Göran Hägglund (KD):
Den här ESO-rapporten handlar väldigt mycket om hinder som rör situationen för till Sverige kommande personer, om vad som utgör hinder för dessa människors möjligheter att komma in på arbetsmarknaden. Det är klart att det är en lång rad olika saker som rapportförfattarna pekar på.
Bland annat gäller det validering av utbildning och yrkeserfarenhet bland personer som kommer från andra länder och som har med sig kunskap i bagaget. Man diskuterar frågan om de statliga etableringsinsatserna och för resonemang om huruvida de skulle kunna utvidgas till att gälla fler av de personer som kommer till vårt land.
Man diskuterar frågor om kunskapsspridning, normgivning och kostnadseffektivitet när det gäller arbetet att ta emot personer som kommer till den svenska skolan, eftersom man betonar skolans roll för människor att komma in i det svenska samhället. Vi vet att det spelar en utomordentligt viktig roll att de tillägnar sig språket och på det viset får lättare att komma in i det svenska samhället, men arbete är förstås av allra största vikt.
Språk och arbete skulle jag säga tillhör de två viktigaste sakerna. Nu är livet dock inte bara arbete, utan det handlar också om andra saker. När man har satt barn till världen vill föräldrar ofta ägna tid åt de barnen. Vi har i Sverige byggt upp en fantastiskt fin och väl fungerande föräldraförsäkring.
Den innebär väldigt mycket för barnfamiljerna, för att föräldrar ska kunna knyta an till barnet och barnet ska få en trygg första tid tillsammans med den ena eller andra föräldern - gärna båda, vilket vi öppnar möjligheten för nu genom förändringar i lagstiftningen.
Jag tror att Peter Persson och jag möjligen har olika uppfattningar när det gäller synen på vem som bäst avgör hur barnet tas om hand under den första tiden. Peter Persson kan uttrycka det som att barnen förvägras möjligheten att få komma i väg och träffa andra barn, och han betonar då naturligtvis förskolans roll.
Jag är den förste att hålla med om att barn behöver kontakt med andra barn, men jag tror att det är föräldrarna som bäst avgör vad som fungerar för de egna barnen. Det tror inte jag att kommunalråd eller ens socialministrar är bäst på att avgöra, utan föräldrarna känner sina barn bäst. Det finns många olika saker vi behöver göra för att underlätta för personer som kommer från andra länder att komma in i det svenska samhället.
Jag är själv tveksam till om åtgärder för att strama åt föräldraförsäkringen eller avskaffa vårdnadsbidraget är de viktigaste åtgärderna. Här kan jag också luta mig mot kommentarer som åtminstone en representant för IFAU, alltså Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering, gjorde. Man säger att det vi nu diskuterar egentligen handlar om marginalfenomen och inte är det centrala.
Det finns i stället helt andra frågor som spelar en väsentligt större roll om vi är angelägna om att få in fler personer med utländsk bakgrund i en möjlighet att försörja sig själva, bli delaktiga, få arbetskamrater och finnas i ett sammanhang. Det är också så som jag har beskrivit i mitt svar, nämligen att det finns en rad restriktioner omkring vårdnadsbidragets användande. Det kan inte användas hur som helst; det gäller en begränsad tid under barnets uppväxt.
Här kan man i vissa sammanhang tala om att det finns en motsättning mellan å ena sidan arbetslinjen, om vi uttrycker det så, och att skapa tryggast möjliga uppväxt för våra barn. Där vill jag ge ett stort förtroende till landets föräldrar att själva avgöra vad som är bäst. Peter Persson är av en annan uppfattning och kommer säkert att utveckla det, men det är egentligen detta det ytterst handlar om.