vi fundera över hur vi kan förfina de lagar som vi stiftar, så att det blir tydligt vad som gäller. Jag har tagit del av hundratals fall om kvinnor eller män som har blivit utsatta för våld i nära relationer.
Det är inte alltid fråga om våldtäkt, men det kan vara övergrepp i situationer som är alldeles förfärliga. Det finns många åtgärder som är nödvändiga för att skapa en bättre tingens ordning. Det är också otroligt viktigt att det görs anmälningar.
Människor som känner sig kränkta eller utsatta för ett övergrepp eller ett brott måste våga och orka anmäla och sedan fullfölja den hantering som blir följden av en polisanmälan. Här finns det mer att göra. Det handlar om bemötande, om professionalism, om rätt information och om stödinsatser.
På annat sätt kan vi inte komma till rätta med den brist på förtroende som de drabbade kvinnorna känner. Rent statistiskt - det är inte min uppfattning, utan jag har hämtat uppgiften från Nationella trygghetsundersökningen - är förtroendet för rättsväsendet högt. Men hos de kvinnor, ofta unga, som vi pratar är det inte riktigt på det sättet.
Många av dem känner sig bekymrade, oroade, rädda och upprörda över hur de bemöts eller hur de behandlas när de kommer till rättsväsendet. Det finns undantag, och de är många, som visar betydelsen av professionalism och bra stöd.
Det är till och med så att ett och annat ärende som inte slutar i fällande dom ändå kan kännas som en upprättelse för kvinnan, förutsatt att hon känner förtroende för hela processen. Men, som sagt, det kommer att tillsättas en utredning som ska titta på grov oaktsam våldtäkt eller vad brottet nu kan tänkas rubriceras som.
Vi ska ytterligare se på det ansvar som förövaren eller den misstänkte förövaren har. Jag tror att det är ett sätt att få fler fällande domar, även om en del domar kommer att ligga på en något lägre grad än en ren våldtäktsdom. Det kan likväl vara en upprättelse och ett sätt att reda ut dessa ärenden.
Beatrice Ask (M):
Det har sagts mycket i diskussionen som är viktigt och som jag tror att vi alla är överens om. Jag tror också att vi har en gemensam ambition att säkerställa att vi tar viktiga kliv framåt för att fler ska känna att rättsväsendet hanterar denna typ av ärenden på bästa sätt.
Avslutningsvis vill jag säga att i det arbete som vi bedriver är det viktigt att vi har klart för oss att en friande dom inte innebär att någon inte är trodd. Man kan till och med tro på kvinnan. Man kan utgå från att det som hon berättar är sant. Det måste man göra. Man måste utgå från att människor ändå berättar det som de vet och har upplevt. Men det krävs lite mer för att man ska kunna sätta någon i fängelse.
Därför är det så otroligt viktigt hur domstolen skriver sina domskäl och hur den förklarar vad den har sett och inte. Rätt hanterat kan också det vara en del i den upprättelse som man behöver när man har varit utsatt för en kränkning. En viktig utgångspunkt för rättsväsendet och rättssäkerheten är naturligtvis att det ska vara ställt utom rimliga tvivel att det har begåtts ett brott.
Då är det viktigt både med vittnesmål förstås, om det är möjligt, och med teknisk bevisning och annat. Jag tycker faktiskt att vi har tagit viktiga steg framåt med hjälp av bland annat Kvinnocentrum i Uppsala. Sjukvården har fått rutiner att ställa rätt frågor och att ta rätt typer av prover. Sjukvården ska enligt sina rutiner säkerställa att underlag kan ges till rättsväsendet.
Detta är saker som vi inte hade för ett antal år sedan men som inte ska underskattas. Jag får tacka för interpellationen och utgår från att vi kommer att diskutera frågorna många gånger framöver. Men vi ska också se att det tas steg framåt och att det finns mer som vi kan uträtta.
Beatrice Ask (M):
Jag vill börja med att tacka interpellanterna för deras frågor. Det är sant att vi har diskuterat dem tidigare, och vi kommer att diskutera dem fler gånger. Detta är ett folkhälsoproblem. Den stora volymen är våld i nära relationer, och det är ett folkhälsoproblem. Det slår blint, och det slår många. Det går långt utöver de anmälningsnivåer som vi har.
Ambitionen måste vara att få in fler anmälningar och kunna lagföra. Det är viktigt att åklagaren prövar om det finns förhoppningar om en fällande dom innan ärendet drivs vidare, av det enkla skälet att annars skulle fler framför allt kvinnor hamna i den jobbiga domstolsförhandlingen utan att det blir en fällande dom. Det skulle inte leda frågan framåt.
Jag tror att vi kan vara helt överens om att man behöver säkerställa att rättsväsendet på alla dess nivåer blir bättre och når bättre resultat i den här typen av ärenden. Vi har pekat på olika saker som behöver göras dels när det gäller bevissäkring, dels när det gäller utredningsmetodik, dels när det gäller bemötande och mycket annat. Låt mig också säga att jämställdhetsfrågorna är bredare än så.
Det är många som inte anmäler och många övergrepp som aldrig kommer till vår kännedom. Det är mycket som sker som gör att människor mår dåligt över hur vi förhåller oss till varandra sexuellt. Vi behöver jobba bredare, och då är det inte bara rättsväsendet utan också andra som måste arbeta för sunda värderingar, för ökad jämställdhet, för respekt för varandra också när det gäller sexualitet. Det nya är hämndporr.
Man filmar dessutom offren och skickar ut filmen på internet och beter sig på alla möjliga sätt. Här växer problematiken. Här växer förödmjukelsen och integritetskränkningen. Här har vi ytterligare problematik som ligger väldigt nära de frågor som vi har diskuterat i dag. Vi har all anledning att väldigt noggrant överväga hur lagstiftningen ser ut och hur myndigheterna bättre ska agera för att skipa rätt.
Tack för debatten!
Beatrice Ask (M):
Leif Jakobsson har frågat mig vad orsaken är till att jag och regeringen inte tog tag i det danska erbjudandet och säkrade en nordisk patentdomstol. Det är mycket glädjande att Sverige och de baltiska länderna förra tisdagen undertecknande avtalet om att gemensamt inrätta en regional avdelning i den nya enhetliga patentdomstolen.
Den regionala avdelningen innebär en viktig närhet för regionens användare och gör det möjligt för regionens domare och ombud att bibehålla och utveckla patenträttslig kompetens. Avdelningens säte placeras i Stockholm, och rättegångsspråket i avdelningen ska vara engelska.
Frågan om sätets placering fick sin lösning sommaren 2013 när Sverige, Danmark och de baltiska länderna kom överens om att förhandlingar i den regionala avdelningen ska kunna hållas även på andra orter i regionen än den där sätet är placerat. Upplägget innebar att placeringen av sätet fick mindre betydelse och att länderna därmed kunde enas om att ha sätet i Stockholm.
Med anledning av att frågan fortfarande övervägdes i Finland avvaktade de övriga länderna med att formalisera avtalet. I början av december förra året meddelade Finland att man hade beslutat att upprätta en lokal avdelning.
Finland förklarade sitt beslut med att de finska användarna uttryckt starkt motstånd mot upplägget att förhandlingar ska kunna hållas på andra platser än där sätet är placerat och att enbart ha engelska som rättegångsspråk i avdelningen. Dessa två omständigheter utgjorde grundbultarna för samarbetet mellan de övriga fem länderna, varför dessa fortsatte arbetet med att formalisera ett avtal utan Finland.
Danmark har helt nyligen och mycket överraskande meddelat att man lämnar samarbetet för att i stället upprätta en lokal avdelning. De skäl som Danmark uppgett ligger bakom beslutet har inte med sätets placering att göra. Danmark har gjort klart att man har bedömt att det är viktigt att förhandlingar ska kunna hållas i Danmark, på danska och med minst en dansk domare.
Det enda sättet att åstadkomma detta är att upprätta en lokal avdelning. Att Finland och Danmark har lämnat samarbetet är tråkigt. Det förändrar dock inte regeringens uppfattning att ett regionalt samarbete är det bästa alternativet för Sverige.
Beatrice Ask (M):
Det är riktigt att Leif Jakobsson och jag har diskuterat denna fråga tidigare. Jag redovisade då vad som var skälen till att vi ansåg att Stockholm var den naturliga placeringen för en sådan här domstol. Skälen var att det är kostnadseffektivt och att vi har en god kompetens på området. Det fanns olika alternativ som prövades. Jag delar uppfattningen att nordiskt samarbete är viktigt. Detta är ett nordiskt samarbete.
Det är en regional, nordisk patentdomstol som vi har skrivit avtal om. Om Danmark eller Finland vill komma med är de varmt välkomna. Danmark var med ända till slutändan. Den öppna och utsträckta handen är i mycket en skröna. Sanningen är att de var med i förhandlingarna ända till de sista veckorna, och sedan lät de meddela att domstolen måste ligga i Danmark, att man måste prata danska och att man måste ha en dansk domare med i besluten.
Det är klart att det då blir någonting helt annat. Finlands skäl var delvis att de ansåg att man måste prata finska. Nu hör det till saken att ett av de stora problemen med det europeiska patentet, som förhandlades i 30 år, var att alla ville prata sitt lokala språk. Ett sätt att effektivisera och få fram en mer modern organisation för näringslivet var att begränsa språkvalen. Därför var detta viktigt.
Dock delar jag bedömningen att det är viktigt med samarbete. Jag måste säga att just i dessa tider kommer ett avtal mellan Sverige och de baltiska länderna helt rätt. Det är oerhört viktigt för de baltiska grannländerna att känna att här finns ett gediget samarbete på ett för näringslivet centralt område. Sverige har också betydande intressen i Baltikum, så det finns många kontakter.
Jag tycker att det är fantastiskt bra att vi har fått detta till stånd. Jag tycker också att det är bra att vi har fått en flexibel lösning, som gör att man inte är helt låst vid domstolens placering. Från kommissionens sida är man mycket nöjd med att Sverige och de baltiska länderna tillsammans etablerar den första regionala patentdomstolen. Det är verkligen ett stort steg framåt.
Sedan kan man säga att det hade varit kul att ha med Finland och Danmark, men de har valt ett väldigt lokalt perspektiv i frågorna. Då kan man inte åstadkomma en regional lösning av det slag som vi tyckte var viktigt och som vi nu har fått på plats.
Beatrice Ask (M):
Det är ju så att Stockholmsregionen har den största koncentrationen av patentinnehavare, juridiska ombud med den kompetensen och patenttvister jämfört med övriga nordiska länder och de baltiska länderna. Det är på det sättet.
Kompetensen i form av kunskap och erfarenhet av patentfrågor i de tvister det handlar om är hög i Stockholm; det är den bakgrund vi ser - plus att vi har ett arbete i gång där det finns etablerad verksamhet, det vill säga att merkostnaden för att placera sätet för domstolen i Stockholm var mycket liten.
Jag har stor respekt för att man om man kommer från Skåne tycker att det skulle vara roligt att bygga upp och skapa arbetstillfällen kring en ny institution i Malmö. Det var den debatten Leif Jakobsson drev förra gången. Men sett till resurseffektivitet och saklighet i frågan kan jag nog stå för att det här är den bästa lösningen. Även språkfrågan är viktig.
Det är lätt att säga: Ja, men språkförbistringen kan man ju komma över. Jodå, men det är ju det som är trögt och kostsamt för näringslivet när man ska driva frågor om patent. Att arbeta med tolkar och att översätta material - komplicerat material av ganska stor omfattning - är resurskrävande.
Därför har det varit viktigt att komma överens om att kunna arbeta på engelska eftersom man då kan arbeta över flera länder. Det är ju poängen med ett europeiskt patent. Om vi börjar säga att vi ska kunna ta finska och danska och alla andra språk är vi snart tillbaka där vi var i förhandlingarna för ett par år sedan, det vill säga att då har vi inte åstadkommit någonting.
Därför var det de här grundprinciperna som låg till grund för de förhandlingar vi hade med de nordiska och baltiska länderna. Sedan föll några ifrån - jag har respekt för det; man kan ha olika uppfattningar. Men vill man åstadkomma det som ett Europapatent syftar till och en regional samverkan är det avtal vi kom fram till väldigt bra. Jag vet hur man resonerar på olika håll om att allting är Stockholmsfixerat.
Jag kan försäkra Leif Jakobsson om att jag är långt ifrån någon stockholmare som enbart har ett Stockholmsperspektiv. Jag är inte ett dugg rädd för att kräva kvalitet och mer resurser till verksamheter runt om i landet. Men det gäller också att använda våra samlade kunskapsresurser och pengar på ett vettigt sätt.
När det gäller patentfrågorna var det i det här fallet rimligt att lägga det i Stockholm, och det var skälet till att regeringen hade det ingångsvärdet i förhandlingarna. Det hade varit lite märkligt om vi hade tyckt någonting annat än att det åtminstone skulle ligga i Sverige. Men man kan ha olika uppfattning om detta. Leif Jakobsson är en duktig regionalpolitiker. Det är möjligen inte jag.
Beatrice Ask (M):
Jag tycker att det var bra med förtydligandet att Leif Jakobsson ser det hela ur perspektivet Öresundsregionen. Jag är justitieminister i Sverige och försöker se till hela Sveriges intresse. Det är inget tvivel om att Stockholm i det här fallet ligger någorlunda centralt.
Framför allt finns här redan de som arbetar med de här frågorna i en omfattning som gör att det inte kräver så mycket av våra gemensamma svenska resurser att driva patentdomstolen på ett bra sätt i Stockholm. Den institutionen finns inte i Skåne, och jag tycker att det är väsentligt att se detta.
Det har även visat sig att åtminstone de baltiska länderna inte tycker att Stockholm ligger jättelångt bort eller att det är till men för verksamheten att ha den konstruktion av den regionala domstolen som vi till slut valde. Det ska också finnas med i vågskålen, för de baltiska länderna är viktiga och kommer att bli allt viktigare för hela Norden.
Jag skulle bli förvånad om inte Danmark och Finland så småningom väljer att öka sitt samarbete med den regionala patentdomstolen. Men det får vi naturligtvis se framöver.