KBLab/rixvox huggingface dataset:
Axel Darvik (FP):
Miljöpartiet undrar om vi inte ser möjligheterna med teknikutveckling. Då skulle jag vilja ställa frågan: Vem är det som ser möjligheterna egentligen?
Jag ser många möjligheter, framför de som har dykt upp i och med den effektivisering av kärnkraften som har skett och som har gjort den säkrare. Frågan är vem det är som kör med skygglappar. Miljöpartiet har ju bedrivit en ideologisk inkvisition mot kärnkraften under många år, och det har definitivt inte fört den här frågan framåt.
När det börjar att dyka upp realistiska alternativ välkomnar jag dem också. Vi har en basindustri i Sverige. Den har en investeringscykel på ungefär 20-25 år innan man måste förnya sina anläggningar. Då måste Sverige som land kunna erbjuda konkurrenskraftiga förutsättningar för basindustrin.
Råder det en stor osäkerhet kring hur det ska gå med Sveriges energiproduktion och vilka förutsättningar som ska gälla för den, ja, då är det klart att frågan om vi kan behålla basindustrin dyker upp. Vad vi ser nu är att Sverige exporterar stora mängder pengar som i stället borde investeras i det här landet.
Det är ett tecken på att basindustrin inte vågar att investera i nya anläggningar. Gör man inte det kanske man passerar bäst-före-datum och tvingas kanske att lägga ned. Vindsnurror och solpaneler i alla ära, Mona Sahlin, men på 25 år har de inte lyckats att åstadkomma mer än några tusendelar av det energibehov som Sverige har.
Jag vill inte att man i stället ska bygga ut fossila bränslen. Jag vill att man ska kunna behålla produktionen, jobben och miljömålen i Sverige och ge förutsättningar för att de ska kunna uppnås.
Axel Darvik (FP):
Vi har en budgetdebatt i dag som handlar om utgiftsområde 16 Utbildning och universitetsforskning. Då kan man tro att vi bara ska prata om pengar, men så är det inte. Pengarna är kanske inte det absolut viktigaste i dag när det gäller skolan, mycket viktigare är den politik som förs.
Det är där vi hittar de riktigt stora bristerna i dag. Det finns en politik som inte håller måttet. Där vill vi från Folkpartiet se förändringar, en politik där man sätter kunskapsmålen i centrum, att man får en arbetsro, en tidig och välfungerande utvärdering och att kvaliteten garanteras i skolan.
Jag tog upp i mitt anförande de alarmerande rapporter om förkunskaperna som kommer från universitetslärare och från internationella undersökningar som visar att vi just nu befinner oss på ett sluttande plan där kunskaperna blir sämre och sämre hos eleverna. Det är mycket allvarligt.
Ett problem är att man på gymnasiet också ser sådana tendenser. Hur möts detta? Jo, det möts genom att en hel del elever via taktiska val väljer hobbykurser av typen festfixning, drinkblandning, blomsteruppsättning eller annat i stället för de viktiga ämnen som de skulle behöva.
I den framtida gymnasieskolan, som just nu håller på att utformas, kan man exempelvis på det naturvetenskapliga programmet i stället för biologi, fysik och kemi välja hållbar utveckling, filosofi och psykologi. Det är att urholka skolan. Det är inte konstigt i så fall att förkunskaperna blir sämre. Vad vill ni göra åt det?
Axel Darvik (FP):
Anledningen till att Folkpartiets väljare ger oss ett starkt stöd är väl att de inte gör samma tolkning som skolministern gör.
Folkpartiet driver en politik för framtidens skola där vi ser de misstag som regeringen har begått och vill åtgärda dem, där vi vill satsa på en skola som verkligen håller en väldigt hög kvalitet och som också garanterar eleverna de förkunskaper de behöver för vidare studier eller studier på gymnasiet och så vidare.
Var inte, skolministern, orolig för alliansens politik. Det kommer ett gemensamt förhandlat program med en gemensam skolpolitik. Jag vet att Socialdemokraterna gärna vill se detta och inspireras av detta, och det ska ni få lov att göra när tiden är mogen.
Men just nu vill jag ändå fråga: Vad gör skolministern för att se till att vända trenden? De åtgärder som han presenterade här är inte någonting som går i den riktningen. Han pratar om lärlingsutbildningar som ska ge högskolebehörighet. Det är sådana motsättningar att man häpnar när man hör det. Det är inte en riktig individualisering av utbildningen.
Aldrig pratar skolministern heller om det våra förslag handlar om. Nej, det behöver ses till att vi kan garantera att de utbildningar som ges håller en hög kvalitet. Då måste vi också se till att ett program har ett innehåll som verkligen leder fram till målet.
Det ska inte försvinna eller urvattnas genom hobbykurser eller olika möjligheter att välja bort. Jag undrar om inte skolministern vill göra någonting åt detta.
Axel Darvik (FP):
Jag börjar med att tacka för svaret från utbildningsministern. Som liberal vill jag naturligtvis alltid sätta studenternas frihet som utgångspunkt för vår politik. Om man ska ha verklig frihet som student är det viktigt att utbildningen har en hög och bra kvalitet.
Bra kvalitet ger möjlighet att få ett arbete efter det att man har tagit examen, ett arbete som gör att man kan försörja sig och därmed också betala för en bostad. I framtiden möter vi en hel del utmaningar. Globaliseringen är en sådan utmaning.
I dag ser man mycket globaliseringen som ett hot i Sverige, men globaliseringen är också en möjlighet. Det är en möjlighet som kan glida oss ur händerna om vi inte blir bättre än i dag. Vi måste vara mer finurliga, mer flitiga och mer företagsamma i Sverige om vi ska kunna klara av att vända hot till möjligheter i globaliseringens tid.
Kvaliteten i utbildningen är ett absolut krav. Det är därför som vi i Folkpartiet skjuter till extra pengar för att just satsa på kvalitet och forskning. Vi vill satsa 1,4 miljarder på att höja kvaliteten utöver det som regeringen föreslår.
Om man tittar på siffrorna, oavsett vilket basår man väljer, har det skett en mycket kraftig expansion av antalet platser på högskolan men endast en obetydlig marginell ökning av antalet lärare. Tidigare kunde man se individen i undervisningen på högskolan.
Individen har i stället blivit en svart prick långt bak på bakersta bänken i en enorm föreläsningssal. Det är självklart att det får effekter på kvaliteten. Jag pratade med en student i går som berättade om sin tiopoängsuppsats som han höll på att skriva.
Handledningen under de tio veckorna begränsade sig till två timmar totalt per uppsatsgrupp. Vi har en hel del väldigt duktiga lärare, kompetenta forskare som undervisar. Men man kan inte bara vara duktig på att ha kunskap. Man måste också vara duktig på att kunna föra ut kunskap.
Pedagogiken har en stor betydelse just när det gäller att kunna entusiasmera. Då tror jag att det behövs ett belöningssystem med utmärkelser och också att man motiverar genom löneförhöjning. Oavsett vad man tycker om det så är pengar en väldigt viktig drivkraft för människor.
Jag vill också säga någonting om praktiken som jag tycker är oerhört viktig. I dag ser vi ett kontaktproblem mellan arbetsmarknaden och studenterna. Väldigt många studenter går rakt ut i arbetslöshet efter examen. Det är viktigt att det blir en bättre kontakt mellan arbetsmarknaden och studenterna. Då är praktiken avgörande.
Detta visar också Hans-Olov Olsson som har gjort en rapport för Iva. Jag hoppas att ministern vill göra någonting åt detta och stärka praktiken.
Axel Darvik (FP):
Det finns en rad felaktigheter i det som utbildningsministern säger. Jag har också tittat på vad Högskoleverket säger när det gäller antalet lärare. Jag har tittat i de årsredovisningar som finns. Man medger att det är en viss felmarginal i årsredovisningarna.
Från och med 1995 till och med 2004 har det ökat med något hundratal till att i dag ligga på 21 033 lärare. Samtidigt har antalet studenter ökat, som utbildningsministern sade, med över 100 000. Det är självklart att det får effekter på kvaliteten.
Det är en underfinansierad utbyggnad som man har gjort av högskolan. Dessutom ger utbildningsministern en helt felaktig bild av Folkpartiets budgetförslag. Jag tycker att det är mycket allvarligt att ministern inte är bättre insatt. Folkpartiet dränerar inte på något sätt den högre utbildningen. Det är tvärtom ministern som står för den typen av politik.
Vi tillför pengar. Vi gör en kraftig markering. Om ministern vill hävda något annat får han läsa på bättre innan han kommer med sådana påståenden. Jag vill återgå till det som interpellationen handlar om. Den handlar om att stärka pedagogiken i undervisningen och om praktik.
När det gäller att stärka pedagogiken för att höja kvaliteten verkar det som om utbildningsminister Leif Pagrotsky inte ser någon skillnad mellan piskor och morötter.
Att uppmuntra lärare och ge dem möjlighet att satsa på en pedagogisk karriär tror jag som liberal är ett bättre sätt att motivera lärare än att försöka piska fram det. Jag vill sedan uppehålla mig vid det som jag tror är absolut viktigast just nu, nämligen att skapa bättre kontakt mellan arbetslivet och studenterna.
Det är praktik jag pratar om. Jag har bett riksdagens utredningstjänst att ta fram siffror på detta. De säger att så sent som 2002 var det 50 000 studenter som hade någon form av praktik under sin utbildning. 5 000 av dem var högskoleingenjörer, 4 000 av dem var civilingenjörer.
När riksdagens utredningstjänst nu gör en enkät har samtliga ingenjörer blivit av med sin praktik på grund av de lagar som finns i landet. Det tycker jag är allvarligt. Man har gjort en sådan tolkning av högskoleförordningen att det inte längre blir tillåtet att kräva praktik om den inte är poänggivande.
De 9 000 blivande ingenjörerna får inte längre praktik. De får inte den kontakten med arbetsmarknaden. Det tycker jag är allvarligt. Det finns en fabrik på Skaraslätten - jag har berättat om detta tidigare. Den är underleverantör till fordonsindustrin.
Ägaren för fabriken har sagt: Enda chansen att det kommer in en civilingenjör i mitt företag är att han gifter sig med min dotter. Den inställningen är mycket allvarlig. Det behöver komma in en civilingenjör. Då behövs det praktik så att man får en bättre koppling och förstår varför det är viktigt.
Axel Darvik (FP):
När det gäller praktiken, som jag tycker är oerhört väsentlig, haltar faktiskt utbildningsministerns resonemang väldigt kraftigt. Dessa 9 000 ingenjörer har ju nu ograverat blivit av med sin praktik. Utbildningsministern tycker inte att politiker i Stockholm ska lägga sig i och bestämma över detta. Nej, men gladeligen har man slagit möjligheterna till praktik för dessa blivande ingenjörer i spillror.
Det gör man gladeligen från Stockholm genom lagar och förordningar, och det tycker jag är väldigt allvarligt. Jag förstår inte hur konsekvensen i det resonemanget hänger ihop. Jag tycker i stället att vi bör utöka praktiken. Nu har 9 000 studenter blivit av med den, men redan innan dess var det alltför få av studenterna som hade praktik.
Jag skulle gärna se att alla studenter på alla utbildningsprogram där så är möjligt får praktik. Man kan utforma detta på olika sätt. Ibland är det poänggivande; ibland lägger man det som ett krav för att få ut examen. Det beror också på hur man ställer upp från näringslivet. När det gällde civil- och högskoleingenjörerna ställde ju näringslivet upp.
Man var beredd att betala för praktiken. Det var ett mycket bra system.
I rapporten Made in Sweden från Ingenjörsvetenskapsakademiens projekt Produktion för konkurrenskraft, som den förre Volvochefen stod bakom, handlar den avslutande punkten om hur man ska kunna behålla produktionen och konkurrenskraften i Sverige, och där tar man just upp praktikens betydelse. Jag delar fullt ut det synsättet.
Jag hoppas verkligen att utbildningsministern kan tänka om på den här punkten.
Axel Darvik (FP):
Jag tror inte att vi kommer att komma överens om allting här i dag, Lena Hallengren och jag. Och det kan man väl känna lite grann på tonen. Men en del av problemen kanske vi i alla fall kan bli överens om. För att ta lite historik: Hösten 1990 tillsatte regeringen en kommitté som skulle ge utmärkelser till de bästa myndigheterna i landet. Utmärkelsen hette Kronorna bland verken. Det är lite ordvitsigt.
1991 fick CSN utmärkelsen tillsammans med tre andra myndigheter. Men några år senare växte problem på CSN. Man kan säga att löven föll av CSN vid det laget. Man blev föremål för granskning tre gånger av Riksdagens revisorer. Situationen har blivit bättre sedan botten men det finns fortfarande vissa problem.
Om inte Lena Hallengren litar på mig så är det så att i onsdags, när riksdagen debatterade just studiemedlen, skrev Socialdemokraterna och Vänsterpartiet, inte Miljöpartiet i det här fallet, att målet för studiemedelsadministrationen enligt regleringsbrevet för 2004 var att den genomsnittliga tiden för handläggning av ärenden skulle minska. Detta mål uppnåddes inte.
I årsredovisningen från CSN har man där också ett nöjd-kund-index. Föga smickrande hamnar man på 51 på en hundragradig skala. Det som studenter upplever sig som minst nöjda med är tillgängligheten, insynen och inflytandet. Lite bättre är det när man bedömer kompetensen och webbtjänsterna som CSN erbjuder.
Man kan i alla fall säga att studenternas uppfattning om CSN lämnar en hel del övrigt att önska. Enligt det förslag som jag och Folkpartiet har vill vi inte överlåta myndighetsbeslut till någon annan, utan beslut om statlig borgen och bidrag måste ligga på en myndighet. Men lånen behöver inte skötas av CSN.
Som liberal tror jag på marknadskrafterna. Det gör jag för att det är ett system där konsumenten och kunden alltid står i centrum. Företag som inte bryr sig om sina kunder eller konsumenter överlever inte, helt enkelt. Jag tror därför också att en konkurrens mellan långivare ger bättre service. Det ger också möjlighet till bättre villkor.
Studiestödsräntan förra året var 2,3 %. Men den här räntan ger inte möjlighet till några avdrag och motsvarar därför en ränta på ungefär 3,28 %. Det är långt över den bankränta som banker ger oprutat till sina bolånekunder.
Lena Hallengren får gärna förklara vad hon menar med att det är en subvention som man ger. För mig är det snarare så att man tar lite extra. Sedan säger hon också att det inte finns några banker som skulle ställa upp på detta. Det är konstigt, för Finland och Sverige är ju inte så olika som länder.
Staten är till och med väldigt stor delägare i en bank, Nordea, som har Sverige och Finland som sina huvudmarknader. Att Nordea skulle göra så olika bedömningar i Sverige och Finland tycker jag verkar väldigt konstigt. Lena Hallengren får nog komma med bättre argument för att kunna avslå ett sådant här förslag.
Axel Darvik (FP):
Vi börjar bli hyfsat överens om de problem som finns. Att bara titta på hur man genomsnittligt har skött sig på CSN ger inte alltid en helt rättvisande bild. Vissa grupper har stora problem. Det gäller bland annat dem som studerar utomlands. Där sackar man efter väldigt och har ett komplicerat system.
De hamnar många gånger i en rävsax där man inte får några studiemedel och tvingas leva på sparade pengar eller luft under lång tid. Det gäller att man klarar alla studenter. Alla ska garanteras att inom tre veckor ha chans att få sina ärenden handlagda. Det är något annat än att bara räkna genomsnitt.
Därför drev en majoritet i riksdagen igenom att man skulle ha detta krav och att man annars skulle vara tvungen att betala straffavgifter till de studenter som blir drabbade. Fru talman! Det är uppenbart att Lena Hallengren och jag har olika ideologiska ingångsvinklar. Lena Hallengren har ett socialdemokratiskt socialistiskt tänkande.
Jag har ett mer liberalt. Hon säger att det alltid är marknaden som bestämmer villkoren. Det är inte så det fungerar. När man ger sig ut på ett torg för att köpa frukt eller liknande får man välja. Det är ju konsumenten som bestämmer. Vilken frukthandlare ska jag gå till? Den som ger mig den bästa kvaliteten till det bästa priset är den som man oftast väljer.
Därför tycker jag att studenter ska kunna gå mellan olika banker och välja den som ger den bästa servicen, de bästa villkoren med den lägsta räntan och de lägsta avgifterna. Ett marknadssystem pressar ju inte upp priserna. Ett marknadssystem visar sig alltid pressa ned priserna. Finns det bara en Konsumaffär att gå till får man ju höga priser.
Om det finns en Ica, en Vivo och en Netto i samma kvarter pressas ju priserna ned. Det är så det fungerar. Här har vi helt klart olika synsätt. Som liberal tror jag ju på marknadslösningar eftersom det är bra för kunderna, det är bra för konsumenterna och det är bra för studenterna.
Jag måste ändå få svar på varför det är så omöjligt att ha ett system som det finska. Där ställer staten upp som garant för lånen, men man överlåter till studenterna att själva välja vem som har de bästa villkoren. Det tycker jag skulle vara ett bra och sunt system.
Jag har inte fått några tydliga svar på varför det skulle vara så omöjligt att ha ett sådant system.
Axel Darvik (FP):
Jag menar ändå att man kan få en bättre service genom att man just får chansen att själv välja den modell som passar. Man kan träffas och sitta ned tillsammans med den person som handlägger ens ärende på banken och tala igenom hur man vill lägga upp villkor och vilka risker som man är beredd att ta och så vidare.
Med Lena Hallengrens system finns det bara ett sätt att lösa detta, en enda variant. Mig veterligen är det inte särskilt många kunder hos bankerna som klagar på att det är väldigt svårt att komma fram ens på telefon eller att det är helt omöjligt att komma in och träffa någon om man nu vill förhandla om sina lån. Och om man är missnöjd väljer man naturligtvis någon annan.
Men den möjligheten finns inte för studenterna i dag, utan det finns bara en enda lösning som man kan välja. Man kan konstatera att CSN just nu har en betydligt högre ränta än bankerna. Men det är klart att man kan räkna på olika sätt.
Men som det är nu får studenterna betala en högre ränta - 3,28 % är mycket högre än de 2,59 % som är den lägsta ränta som banker erbjuder i dag. Därför skulle jag gärna vilja veta varför det är så omöjligt att ha ett sådant här system.
Jag kan inte se så många andra anledningar än att Lena Hallengren sätter socialistiska dogmer framför en konkurrens så att studenterna skulle få de absolut bästa villkoren. Och det är det som är vår målsättning. Med en statlig borgen kan vi faktiskt garantera detta. Det är ingenting annat.
Sten Tolgfors (M):
Jag kritiserar inte att Barbro Holmberg diskuterar reglerna för ny ansökan. Det jag kritiserar är att det sker vid sidan av diskussionen och utredningen om utlänningslagens helhet. Det jag kritiserar är att det är regeringens ständiga svar på allt inom migrationspolitiken, och det jag kritiserar är att resonemanget är ofullständigt. Jag säger inte att det är oviktigt.
Även verkställighetshinder av humanitära skäl, som ju Barbro Holmbergs regering tidigare testat i Lagrådet, kan innehålla nya skäl och nya omständigheter som inte prövats i den första omgången. Därför kan jag inte heller fullt ut hålla med om den beskrivning som Barbro Holmberg här gjorde. Det är alldeles riktigt att dessa balanser finns, och de är ett problem.
Det är skälet till att Moderaterna vill lägga 100 miljoner kronor mer än regeringen på den samlade asylprövningen för att bland annat kunna bli av med väntetider och börja jobba av balanser. Regeringen gör tvärtom. Den minskar anslagen och hänvisar sedan till att det skulle vara nödvändigt att vidta ganska drastiska åtgärder vad gäller till exempel nya ansökningar, så att säga i förtid. Fru talman! Jag vill gärna säga att jag har stor respekt för Barbro Holmbergs sakkunskap. Det som jag är kritisk till är hanteringen av den här frågan.
Jag ser det närmast som att regeringen mellan två ministrar försökt sig på ett skrämskott för att testa hur hållbara de andra partiernas uppfattningar egentligen är. Det var fel väg att gå. Man skulle ha valt att lägga fram sakskäl och att resonera för att få djup på diskussionen. De skillnader i siffror som Barbro Holmberg refererar till förklaras inte av ett varierat antal asylsökande. Det har vi tittat på särskilt.
Jag tror att vi har bara en chans att göra detta bra den här gången. Frågan om instansordningen har varit en riktig surdeg i politiken långt innan jag kom in i frågorna. Jag lämnar dem nu och tar över utbildningsfrågor, men frågan om instansordningen kommer att finnas kvar länge. Så kan vi inte ha det. Jag tror att ambivalensen är skadlig för allmänhetens förtroende såväl för den nuvarande som för den kommande instansordningen. Det får inte vara så att vare sig regeringen eller någon annan aktör ger intrycket att inte längre vilja prioritera rättssäkerheten i systemet.
Jag menar därför att regeringen tydligare måste redovisa vad den egentligen vill inför framtiden med instansordningen för asylärenden.
Sten Tolgfors (M):
För att kunna åtgärda mobbning måste man förstå hur den fungerar. Till vår hjälp har vi forskningen. Men både Lars Leijonborg och i synnerhet Thomas Östros brister i fråga om detta. Thomas Östros talar om kunskapsbaserade program och om erfarenhetsbaserade program. Men han klarar inte att ta ordet forskningsbaserade i sin mun. Det är där som nyckeln till att börja hantera och lösa problemen ligger. Lars Leijonborg talar om basfakta och talar då om skolor som stängs.
Basfakta för mig är att 100 000 barn dagligen är utsatta, inte bara när skolor stängs, för kränkningar och för mobbning. När skolan stängs är det länge sedan misslyckandet i skolan inleddes. Vi ser i dag att både skollag och läroplan är tydliga när det gäller att mobbning inte ska förekomma. Det är, tack och lov, numera också de flesta politiker. Däremot sägs ingenstans i dagens regelverk vad skolan ska göra för att förhindra mobbningen.
En erfarenhet av de senaste årens domstolsutslag, när elever har tvingats stämma sina kommuner för bristande insatser mot mobbning, är att i stort sett varje insats som en skola gör i dag anses som tillräcklig för att uppfylla lagens krav. Och det beror på att man inte tillämpar skollagen. Man tillämpar skadeståndslagen.
Alldeles oavsett om det som skolan gör har effekt - om eleverna och föräldrarna är nöjda, om mobbningen upphör, om det är vetenskapligt belagt eller till och med om det är kontraproduktivt - är det i dag tillräckligt för att uppfylla lagens krav. Det finns ingen lägstanivå alls i skolans arbete mot mobbning. Detta är inte acceptabelt.
Vi kräver från moderat sida en betydligt högre lägstanivå i skolans arbete och att en nationell kvalitetsnorm i arbetet mot mobbning etableras. Vi vet att många skolor, det är alldeles rätt, tar frågan på största allvar. Om det finns en eldsjäl som satsar tid och energi på detta är arbetet ofta bra. Men alla skolor gör inte detta. Och de flesta behöver mer kunskap.
Därför har vi lagt fram en komplett plan för att öka skolans kunskap och lärarnas möjligheter att upptäcka och ingripa och dessutom i förlängningen se till att så många tusen svenska barn kan befrias från det som i dag är ett gissel och en plåga i deras liv. Varför ställer inte skolministern upp på detta?
Sten Tolgfors (M):
Först vill jag gratulera på bemärkelsedagen. Jag hade inte möjlighet att vara med på din mottagning. Det var mycket i det som Mikaela Valtersson sade som var klokt, särskilt vad gällde synen på friskolors rättssäkerhet och frihet och kommunala skolors frihet.
Men jag vill be Mikaela Valtersson, som förhandlar med regeringen om en ny skollag, att förhålla sig till ett citat i Helsingborgs Dagblad den 12 juni 2005: "Baylan är tydlig med att regeringen inte kommer att gå med på ökad frihet för friskolor och inte heller för den kommunala skolan." Vidare stod: "Deras förslag skulle leda till en flumskola." Det är upp till bevis för Miljöpartiet i dessa frågor.
Vi har i riksdagen under de senaste åren haft en vilande majoritet för att göra de förändringar som Mikaela Valtersson precis talade om i talarstolen. Men Miljöpartiet har valt att så att säga inte utlösa den majoriteten utan i stället i avvaktan på skollagsförhandlingarna skriva särskilda yttranden på en lång rad olika punkter vad gäller friskolor och kommunala skolors frihet.
Därför blir det intressant att just i dag höra Mikaela förhålla sig till vad som uppenbarligen är regeringens deklarerade inställning när man blankt avfärdar de saker som Valtersson talade om i talarstolen.