KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Förra året byggdes 225 studentlägenheter i hela Sverige. Behovet beräknades till 20 000. Det var alltså regeringens egen utredare som beräknade behovet till 20 000. Det visar vilken kris vi har. Var ska alla dessa studenter bli av?
Det är inte heller så att det finns massor med små hyreslägenheter med rimliga hyror utöver studentbostäderna, utan den marknaden är täckt. Det finns en enorm efterfrågan men väldigt få lägenheter. Då måste man koncentrera sig på att öka byggandet. Vi kan se att det regeringen har gjort under de här åren är att gynna det ägda boendet.
Det är inget fel i det. Det ska finnas olika boendeformer, och självklart ska det vara bra att bo i ett ägt boende. Men det får inte ske på bekostnad av hyresrätten, och det är vad som har skett i dag, där man kan se fördelar för dem som äger sitt boende och nackdelar för dem som hyr. Att man tog bort byggstödet som stimulans för att bygga hyresrätter med rimliga hyror var en av de värsta sakerna.
Ju färre hyresrätter det finns, desto större blir trycket på dem. Då kan hyresvärdarna ställa nästan vilka krav som helst. I storstadsregionerna kräver de på många håll att man ska tjäna flera gånger vad hyran är. Det kan vara dubbelt så mycket eller till och med tre eller fyra gånger så mycket. Vilka ungdomar gör det? Vilka studenter gör det i dag?
Det blir en stor grupp som inte kommer in på bostadsmarknaden, och det påverkar naturligtvis utvecklingen negativt, inte minst när det gäller jobben. Menar regeringen verkligen allvar med jobben, satsa då på hyresrätterna och satsa på att ungdomar ska kunna flytta hemifrån, flytta till en studieplats och ta jobb!
Hillevi Larsson (S):
Det är lustigt, för vad som är viktigt beror lite på vilken minister i regeringen man pratar med. I andra sammanhang har man fått höra att bidrag är någonting väldigt negativt, men vårdnadsbidrag är bra. Arbetslinjen är någonting väldigt positivt som bör förstärkas, men i detta fall gör det ingenting att arbetslinjen försvagas. Jämställdheten är något som regeringen i andra sammanhang säger är viktigt, men här har den inte någon betydelse.
Man har inte ens intresse av att utvärdera om jämställdheten ökar eller minskar. Jag blir lite förvånad över att vissa frågor som annars är grundbulten i regeringens politik plötsligt är helt oviktiga. Jag undrar också vad det är som är så farligt med en utvärdering. Det är faktiskt det vi begär. Visar utvärderingen att detta har varit lika negativt som i Norge är nästa steg såklart att vi vill lägga ned det.
Men första steget är en utvärdering. Om detta nu är så bra, om föräldrarna nu gör så bra val som ministern säger, borde inte detta vara något problem. Då borde man kunna gå vidare med en utvärdering. Det finns också en annan skevhet i regeringens politik. Vårdnadsbidrag är jättebra upp till tre års ålder, men från tre års ålder börjar det ställas högre krav i förskolan.
Det är plötsligt jätteviktigt just vid tre års ålder att lära sig mer inför skolstarten. Man föreslår en sänkning av betygsåldern, och det är väl bara första steget - det kommer väl fler sänkningar. Men när man samtidigt ser konsekvenserna i Norge, att det faktiskt har minskat barnens möjlighet att klara målen i skolan, är det inget problem? Risken är ju att det är precis samma som det har inneburit här i Sverige.
Jag är faktiskt förvånad över att regeringen inte ens vågar göra en utvärdering. Men man kanske är rädd för resultatet av utvärderingen, och man vågar inte gå vidare med det.
Hillevi Larsson (S):
Söktrycket är nu enormt vid våra högskolor och universitet. Det beror på att vi har stora ungdomskullar som har nått sökåldern. Men det beror såklart även på arbetslösheten. Vid hög arbetslöshet är det ett väldigt smart val att utbilda sig och därmed öka chansen att få jobb, inte minst med tanke på att en av fem rekryteringar misslyckas i dag.
Samtidigt som vi har hög arbetslöshet finns det ett behov av folk med rätt utbildning och kompetens. Men trots söktrycket, de stora ungdomskullarna, den höga arbetslösheten och behovet av fler människor med bristyrkesutbildningar har man minskat stödet till högskolorna.
I förhållande till befolkningen och antalet unga och inte minst i förhållande till hur många som söker till högskolor och universitet anslår regeringen alldeles för lite resurser. Det är till och med så illa att högskolor tvingas minska antalet utbildningsplatser. Det är en radikal sänkning som sker nu. Det är ofattbart hur man tänker. Jag kan inte begripa det.
De allra flesta av dem som går ut de här utbildningarna får jobb, inte minst de som gått bristyrkesutbildningar. Men inte ens dem kan man värna med dessa nedskärningar. Det skulle behövas en rejäl utökning av platserna på bristyrkesutbildningarna, både för att minska arbetslösheten och för att möta arbetsgivarnas behov av folk. Men detta går man vidare med.
Det finns många bristyrken. Peter Persson har räknat upp flera stycken, och jag kan lägga till tandläkare, civilingenjörer, jurister, psykologer och sjuksköterskor. Det kan göras en väldigt lång lista. Det tragiska är att högskolorna vittnar om att det är väldigt kvalificerade studenter som söker. De skulle klara utbildningen och ha jättestor chans att få jobb.
Men många av dessa döms nu till arbetslöshet. De åtgärder som finns för arbetslösa är ingenting som leder till jobb. Slutstationen är fas 3 efter 450 dagar av arbetslöshet. Innan dess handlar det om att bara söka jobb efter jobb efter jobb, även jobb man inte är kvalificerad för.
Då vore det mycket vettigare att skaffa den kompetens som krävs för att få jobb. Dessutom har Arbetsförmedlingen små möjligheter att anvisa arbetslösa till utbildning. Man skär ned på högskolorna, men Arbetsförmedlingen har också problem. De senaste fem åren har Arbetsförmedlingen skickat tillbaka 20 miljarder till staten.
Det råder alltså inte brist på pengar på alla områden. Anledningen till att man skickat tillbaka pengarna är att regelverket inte tillåter Arbetsförmedlingen att använda pengarna, för det är en så liten andel utbildningar som man kan anvisa de arbetslösa till. Inte ens dem som saknar grundskoleutbildning och gymnasieutbildning kan Arbetsförmedlingen hjälpa.
Det är vansinnigt, med tanke på att risken för arbetslöshet är mycket högre om man saknar grundläggande utbildning. Här krävs en total omläggning av politiken. Man måste satsa mycket mer på utbildning, både förebyggande för ungdomar och för dem som redan har blivit arbetslösa. Med den höga arbetslöshet vi har är det ofattbart att regeringen inte gör detta.
Hillevi Larsson (S):
Det har skett en hel del felsatsningar. När det gäller fas 3 är det den största arbetsgivaren i Sverige i dag. I fas 3 har man antingen aktivitetsersättning eller försörjningsstöd. Man har ingen lön, men man jobbar ändå heltid. Det är svårt att kombinera detta med jobbsökande och utbildning i och med att det är på heltid.
Dessutom får arbetsgivarna 5 000 kronor per arbetslös i månaden, och det finns till och med företag som har specialiserat sig på att ta in så många fas 3:are som möjligt för att få detta bidrag. Då ser vi samtidigt att resultatet av fas 3 är att det inte leder till jobb och inte heller till att folk går vidare till utbildning, utan människor blir inlåsta där. Många upplever en förnedring.
Det finns meningsfulla arbetsuppgifter, men det finns också rent förnedrande arbetsuppgifter som är påhittade för att motivera att ha människor i fas 3. Det finns också undanträngningseffekter, där fas 3:are gör ordinarie arbetsuppgifter, som till och med kan öka arbetslösheten. Men det som ändå är värst med fas 3 är att riksdagens beslut för mer än två år sedan inte har följts.
Enligt det beslutet skulle anvisningarna till fas 3 stoppas, och åtgärderna för långtidsarbetslösa skulle bli bättre eftersom resultaten var alldeles för dåliga. Långtidsarbetslösheten växer, men människor kommer inte ut i jobb. Åtgärderna fungerar inte för det. Det regeringen borde göra är först och främst att följa riksdagens beslut och stoppa anvisningarna till fas 3.
I stället borde man erbjuda meningsfulla arbetsuppgifter eller utbildning för arbetslösa, framför allt satsa på utbildning, inom Arbetsförmedlingen anvisa arbetslösa till utbildningar och satsa på fler högskoleplatser. Det är dessutom vad arbetsgivarna vill ha och behöver.
Hillevi Larsson (S):
Refit-programmet innebär även att man drar tillbaka förslag som var förhandlade och klara med arbetsmarknadens parter. Det är också det som väcker så stor ilska från Europafackens sida. Programmet var färdigt och parterna hade kommit överens. Det här innebär att arbetstagarnas skydd försämras.
Nu pågår en kampanj om dessa frågor på europeisk nivå där man framhåller att arbetstagare som jobbar på företag med färre än 250 anställda förtjänar mer än små rättigheter och att frisörer förtjänar ett skydd mot farliga kemikalier i sitt arbete. Förslagen bör skrotas.
Man bör helt enkelt avföra arbetstagarnas rättigheter och arbetsmiljö från dagordningen för regelförenklingar och byråkrati. Att rusta ned arbetsmiljön bygger inga framgångsrika företag på sikt. Det som händer är att arbetstagarna blir sjuka och slås ut. Då blir det inte bättre resultat av verksamheten, tvärtom. Detta är därför feltänkt.
Man vill minska kostnaderna eller regelbördan kortsiktigt, men långsiktigt blir det en katastrof för de drabbade arbetstagarna, för de länder som ska rehabilitera alla som blivit sjuka och för företagen. Att bortse från arbetstagarnas hälsa påverkar lönsamheten negativt. Det är grundläggande. Om man tittar på den svenska situationen kan man se att olyckorna, framför allt dödsolyckorna, har ökat de senaste åren.
Sett på längre sikt är detta inte lika tydligt, men man ser det på senare år. Detta är en oroväckande signal som regeringen borde ta tag i. På Citybanan har det till exempel varit sex dödsfall hittills. Det är nya hela tiden. Men detta handlar inte bara om liv eller död utan om hur man mår och arbetar. Det måste regeringen ta tag i.
Hillevi Larsson (S):
Det som ändå är positivt i den här situationen är den fällande domen, även om man inte vet hur det kommer att gå i Högsta domstolen, för den visar att man faktiskt kan bevisa att någon har mobbats till döds. Går det att bevisa det i det här fallet borde det gå att bevisa i fler fall. Problemet är att de flesta fall inte leder någon vart. Det blir inget åtal, och utan åtal kan det inte heller bli någon fällande dom.
Jag tror att en del av arbetet måste bedrivas på det sättet att man uppmuntrar till att gå vidare med fallen och signalerar att arbetstagare som mobbas självklart ska våga anmäla det. I dag är det extremt få som vågar anmäla det och ta steget vidare, alltså att åtal väcks och man i slutändan får en fällande dom. Blir det inte fällande dom kommer människor inte att våga anmäla, för då blir det ytterligare en belastning.
De flesta som drabbas av det här blir ju sjukskrivna, och det kan vara svårt att orka med en process när man vet att chansen att få rätt är liten. Det ligger till stor del på det rättsliga området att se till att det blir fler tillsynsärenden, som är det första steget, åtal och sedan fällande domar. Det här fallet tycker jag visar att man kan och att man bör gå vidare.
Det som händer nu är att man från Arbetsmiljöverket ser över föreskrifter och allmänna råd kring det här området. Man har kunnat se att de ökade sjukskrivningarna med psykiska diagnoser har sin grund i sociala och organisatoriska problem. Det finns en hel del vuxenmobbning på arbetsplatserna i detta.
Det viktiga nu är att regeringen inte nöjer sig med Arbetsmiljöverkets arbete utan att man faktiskt går vidare med konkreta förslag för att se till att arbetstagarna har rättigheter även på det psykosociala området och att arbetsgivarna får bättre kunskap om det här.
Hillevi Larsson (S):
Det största problemet i Sverige i dag är att vi har massarbetslöshet. Arbetslösheten är väldigt hög, och den har ökat under de senaste sju åren med den förda politiken. Ungdomsarbetslösheten är alldeles för hög. Långtidsarbetslösheten har nästan tredubblats.
Jag vet inte vad som avses med utanförskap, men jag tycker att det är ett mått på utanförskap att stå så långt ifrån arbetsmarknaden att man kallas långtidsarbetslös. Den naturliga reaktionen när man ser att resultaten uteblir och till och med försämras borde vara att man tänker: Vi kanske ska pröva någonting nytt. De här åtgärderna har inte fungerat hittills. Ändå är det hela tiden mer av samma recept.
Det är dags att tänka om ifall det ska bli någon förändring av resultatet. Regeringen säger att vi måste öka drivkraften att utbilda sig och att det kräver ytterligare skattesänkningar, men huvudproblemet i dag är inte det. Huvudproblemet är att det inte finns tillräckligt många utbildningsplatser. Söktrycket är jättestort. Människor har redan en stark drivkraft att utbilda sig därför att det leder till jobb.
Vi kan också se att människor som har utbildning har större chans att få jobb, har bättre hälsa och ökad livslängd. Det finns alltså redan en väldigt stark drivkraft att utbilda sig, men då skär man ned på högskoleplatserna och satsar på skattesänkningar i stället. Det är helt fel väg att gå.
Till alla förklaringar som Peter Persson räknade upp till att det faktiskt inte är ett gott resultat i välfärden - vårdplatserna har ju minskat i förhållande till behovet - kan vi lägga skattehöjningar i kommuner och landsting. Det blir alltså ändå en skattehöjning för folk, men då blir det en platt skatt så att även de fattigaste får betala. Den här politiken är inte rättvis, och den leder inte till fler jobb.
Hillevi Larsson (S):
Det här är kanske inte den typiska industrinedläggningen, med tanke på att det är en väldigt liten ort som företaget ligger i. Långshyttan har drygt 1 500 invånare, och det är en ort som har minskat successivt över åren. Man kan säga att den blir mindre och mindre, och risken är att detta blir dödsstöten för Långshyttan.
Det är inte så lätt att hitta nya jobb i denna situation i en liten utflyttningsort med arbetslöshet. Snarare förstärks den tendensen i mer och mer i utflyttningsorter i glesbygden. Därför är det inte självklart att människorna där kommer att hitta nya arbeten. Detta berör inte bara dem som förlorar jobbet utan också, som har nämnts i debatten, deras familjer.
Det handlar om försörjning, inte minst för många barn. Det är en väldigt allvarlig situation. Det är inte bara Långshyttan utan också Hedemora och hela Dalarna som berörs av det här. Det som är mest tragiskt i sammanhanget är att Klosterverken har beskrivits som ett guldägg som faktiskt har en bra orderingång, och en löntagarkonsult har tittat på handlingsalternativ.
Det kanske inte ens hade varit nödvändigt med nedläggning och varsel av personal. Tragedin är att man hade kunnat gå in och förebygga detta. Men oavsett detta, vad gör man i nuläget med de människor som riskerar att få gå från hus och hem? A-kassan är anpassad efter att människor inte vill arbeta, som regeringen har uttryckt det. Det ska alltså löna sig att arbeta.
Men de som oförskyllt blir arbetslösa drabbas ju kollektivt av detta. Därför menar jag att det ligger ett extra ansvar på regeringen att gå in och agera. Det är inte bara en regional fråga. Och regeringen kan agera om man vill.
Hillevi Larsson (S):
Före avregleringen hade vi den billigaste bilprovningen i Europa, med mycket hög kvalitet. Jag undrar också varför. Det finns väl ingen anledning att rota i något som fungerar. Transportstyrelsen har ju analyserat vad som har hänt. Det har inte gått jättelång tid, men man har ändå kunnat se vissa effekter.
Det har inte blivit prissänkningar, som var ett argument, snarare tvärtom. Både Opus Bilprovning och Svensk Bilprovning har höjt priserna. Visserligen har det blivit fler stationer där man kan besiktiga sin bil, men tendensen är densamma som vid avregleringen av apoteken. Det är framför allt i större städer som antalet växer.
I Norrlands inland är det i princip bara en station per kommun, så man kan tydligt se att glesbygden inte har någon fördel av detta system. De privata som etablerar sig har såklart ett vinstintresse, och det blir svårt att hålla priserna nere när man vill ha ett överskott i verksamheten.
Transportstyrelsen har också tittat på hur bilägarna upplever det nya systemet. Många upplever det som krångligare än tidigare. Ett av de största problemen är att man inte längre får information när det är dags att besiktiga bilen, och det kan leda till förvirring för bilägaren.
En del kanske inte har uppfattat att de själva ska hitta ett datum utan väntar på kallelsen, och det kan vara lite svårt att hålla reda på det. Det riskerar att gå ut över bilägare, som då bryter mot reglerna, men i förlängningen också över trafiksäkerheten, som är grundsyftet med hela besiktningen. Jag tycker att det är ett allvarligt problem.
Det har också rapporterats att bilägare som ska boka upplever att det är svårt att välja mellan de olika företagen och svårt att boka tid. Det har till och med förekommit att man måste påbörja en bokning av besiktning för att se priset. Mot bakgrund av detta borde man göra någonting åt de problem som vi redan kan se på området. Jag frågar mig såklart varför.
Men det är redan gjort, och det verkar inte som att regeringen har någon ambition att återreglera. Då har vi att ta ställning till de problem som har dykt upp. Hur garanterar man glesbygden en bra bilprovning trots att det är vinstintresset som numera styr i större utsträckning?
På samma sätt som med apoteken är det här en säkerhetsfråga, där bilägare även i glesbygden har rätt att inom rimliga avstånd och med rimlig kvalitet få tillgång till besiktning. Ju färre företag det finns och ju längre man måste åka, desto sämre upplevs det av bilägarna. Jag hoppas att regeringen tar till sig de problem som Transportstyrelsen själv har sett.
När det gäller prisutvecklingen hoppas jag att det inte kommer att fortsätta på detta sätt med ytterligare prishöjningar. Den undersökning McKinsey gjorde på regeringens uppdrag inför genomförandet visade just på risken för prishöjningar.
Många vet inte ens om att det är fri prissättning, så risken är att man inte jämför priser tillräckligt mycket och att man då får en saftig nota, och därmed upplevelsen av ett krångligt system. Man måste ändå ta fasta på att det är försämringar som människor upplever med det nya systemet.
Hillevi Larsson (S):
Det är Transportstyrelsen som vittnar om att de får klagomål från bilägare. De granskar också effekterna av avregleringen, så jag tycker att man bör ta fasta på det de framför. Det är just att det har blivit krångligare. Man får inte längre kallelse till besiktning. Man har problem när man ska boka i systemet - det är svårt att få överblick över vilka man har att välja mellan.
Man kan nog alltså ta fasta på att många upplever det här som ett problem. Det har blivit prishöjningar. Det är oroväckande att jämföra den europeiska marknaden med den svenska. Sverige var det enda land som inte hade avreglerat, men vi hade mycket lägre priser - dock inte på bekostnad av kvaliteten.
I det finska systemet kunde man se när man avreglerade att det blev prisökningar på mellan 50 och 100 procent. Vi kan se den tendensen i Sverige nu; vi får hoppas att det inte blir lika illa här. Det som är riktigt oroväckande är det som hände i Finland och som man kan se även i andra länder efter avreglering: Det är fler bilar som har blivit underkända.
Man kan till och med se en ökning på 50 procent av antalet underkända bilar. Det kan tyckas vara en kvalitetsmarkör, det vill säga att man inte släpper igenom bilar som inte är körsäkra. Men det de kom fram till i Finland var att det handlade om att man ville att folk skulle komma in igen och göra en ny besiktning, för då tjänade man mer pengar. Tyvärr fanns det ett incitament att kalla flera gånger.
Vi får verkligen vara vaksamma så att det inte händer här i Sverige. Hittills kan vi inte se de tendenserna, men vi får ändå ha en vaksamhet i och med att det har hänt i andra länder. Det finns alltså all anledning, tycker jag, för regeringen att följa det här och även att agera för att förbättra det som faktiskt inte fungerar.
Hillevi Larsson (S):
Vi lär oss hela tiden nya saker. Studien visade att det handlade om fler kvinnor än vi visste om. Studien visade också att klipp minskar risken för allvarlig förlossningsskada. Klipp innebär att klippa i mellangården för att barnet lättare ska komma ut.
Klipp bör inte rutinmässigt genomföras, men däremot när det blir ett förlopp där barnet har svårt att komma ut eller där det måste komma ut fort kan klipp bli aktuellt. Ett snett klipp i stället för ett rakt klipp minskar risken för allvarliga bristningar. Detta visar den senaste studien.
Det tragiska är att klippen har minskat, och därmed ökar risken för fler förlossningsskador. Ett resonemang om när klipp bör användas eller inte bör användas är något som nationella riktlinjer som når ut över hela landet skulle kunna innehålla. Nationella riktlinjer som gäller lika överallt är också ett sätt att komma till rätta med skillnaden mellan olika landsting.
Det intressanta med nationella riktlinjer är att man i Norge reagerade mot att de hade många förlossningsskador bland kvinnor som födde vaginalt. De tittade på Finland, där man använder något som heter aktivt perinealskydd. Det innebär att barnmorskan håller emot när barnet är på väg ut. Då kan man minska risken för allvarliga brister.
Genom att införa nationella riktlinjer i Norge har man halverat mängden allvarliga bristningar i samband med förlossning. Det är en dramatisk konsekvens. Det är många kvinnor som slipper ett livslångt lidande. Därför är det dags att vi i Sverige också inför nationella riktlinjer om aktivt perinealskydd.
Just den frågan går lite stick i stäv med tankegången att man själv ska bestämma över sin förlossning. En anledning till mängden ökade förlossningsskador kan vara att man vill föda sittande på huk eller på andra sätt, att man vill att det ska gå snabbt eller föda själv, och så vidare. Tyvärr visar forskningen att risken ökar.
Det gäller i det sista slutskedet. Det är bra att röra sig under förlossningen, men det är viktigt att det sista stadiet - krystskedet - inte sker alltför dramatiskt. Då ökar risken för allvarliga bristningar.
På den punkten borde man i nationella riktlinjer backa bandet lite och se till så att barnmorskan aktivt är med och styr förloppet, på samma sätt som sker i Finland och som numera också sker i Norge, för att minska riskerna.
Intressant är också en studie som visar att hälften av alla förlossningsskador antingen förblev oupptäckta eller i värsta fall till och med blev mörkade. Där framgick det att om man gör ett enkelt handgrepp precis efter förlossningen, ett handgrepp som barnmorskan gör i kvinnans underliv, kan man känna om det är allvarliga bristningar eller inte.
På det sättet skulle man kunna förhindra att skadorna förblir oupptäckta. Det förvärrar läget avsevärt om man inte opererar direkt. Det är tre saker som jag har tagit upp - klipp, aktivt perinealskydd, det vill säga att man håller emot när barnet är på väg ut, och det senaste jag tog upp, ett rutinmässigt handgrepp för att upptäcka allvarliga förlossningsskador.
Fanns det riktlinjer för dessa skulle vi bara därigenom kunna minska de allvarliga skadorna.