KBLab/rixvox huggingface dataset:
Berit Högman (S):
Inledningsvis säger statsrådet att vi inte ska använda skattepengar, att det är gammal socialdemokratisk politik. I nästa andetag nämner han aktörerna - kommuner, landsting och regioner. Därför undrar jag: Har kommuner, landsting och regioner någonting annat än skattepengar att använda sig av?
Om man bara ägnar en liten stund åt att se på kommuners och landstings ekonomiska prognoser framöver blir det alldeles uppenbart att det inte finns någon kassakista att ta ur. Det har vi diskuterat tidigare, arbetsmarknadsministern och jag. Prognoserna är nu nedskrivna ytterligare. Vi vet att det kommer varsel även i kommuner och landsting.
Ändå framhärdar statsrådet i att kommuner, landsting och regioner också ska ta ansvar för arbetsmarknadspolitiken, för regeringen tänker då rakt inte göra det. Det finns inte en arbetsförmedling som ännu fått något annat regleringsbrev, några andra direktiv än de som fanns tidigare och gäller de människor som varit arbetslösa länge och går i passiva åtgärder.
Det finns inga direktiv för att ta sig an den nya gruppen arbetslösa. Det finns tusentals människor som redan blivit arbetslösa utan varsel, utan trygghetsavtal. Dessa lämnar regeringen därhän och säger att nu får företag, kommuner eller landsting ta sitt ansvar. Det är en helt verklighetsfrånvänd bild av det som nu händer i vårt land, i hela landet.
Det är häpnadsväckande att arbetsmarknadsministern och hela regeringen framhärdar med den bilden. Jag vill återigen fråga: När kommer lösningarna? När kommer förslagen som gör att dessa företrädesvis unga människor - föräldrar, barn - kan ha en idé om hur livet ser ut framåt mars, april, juni, juli?
Vad är det för julhälsning arbetsmarknadsministern vill ge till dessa människor runt om i landet?
Berit Högman (S):
Jag tackar statsrådet för svaret. Vi har under ganska lång tid nu debatterat frågan om vad som händer med dem som drabbas av stupstocken i sjukförsäkringen. Det är en fråga som liksom tyvärr många andra frågor från regeringens sida kännetecknas av fort och fel.
Det var inte ens fem i tolv utan först en minut i tolv som vissa justeringar gjordes till det bättre, exempelvis a-kassornas möjlighet att schablonberäkna ersättningen. Det är någonting som var ett förslag redan vid remisshanteringen. Nu har det bara gått en månad med denna stupstocksreform.
Konsekvenserna är svåra att överblicka såväl på samhällsnivå som för enskilda individer. Vi kan dock konstatera att den kritik som vi hade och de brister som vi kunde förutse - som regeringen kallade för skrämselpropaganda - har besannats flera gånger om.
Men vi kan lämna det åt sidan och i stället se på det som händer framöver. Låt oss titta framåt! Jag och vi socialdemokrater är säkra på att det är viktigt att ta till vara varje människas förmåga till arbete. Man ska kunna arbeta till hundra procent av sin förmåga.
Vi kan konstatera att även Försäkringskassan hade fel i sin bedömning av hur många som skulle komma till Arbetsförmedlingen och av hur många som skulle begära ersättning från arbetslöshetskassan. Det har Eva-Lena Jansson förtjänstfullt varit inne på i sin interpellation, så det behöver inte jag ta upp. Det är inte riktigt alla som man hade förväntat sig skulle komma till Arbetsförmedlingen som verkligen kommer dit.
Vart de andra har tagit vägen är det ingen som vet. I ärlighetens namn ska jag ändå säga att det finns de som kommer och som har stor förväntan och förhoppning om att Arbetsförmedlingens introduktion ska vara det som leder till ett arbete med hundra procent av den egna förmågan.
Det finns också andra människor, som befinner sig utanför våra trygghetssystem. Min interpellation handlar just om en sådan grupp - om de människor som har blivit friskförklarade från Försäkringskassan men som själva inte ser sig som friska och arbetsförmögna nog att söka jobb över hela landet, att bryta upp, att flytta och att starta från början.
De har inte fallit på regeringens administrativa stupstock, men befinner sig ändå på ruinens brant både ekonomiskt och när det gäller framtidstro och känslan av att kunna reda sig själv. Ingen inkomst och ingen arbetsgivare - därmed ingen framtidstro.
Om regeringen menar allvar och är seriös i sin arbetslinje och i sina ambitioner för arbetslinjen vore det högst rimligt att även dessa personer blev erbjudna arbetslivsintroduktionen under tre månader.
När man möter dem, vilket jag har gjort, är det svårt att se och nästan obegripligt i vilken fålla de ska hamna för att få hjälp av dessa institutioner. Försäkringskassan har skickat i väg dem till någon annan, men det är ingen som kan svara på vem denna någon annan är. Jag hoppas att statsrådet kan ge mig vägledning och tala om vem någon annan är.
Berit Högman (S):
Jag ifrågasätter inte arbetslivsintroduktionen i den här interpellationen. Men statsrådet missar den grupp som jag talar om, nämligen de som har fått tack och adjö från Försäkringskassan, inte med hjälp av stupstocken, det vill säga att deras dagar är slut, utan därför att Försäkringskassan har sagt att de är friska, men som individer uppfattar de inte att de är rustade för arbetsmarknaden.
Det är inte alls ovanligt att den gruppen personer hamnar i kolumnen övrigt på Arbetsförmedlingen. De får inte alls det stöd som statsrådet pratar om. Man måste se verkligheten. Jag påstår att om statsrådet och jag står för en arbetslinje som säger att vi ska ta till vara människors vilja till arbete är det för mig obegripligt att man inte öppnar arbetslivsintroduktionen också för dessa människor.
Det kan i ärlighetens namn skilja väldigt lite. Man kan råka bli friskskriven den 28 december. Då får man inte rätt till det, men blir man utslängd ur försäkringen den 1 januari får man rätt till det. Vad är det för individfokus? Vad är det för arbetslinje? Vad är det för människosyn som speglar ett så stelbent administrativt sätt att se på det vi båda säger oss eftersträva, nämligen alla människors rätt till ett arbete?
Berit Högman (S):
Det är bra att statsrådet säger att han är beredd att följa detta och se över det. Min bild är att medan arbetsgivarna i allt ökande takt söker efter superarbetskraften söker Arbetsförmedlingen efter superarbetsplatsen, det vill säga bra arbetsplatser där man har tid, resurser, utrymme, kraft och möjligheter att ta emot människor som inte är högpresterande.
Runt påsk är det ett stort gäng som är färdigt med sin arbetslivsintroduktion. Jag har inte träffat någon arbetsförmedlare som känner sig trygg med vad som ska hända efter påsk. Hur ser livet ut efter påsk? Slutligen måste jag ställa en fråga till statsrådet. Låt oss se bortom slagorden, verkligheten och det rosenskimrande som regeringen gärna vill måla upp.
Hur ser statsrådet på de reella möjligheterna att finna dessa arbetsplatser? I vårt budgetförslag har vi ett gammalt men väldigt bra och konkret exempel på vad man kan göra, nämligen 10 000 fler lönebidrag. Vi har ett innovativt exempel, och det är upphandling av arbetsplatser för att få arbetsgivare som är väl rustade och absolut vet vad de ger sig in på för att hjälpa människor tillbaka till arbete.
Därför blir frågan: Tycker arbetsmarknadsminister Littorin också att detta är ett väldigt bra förslag och är beredd att genomföra det?
Berit Högman (S):
När det gäller målen är det bra att Arbetsförmedlingen har mål, men man måste också tänka över dem - vad syftar de till? - så att man inte mäter insatserna utan faktiskt resultatet. Det är det som är bekymret med coacherna, nämligen att de får sina 9 000 för insatsen, och insatsen kan vara ett telefonsamtal var fjortonde dag. Det är inte en ung människa betjänt av.
25 procent av de unga arbetslösa saknar fullständig gymnasieutbildning. Det vore otroligt mycket mer effektivt att satsa på komvux, folkhögskola och alla andra utbildningsformer för dessa unga människor. Det skulle vara varaktigt. Jag träffar arbetsförmedlare runt om i landet som har svårt att dölja sin frustration över att inte räcka till.
Samtidigt som de ser att verktygslådan innehåller en hel del är den inramad av en rad regler. Statsrådet var själv inne på detta i debatten med Lars Lilja. Om det är så, som det står i det skriftliga svaret från arbetsmarknadsministern, att han har stark tilltro till Arbetsförmedlingens förmåga måste han se till att det också är en frihet under ansvar. Varför får en arbetsmarknadsutbildning inte vara över tre månader?
Vi vet att vi har strulpellar - och jag använder ordet med kärlek och omtanke - för vilka det tar längre tid än tre månader att åter komma in på framtidsvägen.
Men eftersom varje insats är så kortsiktig, svår att koppla ihop och ersättningssystemen inte harmoniserar kan inte den bästa arbetsförmedlare, coach eller socialsekreterare sätta ihop det som krävs för att strulpelle ska känna att innan han är 22 vet han vad han vill med sitt liv.
Det är den möjligheten och den friheten under ansvar som måste ges, och jag är säker på att både arbetsförmedlare, coacher och socialsekreterare är beredda att ta den om de bara får chansen. Reglerna är dock alldeles för småttiga och inte tänkta för det målet. Arbetsförmedlingen ska inte mäta enbart insatser utan måste även mäta resultat på individnivå. Då får vi också ett annat utfall.
Det är ungefär som att polisen visserligen kan mäta antalet utandningsprov men det säger ingenting om hur narkotikahandeln på gymnasieskolan intill ökar. Man måste förhålla sig till verkligheten. Det är oerhört viktigt. De exempel jag tog upp, bland annat att inte göra avdrag på aktivitetsstödet om någon vill deltidsstudera för att öka sin kompetens för att sedan kunna gå vidare till högskolan, allt sådant leder framåt.
Då kommer människor att kunna känna att det är meningsfullt att gå till Arbetsförmedlingen, att där finns människor som hjälper dem. Det är inte meningsfullt att få en coach och två telefonsamtal på fjorton dagar. Det leder inte till att människor har tilltro till arbetsmarknadspolitiken, något som jag är säker på att både statsrådet och jag vill att de ska ha.
Berit Högman (S):
Det är klart att det är frustrerande att det finns resurser samtidigt som arbetsförmedlarna inte hinner med. De tvingas bli byråkrater för att administrera ett experiment med bland annat coacherna.
Riksrevisionens utvärdering visar att Arbetsförmedlingens interna personal klarade jobbet bättre än de externa coacherna, men trots att det brinner i knutarna ges de inte möjlighet att få göra detta arbete fullt ut.
Det är märkligt att regeringen i detta fall är jätterädd för att det inte ska vara rättvist, att det ska uppfattas som orättvist om en arbetslös ung person får läsa matte och engelska på komvux. Det är inget som helst problem i orättvisan att 10 procent av dem som har fått sänkt skatt har fått 60 procent av de sänkta skatterna. Det kan man svälja hur lätt som helst.
Men när det handlar om att en arbetslös ung person skulle få en bra start i livet är problemet rättvisa. Det är en otroligt märklig syn på både människa och samhälle. Mitt råd till arbetsmarknadsministern är: Ligg inte kvar i vänteläge! Kör inte på tomgång! Det är inte bra för vare sig motorn eller miljön. Lägg i en överväxel! Nu är det bråttom.
Vi har inte råd att tappa unga människor i långvarig arbetslöshet. Konsekvenserna i samhället för detta är långt större på invidbasis. Det handlar om stora klyftor som skapar väldigt långvariga och djupa sår hos både människor och samhälle.
Det är en arbetsmarknadsministers uppgift att motverka det med alla till buds stående medel.
Berit Högman (S):
Jag kom inte hit till kammaren i dag för att ha en skattepolitisk debatt. Jag kom hit för att ha en debatt med arbetsmarknadsministern om åtgärder mot arbetslösheten, särskilt när det gäller de långtidsarbetslösa. Vi socialdemokrater är övertygade om att det finns fler möjligheter i Sverige än vad regeringen ger våra unga människor.
Och vår första prioritet är jobben. Arbetsmarknadsministern kanske inte hann med men får nu ännu en chans att svara på frågan: Varför vill arbetsmarknadsministern och regeringen att människor som kommer in i fas 3 i den så kallade jobb- och utvecklingsgarantin ska hamna i en total återvändsgränd?
Anser arbetsmarknadsministern att det är rimligt att en arbetsgivare får mer i ersättning för att ta emot arbetskraften än vad arbetskraften får för att utföra 40 timmars arbete i veckan?
Finns det någon rimlighet i att en människa som utför ett arbete 40 timmar i veckan inte ska ha någon chans att inom arbetsmarknadspolitikens ram ta sig ur sin situation? Varför stänger regeringen alla dörrar för den grupp som behöver arbetsmarknadspolitiken allra bäst?
Om man försöker gå i deras sandaler blir diskussionen om en kilometerskatt tämligen ointressant. Jag förstår att arbetsmarknadsministern just nu är en företrädare för åkeriföretagen. Jag vill vara en företrädare för framtiden, så att vi också överlämnar en framtid till våra barn och barnbarn.
Berit Högman (S):
Många förslag från den borgerliga regeringen har upprört mig, men få har upprört mig så mycket som detta. Det kan inte tolkas som något annat än ett försök att tysta en önskvärd debatt.
Jag tror inte alls att det är en slump att det är tidskrifter som Arena, Expo, Pockettidningen R och Bang som riskerar att bli utan detta samhällsstöd om förslaget går igenom. Det är tidskrifter som är samhällskritiska. Det är tidskrifter som tar upp djupa orättvisor och de sköra människornas vardag på ett eller annat sätt.
Inte sällan är det också tidskrifter som kritiserar de styrande i samhället.
Min fråga till kulturministern måste bli: Är det inte rent av pinsamt att en regering 2009 i ett land som Sverige lägger fram ett förslag som innebär att röster som kan kritisera regeringen avsiktligt ska tystas?
Ett annat regeringsparti har talat om Sveriges radikala elit som ett hot mot samhällsutvecklingen. Frågan är om det partiet och dess partiledare har haft för stort inflytande på den kulturproposition som regeringen har lagt fram.
Berit Högman (S):
Jag är, precis som Gunilla, rätt säker på att det finns många i vårt samhälle som har reagerat på det här förslaget. Jag vet att kulturministern fick en fråga på bokmässan i Göteborg. Kulturministern svarade: Det finns anledning att lyfta fram de rena kulturtidskrifterna. Jag tycker att den nuvarande definitionen är väl bred.
Jag kan inte tolka det på annat sätt än att det är okej att skriva om de sköna konsterna - särskilt på de statliga institutionerna - men det är inte okej för var och en att behålla rätten att definiera vad som är kultur, vad som är samhällsdebatt, vad som är den fria tanken och vad som är det fria ordet.
Detta tyder på en repressiv och kontrollerande kultursyn som är främmande i ett öppet demokratiskt samhälle 2009. Jag instämmer i Gunillas fråga.
Berit Högman (S):
Anledningen till att jag som sitter i arbetsmarknadsutskottet ställer den här frågan är, förutom att jag är folkkyrkovän, att riksdagen har bestämt att det här är en arbetsrättslig fråga, och ärendet ska således hanteras i arbetsmarknadsutskottet. Jag återkommer till det så småningom.
Statsrådet svarar att stat-kyrka-reformen innebar att de kyrkliga kommunerna förlorade sin kommunstatus och att Svenska kyrkan även i övrigt lämnade det allmänna. Vi har fortfarande en kyrkolag i vårt land, Svenska kyrkan har fortfarande huvudansvaret för till exempel huvuddelen av begravningsväsendet och vi har en svensk kyrka som faktiskt är ålagd att hålla öppna kyrkobyggnader, för att ta några exempel.
Jag är naturligtvis besviken på svaret. Vi har val till Svenska kyrkan där många politiska partier finns representerade. För oss socialdemokrater var kyrkovalet en framgång. Vi kan konstatera att vi har allt fler yngre personer som vill vara med och påverka en öppen folkkyrka.
Enligt uppgift från Svenska kyrkan själv finns det 45 000 förtroendevalda inom Svenska kyrkan. Det är inte ett fåtal människor vi pratar om. I det sammanhanget ter det sig väldigt märkligt att regeringen inte ens verkar bry sig om att fundera på hur detta demokratiska engagemang ska kunna utövas i praktiken.
Det är genom engagerade folkvalda som vi fullt ut kan förverkliga Svenska kyrkan som en öppen och demokratisk folkkyrka. Vi tycker att det är hela folkets angelägenhet och att den också ska ses som en mötesplats för alla, även för dem med skiftande religiös bakgrund.
Vi vill se denna folkkyrka som en ledande part i arbetet mot rasism, antisemitism och islamofobi. Det är därför som kyrkorna som byggnader är så viktiga mötesplatser för oss människor. Det finns 45 000 förtroendevalda, och vi har haft en särlagstiftning som upphör.
Om det nu visar sig att just möjligheten att utöva sitt uppdrag som engagerad förtroendevald minskar till följd av att lagstiftningen upphör, tycker inte statsrådet då att det är ett bekymmer?
Vill vi inte ha en kyrka som leds av engagerade förtroendevalda och inte enbart av kyrkligt anställda eller människor som med ålderns rätt har slutat att arbeta? Är det ett bra sätt att leda en stor folkrörelse - det är så jag vill se den svenska folkkyrkan - in i framtiden?
Framför allt, om vi återgår till arbetsrätten: Borde det inte vara så att alla uppdrag som man väljs till på politiskt mandat ska vara föremål för en likartad lagstiftning?
Är det rimligt att statsrådet och jag, liksom kommunfullmäktiges ledamöter och landstingsmännen och -kvinnorna har en lagstadgad rätt att utöva våra politiska uppdrag, men att man om man är socialdemokrat, centerpartist eller kristdemokrat i kyrkan inte har något juridiskt stöd för att vara det? Vilka överväganden har regeringen egentligen gjort?
Vilket underlagsarbete har man gjort när man så kategoriskt säger nej till att se över och eventuellt förlänga den befintliga lagstiftningen?
Berit Högman (S):
Jämförelsen med andra trossamfund haltar i den bemärkelsen att det mig veterligt inte finns något annat trossamfund som väljer 45 000 förtroendevalda genom val där de politiska partierna utser sina kandidater.
Jag återkommer till att det är en arbetsrättslig fråga och vi har en lagstiftning som säger att är du partipolitiskt vald på ett antal andra nivåer har du ett lagstadgat stöd i rättigheten att vara ledig. Det har man inte här. Då kan jag bli bekymrad bland annat när jag läser den här departementsskrivelsen om att minska möjligheten för fackligt aktiva att vara lediga från jobbet.
Det är väl snart bara en fråga om tid tills vi andra politiker inte heller ska kunna vara lediga från jobbet. Det är klart att vi ser framför oss att är du undersköterska eller jobbar på hotell eller restaurang på obekväm arbetstid är du per automatik diskvalificerad från att ta uppdrag som ligger på sådana tider.
Att göra jämförelser med idrottsrörelsen eller en annan ideell förening tycker jag är djupt haltande i förhållande till att vi faktiskt fortfarande har en kyrkolag och att vi faktiskt fortfarande har ett slags kontrakt mellan staten och kyrkan som ålägger kyrkan att ha ett uppdrag bland annat för begravningsväsendet. Det uppdraget kan vi aldrig lägga på idrottsrörelsen.
Det som talar för en förlängning är att man inte ska luta sig tillbaka.
Vi har gett kyrkan ett utrymme som folkkyrkan ska ha, men då borde vi också värna om just det unika, och det är det demokratiska styrsättet. Jag vill inte se en kyrka som styrs av civilanställda, av präster eller enbart av pensionärer.
Jag vill se en kyrka som är till för alla människor i samhället, och det rimliga vore att regeringen åtminstone prövade om det finns möjlighet att jämställa lagstiftningen för andra politiska uppdrag också för dessa 45 000 förtroendevalda.
Berit Högman (S):
Jag vet inte om jag ska beklaga det, men jag tror att vi stundom lever i skilda världar. Jag har varit med om att välja in en ung kvinna i kyrkomötet, och jag vet att hon kommer att ha problem med att, utan lagligt stöd i ryggen, kunna delta och utföra sitt uppdrag.
Jag skulle kunna namnge en rad människor som fått uppdrag i kyrkofullmäktige och på andra ställen som har ett alldeles vanligt arbete med en alldeles vanlig arbetsgivare som förutsätter att man har rätt att ta ledigt från jobbet för att utföra sitt uppdrag.
Så blir inte fallet för dessa, och risken är stor att vi överlåter det som vi, och även Hans Wallmark, säger ska vara demokratiskt valt. Skaran som kan väljas in kommer att reduceras till att omfatta civilanställda i kyrkan, äldre människor och sådana som Hans Wallmark, som inte behöver bekymra sig om hur de ska ta sig till sina kyrkliga aktiviteter.
Det är synd att statsrådet säger att frågan inte har väckts tidigare. Nej, det är inte särskilt länge sedan vi hade kyrkoval. Det är heller inte särskilt länge sedan vi konstaterade att det finns ett nytt engagemang hos många yngre och därmed yrkesverksamma människor som de facto valdes in.
Det är definitivt fel att skapa en motsättning mellan denna lust till engagemang och andra kyrkliga organisationer eller organisationslivet över huvud taget. Jag och Socialdemokraterna tillhör dem som tycker att det är helt rätt att politiska partier ställer upp i kyrkovalet. Vi gjorde det och nådde också stora framgångar. Jag konstaterar att statsrådet och regeringen inte har något intresse av att utveckla frågan. Det beklagar jag djupt.
Berit Högman (S):
Jag har egentligen ingen replik, utan jag vill bara uttrycka vår och min uppskattning över de redogörelser som du har gjort för Kristdemokraternas del och som också ni andra på den borgerliga kanten har gjort. Ni har visat intresse för att ha ett brett public service framöver. Det bäddar för att vi i utskottet kan ha en konstruktiv diskussion om framtiden för Sveriges radio och tv.
Jag noterar dock att Gustaf Hoffstedt fortfarande försöker få Vänstern med sig i något slags iver att inte gilla sponsringsspåret. Jag tror inte att han nådde någon framgång här i kväll. Jag tycker att debatten också har visat att vi är väldigt många som står för ett brett utbud inom public service som når svenska folket. Det var bara det jag ville säga.
Berit Högman (S):
August Strindberg är en portalfigur i svensk litteratur- och kulturhistoria som är väl värd att ihågkommas. Han var lyriker, dramatiker, prosaist och dessutom konstnär - som det sistnämnda mest känd efter sin död. År 2012 är det alltså 100 år sedan August Strindberg gick bort.
Vi tycker att det är viktigt att ihågkomma detta och att, precis som kulturministern sade, också spegla det i samtiden. När vi i dag ser exempelvis vad som händer i Egypten när det gäller kampen för rättigheter vet vi att August Strindberg var en företrädare och pionjär när det gällde kvinnlig rösträtt.
När Arvid i Röda rummet strävar efter frihet och sanning i stället för pengar och ära kanske det är ett diskussionsämne så viktigt som något i ett väldigt hårt och kommersialiserat samhälle. Visst finns det mycket av August Strindberg som kan speglas i nutiden. Det är också mot bakgrund av det som vi tycker att regeringen är snål i frågan.
Min första fundering är om det ändå inte vore önskvärt att vi hade några sorts gemensamma principer. Tittar vi på de resurser som regeringen gav till Ingmar Bergman så var det i en större storleksordning.
Ser vi vad den socialdemokratiska regeringen gjorde, och då var det ändå 300-årsminnet av Carl von Linné, är det klart att det är gigantisk skillnad mellan 200 000 kronor och 27 miljoner.
Om jag förstår det rätt är den miljon som statsrådet hänvisar till och som finns på Kulturrådet egentligen 1 miljon mindre till läsfrämjande insatser, för det är från det kontot som dessa pengar är tagna.
I takt med att man lägger uppdrag på institutioner utan att tillföra resurser innebär det också en svårighet för institutionerna att planera, och det är faktiskt inte givet att man skapar mer kultur och mer glädje av detta. Min första fråga är alltså: Finns det inte anledning att se till att vi har ett likartat förhållningssätt, oavsett vem det handlar om?