Göran Hägglund (KD):
När det gäller Ann Arleklos beskrivningar tror jag, som sagt, att det är klokt att ta alla enskilda siffror med en nypa salt men att ändå ta dem till intäkt för att vi behöver göra saker och ting. Det första vi behöver göra är att säkra kunskapen om hur situationen ser ut. Jag har också redogjort för många, inte alla, av de åtgärder som regeringen vidtar på psykiatriområdet.
Många av dem berör naturligtvis också den psykiatriska tvångsvården. Det är en räcka insatser som kommer att ha en stor betydelse för att kunna höja det här området, som under alltför lång tid har varit satt på undantag. Ann Arleklo ställer frågan om tidsplaner. Där är svaret helt enkelt att det är en mängd olika åtgärder, och de har naturligtvis alla sina olika tidsplaner.
När det gäller SKL:s uppdrag, som jag har redovisat, ska det vara redovisat den 31 mars 2010. När det gäller SBU:s uppdrag har jag redan redogjort för det. En del saker är redan genomförda. Varje del har sin tidsplan. Vi är också väldigt noga med att det som vi gör följs upp. Det handlar ju om att säkerställa att de insatser som vi gör och de beslut som vi fattar leder till rätt sak.
Är så inte fallet ska man ändra sin politik. Men därför är vi noggranna med att satsa resurser också på att göra utvärderingar av de beslut som vi faktiskt fattar. Elina Linna är kritisk mot reformen eller lagstiftningen när det gäller tvång i öppen vård. Det är ingen nyhet.
Jag tycker att det är viktigt att stryka under att det för en del personer som i dag finns i det öppna samhället och som får restriktioner naturligtvis innebär ett ökat mått av tvång - ja. För personer som har varit i slutenvården och som är på väg ut innebär det ett mindre mått av tvång, alltså en större frihetsgrad.
Detta gör - och det måste ju vara syftet med all behandling - att de här personerna så småningom ska kunna fungera helt och fullt ute i det öppna samhället. De restriktioner som man kan åläggas kan till exempel handla om att visa upp att man inte återfaller till ett missbruk, att visa att man sköter medicineringen eller kanske rent av att man får hjälp med medicineringen.
Det är åtgärder som syftar till att hjälpa den här personen utan att för den sakens skull kränka vederbörandes integritet. Det finns dock något som jag tycker tillhör det verkligt viktiga i sammanhanget.
När det gäller tvång i öppen vård kräver vi också, för att detta ska vara en reform som är möjlig för den enskilda personen, att det finns en plan som kommunen och landstinget tillsammans har kommit överens om, där man visar vad respektive enhet ska svara för. På det sättet ska man upprätta en plan med den enskilda patienten i centrum. Historien visar tyvärr att personer många gånger hamnar mellan stolarna.
Landstinget har gjort sitt vårdmässigt. Kommunerna svarar kanske inte riktigt upp när det gäller boende, sysselsättning och så vidare. Det kan förstås också finnas brister på landstingssidan. Personer bollas fram och tillbaka eller faller helt mellan stolarna och försvinner ur systemet. Detta är inte tillfredsställande. Därför är det av en oerhörd betydelse att de här behandlingsplanerna upprättas. Det tror jag kommer att spela en väldigt viktig roll.