KBLab/rixvox huggingface dataset:
LiseLotte Olsson (V):
Helena Rivière pådyvlar oss och mig synen på arbetsgivaren som motståndare och fiende, för jag antar att det var Vänsterpartiet du menade när du nämnde det i ditt anförande tidigare. Det har vi aldrig sagt och det står inte heller i vår motion. Det som jag och vi som har skrivit vår motion vänder oss emot är att den piska som nu viner över Sverige bara riktas mot den enskilde sjuke.
Jag undrar varför man inte kan tänka sig att sätta press även på arbetsgivaren. Vi menar att man ska ställa krav på och införa sanktioner mot arbetsgivare som inte fullgör sina plikter. Eget ansvar verkar vara ett ledord för Helena Rivière. Det är precis samma sak där, att jag undrar varför inte arbetsgivaren ska ta sitt ansvar, vilket de bevisligen inte gör i många fall i dag.
Det finns mängder av sjuka som inte får den hjälp, det stöd och den anpassning av sin arbetsplats som de enligt arbetsmiljölagen har rätt att få. Det klarar arbetsgivaren sig undan. Det händer ingenting om man struntar i sina förpliktelser.
Då undrar jag varför ni bara tycker att den sjuke enskilde ska ta sitt ansvar för att rädda en situation som kanske är övermäktig i stället för att rikta blickarna mot arbetsgivarna som ändå har väldigt stora möjligheter att ordna bättre förhållanden på arbetsplatsen.
LiseLotte Olsson (V):
Jo, jag tycker att det är dåligt, och den uppfattningen har ju även Riksrevisionsverket eftersom man pekar på de här siffrorna och bevisar att det här inte fungerar. Det ansvar som Försäkringskassan ålagts för att göra de här bedömningarna funkar inte. Det tycker jag är dåligt, för bakom de här procenttalen, som kanske låter låga, ryms det väldigt många människor.
Jag tog i mitt anförande upp frågan om den så kallade rehabkedjan som är på gång. Det kommer att innebära att man måste klara en tremånadersgräns för annat arbete på arbetsplatsen. Om man inte klarar sex månader på arbetsplatsen får man söka sig ut på den öppna arbetsmarknaden. Det är verkligen hårt reglerade och styrda turer som Helena var emot i ett tidigare inlägg.
Då undrar jag: Ser du inte riskerna med att den bedömning som nu inte fungerar kommer att göra att väldigt många sjuka kommer att hamna helt fel? Man kommer inte att få plats på sitt jobb därför att bedömningarna inte görs i tid eller kanske görs på fel sätt. I slutändan kommer man att bli av med sitt jobb. Man kommer att bli arbetslös på grund av att det här inte fungerar.
Ser inte borgerligheten och Helena Rivière riskerna med att bygga upp ett system som är beroende av ett annat system som inte fungerar? Var hamnar vi då någonstans?
LiseLotte Olsson (V):
Jag sade i början av 90-talet. De förändringar jag menar har skett har skett under en lång tid, men det ska vi kanske inte diskutera här. Jag vill använda ett uttryck som migrationsministern använde i den förra debatten. Han pratade om att man inte skulle "ratta och mickla".
Jag skrev upp det, för jag tyckte att det var ett fiffigt uttryck. Det är precis det som har skett inom socialförsäkringsområdet och som man kan ta till sig.
Man har verkligen rattat och micklat inom det här systemet under en längre tid. Det som sker nu är mycket värre än det som varit tidigare. Jag vill trots allt diskutera rehabkedjan, eftersom Solveig själv tog upp det. Det hör väldigt mycket ihop med Riksrevisionens redogörelser.
Man visar på att Försäkringskassan inte klarar av vad den är ålagd att göra gentemot arbetsgivaren för att anpassa arbetsmiljön för de sjuka. Jag frågade i mitt anförande och undrar igen: Hur kommer det att fungera när utsorteringskedjan börjar gälla? Kommer Försäkringskassan då att klara av det?
Jag tror verkligen inte det. Jag tycker inte att den kommande utsorteringskedjan ställer tillräckliga krav på arbetsgivaren. Visserligen står det om tidsgränser. Men vad händer om arbetsgivaren inte gör vad den ska? Det som händer är att den sjuke riskerar att bli arbetslös och inte får vara kvar på jobbet.
LiseLotte Olsson (V):
Vi kanske inte ska diskutera historien så väldigt mycket. Vi är ense om att det har skett väldigt många försämringar. Det som händer nu och som Solveig Zander tycker är oerhört bra tycker jag är fruktansvärt dåligt. Det finns ingenting i den så kallade rehabkedjan som kommer de sjuka till godo och gör situationen bättre. Absolut inte.
Solveig Zander säger att den enskilde ska vara i fokus och att det ska finnas en rehabgaranti. Vad består rehabgarantin av i rehabkedjan? Vad är det för någonting? I stället för att bli förtidspensionerad, som ni tydligen ser som det värsta man kan vara, riskerar människor i kedjan att bli arbetslösa efter sex månader. Vad är det som är bättre och vad finns det för trygghet i det?
Återigen: Vilket krav, vilken press och vilken sanktion finns det mot arbetsgivaren som inte gör vad den ska göra? Efter sex månader anser arbetsgivaren: Tyvärr, jag kan inte anpassa jobbet mer. Du platsar inte här. Du kan inte göra det du ska. Då är det adjöss och goodbye. Jag råder Solveig Zander att titta på bloggar från sjukskrivna.
Det finns hur många som helst som reagerar på det som är på gång. De sjuka är väldigt frustrerade och rädda för den så kallade rehabkedjan. Vad kommer den att betyda? Det är en väldigt stor risk för att den kommer att betyda en ökad risk för utslagning av människor.
Remissinstansen Sveriges Kommuner och Landsting säger bland annat att risken är att väldigt många fler kommer att behöva leva på socialbidrag än tidigare. Rehabkedjan är fruktansvärt dålig och farlig.
LiseLotte Olsson (V):
Kort svar: Som jag sade tidigare är det självklart inte bra att folk förtidspensioneras. När det gäller dödlighet och sjukdom finns det lika många utredningar som visar på att arbetslöshet och ekonomiska svårigheter ökar sjukdom och för tidig död även det. Jag befarar att regeringen med det här förslaget kommer att öka gruppen arbetslösa i, om man nu får använda ordet, utanförskap. I sin tur kommer det att öka ohälsan bland de här människorna.
Jag välkomnar att ministern tycker att det är bra att vi vill höja de 64 procenten till en högre nivå. Jag vill då ha svar på om ni är med på att höja sjuk- och aktivitetsersättningen. I dag är sjukdom inte saklig grund för uppsägning, men tyvärr är det så ändå.
Jag vill ta ett exempel på hur det är i verkligheten och på hur alltfler sjukskrivna riskerar att behandlas redan efter sex månader om regeringen inte stärker anställningsskyddet. Så här är det i dag. En kvinna har på grund av ett monotont arbete på posten blivit utsliten och saknar i och med det förmåga att utföra något arbete av betydelse för arbetsgivaren och blir uppsagd.
Arbetsdomstolen fann att arbetsgivaren hade fullgjort sina skyldigheter i fråga om rehabilitering och omplacering. Uppsägningen har därmed varit sakligt grundad. Det finns många liknande händelser. Jag menar att den här gruppen kommer att öka redan efter en sexmånadersgräns, för visst är det så att ni föreslår att det ska ske en prövning efter tre månader och efter sex månader?
Hamnar man utanför efter sex månader kommer den sakliga grunden att träda in. Det kommer att bli så per automatik. Denna grupp kommer att öka mycket. Tyvärr tror jag så.
LiseLotte Olsson (V):
Jag tackar ministern för hennes inlägg. Jag tackar också Anti för juristkursen. Detta behöver inte vara bara en diskussion om att läsa lagen. Lagen handlar också om hur man ska tolka saker och hur man uppfattar saker. Det är mycket tydligt att det finns en skillnad mellan högerns och min syn.
I högerns argumentation har alla, som förälder eller som vilken person som helst, lika möjlighet att välja hur man i sådan här situation vill handskas med sina skulder, vill klara av umgänget med sina barn och så vidare. Så är det inte i dag. Det finns många föräldrar, i många fall handlar det om pappor, som är i en mycket utsatt situation.
Det finns en förening som heter Insolvens där många av dessa pappor, och även mammor för den delen, är medlemmar och kan vittna om många fall där det inte alls fungerar så exemplariskt som det verkar göra i justitieministerns och Antis värld. Det är inte så. Föräldrar som har umgängesrätt med sina barn måste tyvärr ibland avstå från att träffa sina barn för att de inte har råd.
Man har velat göra rätt för sig, och då finns det inte pengar för umgänge med barnen. Det är mycket sorgligt. I förarbetena till lagen föreskrivs att beloppen för utmätning ska ligga över riksnormen för ekonomiskt bistånd. Det är för att individen och inte samhället ska bära kostnaderna för individens skulder.
I verkligheten är det i dag så att får man detta stöd från socialtjänsten, som är svårt att få, för att klara umgänget med sina barn är det inte så att socialtjänsten direkt har betalat kreditbolagens skuld. Men i förlängningen blir det så att man har fått hjälp att betala de pengarna. Det kan man diskutera. Det är också sagt att en person som har löneutmätning ska få behålla egna pengar till sitt uppehälle.
Gäldenären ska inte löneutmätas så hårt att hon eller han ska behöva söka socialbidrag för sin försörjning. Men tyvärr sker det i dag, och jag tycker att regeringens linje är mycket motsägelsefull. Här finns personer som skulle klara av sin situation och inte behöva söka bidrag om reglerna såg annorlunda ut.
I verkligheten är det så, precis som jag sade tidigare, att bland familjer med löneutmätning hamnar ensamstående barnfamiljer med tonårsbarn och ensamstående umgängesföräldrar nästan alltid, tvärtemot syftet med lagen, under riksnormen för kommunalt ekonomiskt bistånd.
I svaret och i sitt förra inlägg sade ministern också att lagstiftningen kan sägas premiera den som betalar underhållsbidrag direkt till den andre föräldern genom att underhållsbidragets storlek då tillåts påverka förbehållsbeloppets storlek. Men för att få ta del av premieringen krävs att föräldrarna är överens.
Jag anser inte att det är lagstiftarnas sak att premiera den ena skilsmässouppgörelsen framför den andra. Vidare sägs i svaret att det kan vara positivt att lagstiftningen på detta sätt har en handlingsdirigerande funktion. Positivt för vem, undrar jag. Är det för de barn som inte får träffa sin pappa för att han inte har råd eller för den mamma som måste be socialtjänsten om hjälp för att ha råd att leva drägligt den vecka hon har barnen?
LiseLotte Olsson (V):
Jag har en liten kommentar till Anti Avsan. Jag tycker inte att det jag diskuterar är en helt annan fråga. Det jag diskuterar är barnens bästa utifrån den situation som råder i dag, en situation som är väl omvittnad av till exempel föreningen Insolvens, där de här föräldrarna finns. Det är verkligheten som råder i dag, och har vi möjlighet, vi som är lagstiftare här i riksdagen, att rätta till och göra saker och ting bättre vill jag att vi ska göra det.
Därför har jag tagit upp den här frågan. Jag menar att reglerna och tillämpningen av den här utsökningsbalken måste ändras. Skulle man bara ta hänsyn till förarbetena skulle situationen för många av de fattigaste i Sverige förbättras. Praxisen måste bli att Kronofogdemyndigheten ska ta hänsyn till den skuldsattes hela situation och att umgänge med barn alltid måste räknas med. Så är det inte i dag i verkligheten.
Vi brukar i många andra sammanhang, som jag har sagt, prata om barnens bästa som en ledstjärna. Ska man då som liten tvingas avstå från en av föräldrarna på grund av ekonomin och samhällets outgrundliga regelverk? För det är också bevisligen så, precis som justitieministern sade, att det här inte är någon medveten kunskap hos ensamstående föräldrar, inte hos många i alla fall. Det är en stor brist bara det.
Det verkar som om dagens regler, som vi läser dem i Kronofogdemyndighetens allmänna riktlinjer, mer tar hänsyn till långivare och kreditbolag än till barnen. Jag håller fast vid att det verkligen är så. Det är en verkligt konstig ordning när kommunala skattepengar ska gå till att finansiera vinster hos finansbolag där de underhållsskyldiga har sina skulder.
Men om jag läser svaret med positiva ögon kan jag trots allt se att det finns en viss förståelse för situationen hos Beatrice Ask då hon i slutet av svaret säger att man överväger en översyn av utsökningsbalken och särskilt frågorna om gäldenärernas situation vid löneutmätning. Jag skulle dock vilja ha en mer exakt tid för när den här översynen kan bli av, för det brådskar för alla fattiga familjer.
Jag hoppas att regeringen verkligen har barnens bästa för ögonen när man gör den här översynen.
LiseLotte Olsson (V):
Återigen var det väldigt mycket frågor som ställdes till mig. Jag tänker inte gå in på alla. Att börja diskutera vården med Finn Bengtsson är inte vad den här interpellationen handlar om. Det får bli en annan interpellation, som sagt var. Jag håller inte heller med i Finn Bengtssons verklighetsbeskrivning av hur det ser ut här i Sverige och i världen i övrigt. Men det är en annan sak. Det har ju i debatten framhållits att läkare är väldigt positiva till de här beslutsstöden. Det har jag hört både nu och tidigare.
Jag har sett en utredning som säger att det framför allt var unga, nyutexaminerade läkare som var väldigt positiva. Det är precis som jag sade i mitt förra inlägg. Att många läkare har ett svårt och tungt arbete tror jag att vi är överens om. Det är väldigt stressigt för många. Det är klart att man i ett stressigt, tidspressat, läge säger sig vilja ha ett sådant här stöd. Det säger jag absolut ingenting om.
Men de här beslutsstöden får ju inte baseras på att underlätta läkarnas arbete utan det här måste vara för de sjuka. De sjuka ska bli friskare, och jag tror tyvärr inte att ert förslag kommer att göra människor friskare, däremot mer stressade och nervösa för att man inte kommer att få den sjukskrivning som man, ofta med all rätt, tycker att man behöver. Det kommer att bli mycket svårare.
Det har även i debatten, kanske inte i dag men tidigare, sagts att det här är ett stöd för handläggarna på Försäkringskassan. De ska ha något att gå efter. Jag säger återigen: Det här är inte till för handläggarna på Försäkringskassan. Socialförsäkringssystemet ska vara till för de sjuka som behöver det. Jag tycker att det är självklart att man ska jobba, som jag sade i den förra debatten. Och lika självklart är det för alla, eller de flesta i alla fall, att man vill ha ett arbete, att man vill vara frisk och att man vill orka arbeta.
Då tycker jag att regeringen både med det här förslaget och med det som vi diskuterade i den förra debatten, gör det väldigt lätt för sig. Ni sätter väldigt stor press på de sjuka, på att man ska bli frisk snabbt och att man ska rehabilitera sig och kanske till och med också söka ett nytt jobb. Jag tror tyvärr inte att det här kommer att underlätta, utan det här är återigen en del som kommer att göra människor sjukare, mer nervösa för ekonomin och så vidare.
Det är inget som vi tror är bra i förlängningen.
LiseLotte Olsson (V):
När man diskuterar med högerföreträdare är det typiskt att ni skyller på det som hänt tidigare under vänsterregeringen. Jag tänker inte falla i den fällan och stå och försvara. Det var mycket som inte var bra på den tiden. Det försöker vi rätta till och kommentera och kritisera nu. Finansministern kan inte skylla ifrån sig eller bortse från sig egen roll i det hela. Ni har chans att rätta till det som ni nu tycker att vi gjorde så fel. Ta chansen nu när ni har regeringsmakten.
Det finns mycket ogjort. Finansministern talar i svaret om familjestöden. Där finns det konkreta saker man kan göra. Det gäller till exempel bostadsbidragen. De har stått stilla sedan ungefär tio år tillbaka. Vad tänker ni göra för att rätta till det? Det är de ensamstående som är mest beroende av bostadsbidrag för att kunna bo någorlunda drägligt.
Föräldrapenningen kommer att sänkas i och med att man gör om beräkningsgrunden i sjukförsäkringssystemet. Det drabbar förstås ensamstående ännu mer eftersom de bara har en inkomst. Underhållsstöden har också stått stilla väldigt länge. Där har Vänsterpartiet ett förslag om att värdesäkra dem. Jag undrar hur regeringen ställer sig till en sådan sak. Precis som finansministern säger är möjligheten att få jobba viktig.
Ju mer man jobbar, desto mer tjänar man. Det är också sant. Men det finns en sak som man också skulle kunna göra för att underlätta för ensamstående med barn. Det är att man ser till att de har rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid. Så är det inte i dag.
En arbetslös ensamstående kvinna som exempelvis jobbar inom vården är beroende av att ha barnpassning ordnad både för att kunna ta ett erbjudet jobb, om man nu är arbetslös, och kunna stämpla om man inte får jobbet. Den barnomsorgsmöjligheten är väldigt viktig för att öka sysselsättningsgraden hos de ensamstående. Jag undrar vad ni har för planer för det?
När det gäller jobbskatteavdraget kan man diskutera statistik och se på olika sätt. Men det ger mer till dem som tjänar mer. Det är ofrånkomligt. Ju fler tusenlappar jag har i månaden desto mer värt är jobbskatteavdraget. De ensamstående mammorna tillhör inte den här gruppen. Av era skattesänkningar går två tredjedelar till den tredjedel som är rikast i Sverige.
Jag tror inte att det är speciellt många ensamstående mammor som tillhör den rikaste tredjedelen.
LiseLotte Olsson (V):
Vi är alltså överens om att ensamstående kvinnor med barn är starkt drabbade. Det verkar som om vi är överens om det. Det är alltid något. Men jag tycker att det är lite cyniskt att be den gruppen vänta till valrörelsen för att se att något har hänt. Jag vill att saker och ting ska hända fortare. Det är några år dit i alla fall. Jag tycker också att vi kan hålla oss till Sverige. Jag tänker inte diskutera Clinton och USA. Det här handlar om Sverige och Sveriges ensamstående mammor, föräldrar med barn. Det finns en förening som heter Makalösa föräldrar.
Jag tror verkligen inte att de delar Anders Borgs verklighetsbeskrivning att de skulle ha fått det så mycket bättre. Det är precis tvärtom. De har fått det sämre den senaste tiden. Jag tänkte passa på eftersom det snart är jul. Jag ska berätta om en undersökning som föreningen Majblomman har låtit Sifo göra. Rapporten heter Vad fick du i julklapp? Den visar att var tredje ensamstående förälder inte kan vara ledig under barnens jullov. De har inte heller pengar till barnens julklappar.
Den visar också att ekonomisk utsatthet är förknippad med känslor av skam och rädsla och att fattigdomen riskerar att bli en livslögn. Man köper dyra julklappar som man egentligen inte har råd med. I stället bryr man sig inte om att betala hemförsäkringen. Det finns ett ord som ni borgare använder titt som tätt. Det är utanförskap. Är det någon gång det ordet passar in är det just för barnen som växer upp i de här miljöerna, den här situationen. Det är fattiga barn.
Det visar sig att 47 procent av de barnen inte har råd att ha aktiviteter tillsammans med sina kamrater. Det om något skapar utanförskap. Vad säger finansministern? En julklapp skulle kunna vara att på allvar försöka göra något för de här barnen och familjerna. Där har jag och Vänsterpartiet några förslag, men som vanligt rusar talartiden i väg väldigt fort.
Vi kan börja med att säga nej till sänkta ersättningsnivåer, eftersom den här regeringens besparingar på det området verkligen drabbar en utsatt grupp som har en inkomst i familjen. Sedan vill vi också göra en satsning på offentlig sektor och inte precis tvärtom som regeringen gör. Offentlig sektor behövs för den är kvinnors arbetsmarknad till stor del, och den behövs för att omsorgen om barnen ska fungera.
LiseLotte Olsson (V):
Jag vill börja med att tacka för svaret trots att jag inte tycker att det var speciellt klargörande. Precis som jag säger i min fråga finns det många brister kring bidragsgivningen. Det handlar om redovisningar och återrapporteringar när det gäller bidrag och jämställdhetsmålen. Det gäller alltså de statliga pengar som delas ut till de ideella organisationerna. Jämställdhet är en rättvise- och demokratifråga. Jämställdhetsarbete handlar om att omfördela makt, pengar och inflytande mellan kvinnor och män.
En viktig del av det befintliga jämställdhetsarbetet utgår från staten med regeringen, myndigheter och kommuner som centrala aktörer. Jag menar att det måste ställas krav på respektive aktör att både analysarbetet och insatserna som bedrivs ska syfta till att undanröja den här könsdiskrimineringen som finns i dag. I svaret nämnde jämställdhetsministern jämställdhetsintegrering, som om det vore målet.
Jag menar att jämställdhetsintegrering, eller som det också kallas mainstreaming , bara är ett verktyg. Det är en metod för att få jämställdhetsperspektiv att genomsyra verksamheten.
Precis som utredningen Makt att forma samhället och sitt eget liv - jämställdhetspolitiken mot nya mål har kommit fram till, finns det en fara i att om inte jämställdhetsintegreringen kopplas till de övergripande jämställdhetsmålen kan konsekvenserna i stället bli brister i uppföljning och samordning mellan de olika myndigheternas insatser. Det kan även leda till en uppsplittrad bidragsgivning. Det måste följas åt tydligt.
I min interpellation tar jag även upp utredningen Kvinnors organisering och de brister som utredningen kommer fram till. Bland annat har man sett att flera organisationer saknar könsuppdelad statistik. Inte heller ges det riktlinjer eller ställs krav på återrapportering om jämställdhet vid bidragsgivning. Det är till och med så att där det finns könsuppdelad statistik används den inte alltid när givaren, staten, ska fördela bidragen.
Vad avser ministern som ansvarig för jämställdheten att göra för att rätta till detta? Ministern sade i sitt svar angående Folkrörelseutredningens betänkande Rörelser i tiden , som nu är ute på remiss, att hon kan tänka sig en princip som rör jämställdhet. Det är vagt, till och med fegt, av jämställdhetsministern att inte våga vara tydligare. Är det så att ministern inte vill vara tydligare?
Jag skulle vilja ha svar på om statsrådet tycker att det räcker att hon kan tänka sig en princip som rör jämställdhet. Borde det inte vara självklart att jämställdhetsministern argumenterar och slåss för jämställdhet, att det ska vara ett av de viktigaste kriterierna för att ge statligt stöd?