Malin Björk (C):
Vi debatterar här i dag betänkandet KU10 där konstitutionsutskottet granskar statsrådens tjänsteutövning och regeringsärendenas handläggning. Det brukar kallas KU:s höstgranskning och görs årligen.
Höstgranskningen röner inte alls lika stor uppmärksamhet som vårgranskningen, som bygger på de KU-anmälningar som kommit in under det gångna året och vars resultat dröjer ytterligare några månader. Jag vill redan i dag passa på att lyfta fram en särskild fråga som är en av dem som granskats närmare under hösten.
Jag tänker faktiskt enbart uppehålla mig vid den frågan, och det har flera andra också gjort. Det är en fråga som jag ser att vi i KU kan få anledning att beröra även när vi om några månader står här och debatterar vårgranskningen. Det jag särskilt vill uppehålla mig vid i dag är hur regeringens ärenden bereds.
Det stadgas i grundlagen, närmare bestämt i regeringsformen, att regeringen ska inhämta de upplysningar och yttranden som behövs från berörda myndigheter och kommuner och även från sammanslutningar och enskilda. Det kallas beredningskravet. Sedan är det upp till regeringen att bestämma om en utredning ska anförtros en kommitté, en särskild utredare eller en myndighet.
Regeringen kan också besluta att utredningsarbetet ska bedrivas internt inom Regeringskansliet. Oavsett vilken form som väljs för en viss utredning ska det underlag som tas fram skickas på remiss för att inhämta upplysningar och yttranden. Herr talman!
Generellt kan konstateras att när promemorior tas fram inom Regeringskansliet, till skillnad från när en kommitté eller särskild utredare tillsätts, blir processen snabbare och det ansvariga departementet har en helt annan kontroll över underlaget som tas fram. Men när man väljer den formen, ofta för att på kort tid ta fram en promemoria, finns en risk för att den juridiska analysen blir ytlig.
När sakkunniga eller experter inte är med under utredningen finns det risk att praktiska problem på det aktuella området inte belyses på ett allsidigt sätt. När dessa underlag sedan går ut på remiss blir det därmed svårare för remissinstanserna att väga motstående argument mot varandra.
Det här känns ju lite bekant, kanske för att vi nyligen debatterade ett lagförslag som hade tagits fram under brådska internt inom ett departement, nämligen lagförslaget om sekretess för elstöd. Herr talman! Redan under den förra höstgranskningen, alltså hösten 2021, granskade KU remissväsendet och dess utveckling över tid.
Det framkom då att en allt mindre andel av de underlag som remitterades var externt framtagna betänkanden från kommittéväsendet, samtidigt som det blivit allt vanligare att departement remitterade promemorior som utarbetats av tjänstemän inom Regeringskansliet.
KU fann att de remissunderlag som tagits fram inom Regeringskansliet i regel hade kortare svarstid och remitterades till färre instanser än de remissunderlag som utarbetats externt. I den här höstgranskningen fördjupas den bilden.
KU har i höst tittat på underlag som Regeringskansliet remitterat under en viss period för att se om det funnits några skillnader mellan departementen och om det skett några förändringar över tid.
Särskilt intressant är att se vilka överväganden som kan ligga bakom valet av remissunderlag, alltså valet mellan att lägga uppdraget på en extern utredare eller att utreda internt, och vilka fördelar respektive nackdelar som kan finnas med dessa olika typer av remissunderlag.
Det framgår klart av granskningen att remissunderlagen under den granskade perioden i allt större utsträckning tagits fram inom Regeringskansliet, alltså inte externt. Det kan finnas fördelar för en regering att remittera interna promemorior. Utredningsarbetet kan då komma igång snabbt jämfört med om man skulle ta fram ett SOU-betänkande. När det är bråttom att få till en förändring på ett visst område kan ju det behövas.
Samtidigt är utredningskapaciteten inom Regeringskansliet begränsad, och internt framtagna remissunderlag blir inte lika genomarbetade som till exempel betänkanden i SOU-serien. Dessutom saknar interna pm externa experter eller en bred representation av olika intressen. Med andra ord finns det risk att frågan inte blir allsidigt belyst. Herr talman!
Beredningskravet innebär att när ny lagstiftning ska föreslås ska frågan först beredas ordentligt och få en noggrann genomlysning av olika intressen av experter på området och av erfarna jurister som vakar över våra grundläggande rättigheter.
Det kravet är något att värna, dels för att få fram en robust lagstiftning som är väl förankrad och tar olika intressen i beaktande, dels - inte minst - för att få fram rättssäkra förslag med väl grundade konstitutionella överväganden. När hela KU i förra veckan besökte Riksdagens ombudsmän, JO, fick vi höra att JO före jul mottog ett remissunderlag som var framtaget internt inom Regeringskansliet under stor brådska.
JO fick två timmar på sig att svara på remissen. Det räckte inte för att få fram ett genomarbetat förslag i det här fallet eftersom det rörde väldigt komplicerad lagstiftning. JO gör inga hastverk. De tar sina uppdrag på stort allvar. JO avstod alltså från att yttra sig. Det är ett färskt exempel på hur beredningsprocessen gått till på sistone.
Vi i KU tittar bland annat på hur grundlagarna följs - däribland beredningskravet. Det är, enligt mig, ett uppdrag som det finns anledning att ta på stort allvar.