Börje Vestlund (S):
Låt mig som gammal Hotell- och Restaurangombudsman få säga: Det vore väl fan, på ren svenska, om inte någonting skulle gå till det med tanke på att McDonalds praktiskt taget inte har någon alls över 26 år anställd! Ursäkta att jag svor, herr talman, men jag var tvungen. Jag tycker att det passade i just detta sammanhang. Det här känns nästan som om vi vore tillbaka i valrörelsen 2006.
Jag tror att jag har pratat med statsrådet om det här någon gång tidigare. Så här resonerade vi socialdemokrater också. Vi sade att ungdomsarbetslösheten inte var något stort problem och förklarade det med att räkna ned den med det antal som var sysselsatt och så vidare. Det är naturligtvis värre i dag, för i dag är vi inne i en lågkonjunktur.
Men problemen är desamma, nämligen att man har för lite redskap för de ungdomar som står helt utanför och som känner att de inte får det stöd de behöver i samhället. Men kalla det inte för satsningar när det handlar om att man ger tillbaka lite grann av vad man tidigare har dragit tillbaka!
Det är ju det som det handlar om hela tiden när det gäller regeringens politik i sammanhanget. Jag är mycket orolig över de här ungdomarna, som inte har arbete och som inte har bostad och kanske bor hemma hos sina föräldrar. Jag besökte en familj i Rinkeby häromdagen. De har en 26-åring och en 28-åring som bor hemma eftersom de inte har råd med någon egen bostad.
Båda föräldrarna är också arbetslösa. Jag tror inte att det utvecklas någonting sunt av detta. Det gäller dels mellan de här människorna, dels när det gäller synen på samhället. Det var just därför jag var hos dem och diskuterade lite grann. Jag kan bara konstatera att ingen av de här fyra människorna - men nu är det ju ungdomar vi diskuterar och därför ska jag bara tala om dem - ser någon möjlighet att få jobb. Det intressanta med dem är att de har gymnasiekompetens.
Den ena har dessutom högskolekompetens. Det börjar också bildas en grupp med sådana ungdomar. Det tycker jag är det som kanske blir allra mest komplicerat. Hur ska vi få den gruppen att över huvud taget gå till de åtgärder som regeringen talar om att man kan erbjuda? För dem finns absolut ingenting.
Det kanske är en mycket liten och marginell grupp, men den finns där och den behöver också hjälp för att kunna komma tillbaka på arbetsmarknaden. Statsrådet säger att de flesta får jobb inom tre månader. Det är ingenting nytt.
Vi har alltid vetat att även om ungdomsarbetslösheten är jättehög har de flesta förhållandevis korta arbetslöshetsperioder. Det visste vi tidigare, och det har inte förändrats i sig. Man får kortare anställningar, man åker ut och blir arbetslös i kanske tre eller fyra månader och sedan får man en ny anställning igen.
Det är ingenting nytt under solen. Det ligger i ungdomsarbetslöshetens karaktär. Det som är problemet, statsrådet, är fortfarande att många ungdomar går så månad ut och månad in utan att känna att de har någon förankring på arbetsmarknaden. De får mindre och mindre tilltro, och undrar: Kommer jag någonsin att kunna få ett arbete?
Kommer jag någonsin att kunna skaffa familj? Kommer jag någonsin att kunna skaffa bostad? Detta är särskilt påtagligt i Stockholmsregionen. Vi stockholmare är också människor, men väldigt många fler. Situationen blir komplicerad i det avseendet även om ungdomsarbetslösheten procentuellt sett kanske inte är den värsta i Stockholm. Men vi är väldigt många fler.