KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anti Avsan (M):
Att jag skrev "ställningstagande" i interpellationen bygger på att jag uppfattade det som justitieministern skrev i sitt svar på en skriftlig fråga från Johan Forssell, Moderaterna, som ett ställningstagande. Det är kanske inte så konstigt. När jag talar om "rätt att vara kvar i Sverige" blir det konsekvensen med anledning i varje fall av bedömningen beträffande brotten och av om de ska föranleda utvisning.
Om man inte utvisas från Sverige i en situation där man har dömts för ett brott där straffvärdet motsvarar fängelse i mellan sex månader och ett år blir konsekvensen att man har rätt att vara kvar här, i varje fall av den anledningen. Jag har inte påstått att detta handlar om asylsökande.
Det handlar om alla människor där frågan om utvisning kan vara aktuell. Frågan aktualiseras enligt min mening av att det är många hederliga människor som söker en fristad i Sverige men kanske inte får plats eftersom vi inte kan ta emot alla, och det är därför vi hanterar flyktingkrisen som vi gör.
Då är det rimligt att fundera om vi ska vara så generösa med att låta dem som har begått brott vara kvar. Det här med åklagarens skyldighet vore bra också av många andra skäl. Det handlar även om straffmätning och påföljdsval för den som ska vara kvar. Det är bra för domstolen att veta om en person har gjort sig skyldig till brott tidigare, för det är sådant som är värdefullt att ta fram när det gäller frågan om utvisning.
Även beträffande personer som har begått brott i andra länder är det till stor nytta i den vanliga rättstillämpningen och dömandet i domstolar. Det har jag egen erfarenhet av. Slutligen önskar jag justitieministern en trevlig sommar.
Anti Avsan (M):
Jag tror att vi är helt överens om att polisen ska göra prioriteringarna. De ska naturligtvis göras i det som polisen själv kallar den minutoperativa verksamheten. Jag har väl inte stått här i dag och sagt vilka brott man ska prioritera. Däremot är prioriteringarna något som påverkar polisens arbetsförutsättningar. Det har ju gjorts en del granskningar av hur det ser ut i dag.
I Aftonbladets granskning, som har rubriken "Krisen inom polisen", säger poliser till exempel: Folk ringer om pågående brott, men vi kan inte komma. Problemen är landsomfattande, enligt granskningen. Det händer dagligen att polisen inte rapporterar brott. Brott mot knivlagen är något som man tvingas prioritera bort. Man påstår till och med att narkotika hälls ut i gatubrunnar.
Någon säger att kriminalavdelningen går på knäna och rubricerar ned ärenden som mindre allvarliga brott. En annan säger: Tänk på att toaletten inte är långt borta om ni råkar hitta ett beslag av narkotika. Så säger någon återigen: Folk ringer om pågående brott, men vi kan inte komma. Ytterligare en annan säger att hela systemet läcker som ett såll på väg till domstol: Är det inte vi som lägger ned så är det åklagarna.
Man har också på framsidan en representant från Polisförbundet som säger: Poliser har när de påbörjar ett arbetspass fått rekommendationen att inte stoppa missbrukaren på den stulna cykeln. Om bara något av detta är sant tycker jag att det är illa. Detta handlar inte om vad man säger utan om vad man faktiskt vill förändra och förbättra.
Det handlar om medarbetarna inom polisen. Jag tror att alla poliser kan göra ett bra arbete om man ger dem goda förutsättningar. Det är detta det handlar om. Slutligen vill jag önska inrikesministern en trevlig sommar.
Anti Avsan (M):
Jag har en fråga till inrikesminister Anders Ygeman. Det har framkommit att Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor har lämnat drygt en halv miljon kronor i bidrag till en organisation som har anlitat föreläsare som har uttryckt stöd för terrororganisationerna Islamiska staten i Irak och Levanten samt al-Qaida.
Regeringen har träffat en överenskommelse med de fyra allianspartierna om åtgärder mot terrorism. En del däri är att inga offentliga medel ska gå till organisationer som sprider våldsbejakande budskap. Man har skrivit i överenskommelsen att det är viktigt att bidragsgivare säkerställer att offentliga medel inte ges till organisationer som sprider våldsbejakande budskap och att organisationerna ska leva upp till grundläggande demokratiska värderingar.
Min fråga till Anders Ygeman är: Hur ska inrikesministern tillse att överenskommelsen fullföljs och att det kontrolleras att organisationerna lever upp till de krav som ställs i den?
Anti Avsan (M):
Jag undrar om inrikesministern kommer att vidta åtgärder för att säkerställa att överenskommelsen verkligen fullföljs. Jag vill inte prata om enskilda fall, men det har framkommit uppgifter som leder till slutsatsen att man kanske måste titta på detta. Överenskommelsen innefattar att det finns möjlighet att kräva tillbaka stöd som har beviljats på felaktiga grunder. Är inrikesministern beredd att göra detta, och finns det förutsättningar för det?
Anti Avsan (M):
Vi har inte olika uppfattningar i dessa frågor den här gången, vill jag säga till Annika Hirvonen Falk. Det första jag har anledning att då säga är: Välkommen till verkligheten! När det gäller könsstympning håller jag verkligen med i alla delar. Det är brott som har både våldsbrottskaraktär och sexualbrottskaraktär och som innebär en långvarig och oåterkallelig integritetskränkning.
Jag är precis lika förvånad som Annika Hirvonen Falk över det förhållandet att det feministiska partiet Vänsterpartiet inte anser att straffet för denna typ av brott ska skärpas. Jag tycker att det är otroligt konstigt. Nu är Miljöpartiet visserligen ett regeringsparti.
Men Annika Hirvonen Falk har i tidigare debatter sagt att all forskning visar att strängare straff inte har någon betydelse. Då är min fråga: Har Annika Hirvonen Falk möjligen ändrat uppfattning, eller är det Miljöpartiet som har ändrat uppfattning eller hur förhåller det sig med just den frågan?
Anti Avsan (M):
Att fler arbetar i dag beror, till att börja med, på de åtgärder som vidtogs av alliansregeringen. Men vi ska inte debattera det nu, utan vi ska debattera rättspolitik. Om man begår brott handlar det inte ytterst om vad man själv har råkat ut för, utan det handlar om vad varje människa själv kan tillåta sig att göra mot andra. Det är klart att man på olika sätt kan förebygga det.
När det gäller påståendet att det inte skulle ha funnits något förebyggande arbete under alliansregeringens tid vill jag hävda motsatsen. Ett brottsförebyggande program med stora och intetsägande rubriker utan innehåll är inte lösningen på de problem som vi ser i till exempel de områden som är utsatta för allvarlig brottslighet. Där kan jag tycka att regeringen har visat ganska stor handlingsförlamning.
Det handlar om att faktiskt göra det basala jobb som alla poliser ska göra och som alla inom socialtjänsten ska göra för att komma till rätta med de problem som finns. Det har man kanske inte gjort. Just på det brottsförebyggande området gjordes det ganska många konkreta förändringar. Det handlade bland annat om att införa större möjligheter att genomföra förundersökningar mot barn som inte har fyllt 15 år. Varför gjorde man det?
Man gjorde det inte för att de ska lagföras - vi har en straffmyndighetsålder på 15 år - utan för att socialtjänsten ska få verktyg för att kunna ingripa tidigt. Vi har stridit för sociala insatsgrupper, där regeringen har visat sig njugg. Jag besökte samtliga sociala insatsgrupper i detta län under den tid då det var en försöksverksamhet med sociala insatsgrupper. Det var mycket effektivt. Så visst har det vidtagits många brottsförebyggande åtgärder. Men det är inte det som det handlar om.
Varje sak fordrar nämligen sin åtgärd. Straffens innehåll är viktigt. Men därutöver är det viktigt att samhället reagerar. Det är därför som vi har straff.
Anti Avsan (M):
Adam Marttinen säger att polisens bristande förmåga att utreda brott beror endast på antalet poliser. Han framställer Sverigedemokraterna som om de hade haft facit inte bara beträffande potatisen och Alströmer utan också i det här fallet.
Min fråga till Adam Marttinen är hur han förklarar den minskande brottsuppklaringsprocenten över tid. Är det bara antalet poliser det handlar om, eller kan det vara någonting annat också? Det är liksom en ledande fråga till Adam Marttinen. Jag kan säga så här: De samhällsutmaningar som finns i Sverige innebär i och för sig att det behövs fler poliser.
Det gäller inte minst de utmaningar som finns i utanförskapsområden eller, som polisen kallar dem, områden som är särskilt utsatta för allvarlig brottslighet. Där har polisen i många avseenden kapitulerat, liksom många andra myndigheter. Man har lämnat över det offentliga rummet till personer som är kriminella. Det är helt oacceptabelt, och för att återta territoriet där krävs det poliser.
Vi moderater har därför föreslagit 25 000 poliser senast 2025, men vi anser också att polisens effektivitet måste bli betydligt mycket högre. Det är någonting som Adam Marttinen inte ens nämner. Han säger att det endast handlar om antalet poliser. Det är inte bara överbudspolitik som leder till framgång utan också analys av vad som brister och kan bli bättre i det som är befintligt i dag.
Jag vill påstå att det krävs betydligt högre effektivitet och uppklarningsprocent hos polisen och att det beror på en mängd olika faktorer som ligger lite djupare men att det också krävs fler poliser.
Anti Avsan (M):
Jag vill påstå att om man tillför fler poliser till Polismyndigheten i Sverige och de poliserna inte arbetar på ett effektivt sätt - vilket vi har kunnat uppmärksamma i en mängd olika enskilda avseenden; det kan gälla bostadsinbrott eller inbrott på andra platser, och det kan gälla sexualbrott - därför att myndigheten har arbetsmetoder som innebär att den inte är effektiv, då måste man göra någonting åt det.
Gör man ingenting åt det kommer de tillförda poliserna inte att prestera så pass många nya utredningar som de skulle göra om man också tittade på effektiviteten. Det tycker jag är självklart. När det gäller migration och alla de frågorna kan man väl säga så här: Det är individer som begår brott. Brott ska bedömas efter sitt straffvärde, och det är lika klandervärt att begå brott alldeles oavsett vem man är och varifrån man kommer.
Det är oacceptabelt i vilket fall som helst. Ytterligare en sak som jag blir lite konfunderad över är att Sverigedemokraterna vill lyfta skadeståndsansvaret från den som har begått brott och låta staten ta över det ansvaret. Jag tycker att det är en bra ordning att kronofogden jagar den som har begått brott och är skadeståndsskyldig så att den personen får göra rätt för sig, direkt till brottsoffret om så är möjligt.
Det är trots allt så att den information man som målsägande får tillsammans med domen innebär att man får en anvisning precis hur man ska göra och vart man kan vända sig om man inte får skadeståndet, som kronofogden erbjuder sig att driva in.
Jag tycker att det är ganska självklart att de som har begått brott ska göra rätt för sig själva så långt det går, också när det gäller skadestånd, och jag undrar varför Sverigedemokraterna vill lyfta över det ansvaret till staten.
Anti Avsan (M):
Jag yrkar bifall till propositionen och utskottets förslag samt avslag på reservationerna. Jag instämmer i allt som sas i talarstolen av min kollega från utskottet Susanne Eberstein.
Vad som är centralt är att man anpassar lagstiftningen till det läge som man har upplevt har gällt redan tidigare. Det är för att tillgodose grundläggande rättsliga principer, som också nämndes tidigare. Legalitetsprincipen är oerhört viktig när det gäller ingrepp mot människor med tvång. Så är det när man gör en kroppsbesiktning av någon, oavsett syftet.
Lika fall ska behandlas lika. Det är en grundprincip i ett utvecklat rättssamhälle. Det är inte så att vissa ska komma undan medan andra inte gör det. Att det skulle vara frivilligt att komma undan eller att bli dömd, så som är utgångspunkten för Vänsterpartiet, är ett absurt resonemang.
Om man inte vet hur saker fungerar kan man ha uppfattningen att en bedömning av detta slag sker genom att en utomstående talar om exakt, att det är 100 procent säkert, att det är på det ena sättet eller det andra sättet - att det är 100 procent säkert att någon är si eller så gammal. Så fungerar det inte.
Det finns ingenting som är 100 procent säkert annat än om man helt säkert kan säga att det är utrett. Domstolens verksamhet går ut på att hantera osäkerheter. Hur ofta kan man säga att man helt säkert vet att någon har gjort sig skyldig till ett brott, att man är 100 procent säker? Det förekommer knappt - kanske någon enstaka gång.
I annat fall handlar det om att man har uppnått beviskravet för att någon ska kunna dömas. Det är ställt utom rimligt tvivel. Det får finnas tvivel, men inte något rimligt tvivel, om att någon har begått en gärning. Det finns ett antal andra frågor där man använder sig av så kallade sakkunniga vittnen eller olika typer av utlåtanden i domstol.
Det har varit tradition i till exempel faderskapsmål när faderskap till barn ska avgöras, vilket har kunnat få långtgående konsekvenser. De målen har utretts med lägre säkerhet än vad som krävs för att bli fälld för brott i en domstol. Detta är ett bra och fullt rimligt förslag.
Det kan inte vara så att den som är över 15 år, men påstår sig vara 14 - vid 14 är man inte straffmyndig och kan inte dömas - ska kunna välja att genomgå en medicinsk åldersbedömning, som kan visa att personen är 18 år. Utfallet av bedömningen kan slå så mycket.
Det finns personer som nog har varit ganska gamla, över 20 år, och som har funnits på boenden för ensamkommande barn och också i andra sammanhang där man tidigare inte har kunnat fastställa ålder. Men det har ändå framkommit. Det finns också exempel i Sverige där man har använt tysk åldersbedömning som grund för att döma i brottmål.
Jag tycker att det är väldigt bra att man får den här möjligheten, som också ska framgå tydligt av lagstiftningen. Det är inte så att man ska kunna välja huruvida man vill riskera att bli dömd eller inte, utan lika fall ska behandlas lika.
Har man begått brott och åldern har betydelse för frågan om man ska kunna dömas över huvud taget eller för påföljdsfrågan ska det kunna utredas. Jag yrkar bifall till utskottets förslag och propositionen, fru talman.
Anti Avsan (M):
Det handlar inte bara omedelbart om personer som är i den här åldern, till exempel de som är under 18 år och är barn. Det kan handla om vuxna människor som har begått brott tidigare. Det kan vara ett väldigt allvarligt brott som inte har preskriberats.
Om det inte är bekant hur gammal personen är, då personen inte är född i landet och det inte finns födelsebevis eller någonting annat, kan det bli fråga om att fastställa åldern när personen är vuxen. Begick man brottet innan man hade fyllt 15 år eller inte? Då är själva åtgärden, kroppsbesiktning för att utröna åldern, någonting som kommer när man är vuxen.
När det gäller barnperspektivet: Det är fullständigt självklart att man är barn om man är under 18 år. Det kommer till uttryck i lagstiftningen på väldigt många ställen. Vi har aldrig haft någon annan uppfattning än att vi ska ha en straffmyndighetsålder på 15 år. Vi har också särskilda regler för hur man mäter straff för dem som är under 21 år i dag.
Det pågår en diskussion om huruvida man ska ha lägre straffmätningsvärde för dem som till exempel är allvarligt kriminella och fullt medvetna om vad de gör men är 20 år gamla. Det finns då också andra regler i brottsbalken för att göra bedömningar av om personen hade den mognad som är rimlig och som människor i allmänhet har när de har gjort någonting.
Det kan vara fråga om ålder. Det kan också vara funktionsstörningar, nedsatt intellektuell förmåga eller någonting annat. Jag tror inte att Vänsterpartiet och Linda Snecker riktigt har tänkt igenom när det här så att säga kan uppkomma.
Anti Avsan (M):
Det är väldigt många som har helt orealistiska förväntningar på barnkonventionen som svensk lag. Det kommer i sak inte att förändra någonting utan bara införa mer osäkerhet och möjligen på det sättet vara till nackdel för barnen.
Min konkreta fråga till Linda Snecker utgår från vad som står i reservationen: "En brottsmisstänkt ska ha en möjlighet, men inte vara tvingad till, att genomgå en medicinsk åldersbedömning i de fall som den unges ålder är osäker och har betydelse för påföljdsfrågan."
Hur gammal man var när man begick brottet har betydelse för påföljdsfrågan.
Det tycker jag är absurt. Jag sa det tidigare i talarstolen, och jag säger det igen. Jag tror inte att det här är genomtänkt. Sedan kan Linda Snecker stå och försöka måla på oss en bild av både det ena och det andra. Man kan titta på vad Vänsterpartiet står för i olika frågor. De byter fot och går från den ena ståndpunkten till den andra, vilket vi såg i det förra ärendet. Jag tror nog inte att de har det största genomslaget.
Jag tror inte att Vänsterpartiet är eller någonsin kommer att bli ledande i svensk rättspolitik.
Anti Avsan (M):
Tack för svaret, inrikesministern! Anledningen till min interpellation är inrikesministerns uttalanden om att utländska terroriststridande ska dömas i närområdet. Det handlar i så fall möjligen i första hand om Irak och Syrien. Det är ett önsketänkande som även jag instämmer i. Men frågan är hur detta ska realiseras.
Därför finns det anledning att fråga om regeringen och inrikesministern inser svårigheterna. Jag konstaterar att inrikesministern i sitt svar säger att det är svårt att hämta in bevisning från konfliktområdena. Det är helt korrekt enligt min mening. Det kan till och med vara omöjligt i vissa fall av flera olika skäl.
Inrikesministern nämner också att det krävs att det finns välfungerande rättssystem i de stater vi samarbetar med. I det här fallet nämns också bland annat Irak, där Sverige har ett särskilt intresse av att driva på för att EU ska upprätta en civil krishanteringsinsats för att stödja det irakiska rättsväsendet och säkerhetssektorn.
Vad man undrar lite över är vad inrikesministern menar med att vi ska bidra till ett stöd också till aktörer och organisationer som arbetar med dessa frågor i regionen. Det får inrikesministern gärna svara på. Problemet när det gäller terroristbrott och även krigsbrott är inte bristen på straffrättsliga regler.
Problemet är att kunna säkra bevisning så att personer som har begått brott kan åtalas och lagföras. Då finns det egentligen bara två olika sätt. Det första är att bevisning säkras på plats inom ramen för vad som är möjligt i andra länder. Där finns det uppenbara brister i många fall.
Det andra är att bevisning säkras genom svenska åtgärder, exempelvis i tekniska system. Där vill jag påstå att den svenska förmågan har minskat i och med att lagstiftningen infördes om straffrättsligt ansvar för terroristresenärer därför att Säkerhetspolisen avskärs från möjligheten att få underrättelseinformation när förundersökning har inletts.
Där tycker vi att man ska återställa möjligheten att kunna få underrättelseinformation, men där har regeringen inte tagit några initiativ. Många politiker tycks tro att kampen mot terrorismen handlar om att föreslå så många nya straffrättsliga regler som möjligt. Jag ser inte någon som helst anledning att vara emot ytterligare kriminaliseringar som fyller en funktion.
Men då gäller det också att få reglerna i funktion i verkligheten. Då handlar det återigen om möjligheten att säkra bevisning. Jag ska bara kortfattat nämna hur problembilden ser ut. Det finns en databas för global terrorism där man har registrerat ungefär 140 000 terrordåd.
År 2000 avled 3 329 människor till följd av terrorism medan siffran för 2014 var 32 685 avlidna. Det innebär att antalet årligen avlidna till följd av terrorism har ökat nio gånger under den senaste femtonårsperioden. Detta gör det hela till ett stort internationellt problem.
Anti Avsan (M):
Inledningsvis och avslutningsvis i denna del kan jag säga att när det gäller kriminaliseringen var vi helt överens. Men precis som också regeringen och inrikesministern inser, förstår och vet måste saker och ting utredas. När utredningen var klar debatterade jag frågan med inrikesministern och frågade när lagstiftningen kommer.
Jag har hört företrädare för Säkerhetspolisen uttala att man har en minskad förmåga efter att man skars av från möjligheterna att få underrättelseinformation. Men eftersom inrikesministern inte säger ett ord om detta antar jag att han och regeringen inte har för avsikt att göra någonting åt det. Vi har en partimotion om terrorism med 26 konkreta förslag.
Allting börjar där det mesta börjar, nämligen i de utanförskapsområden där vi har särskilt hög brottslighet, där laglydiga människor känner att rättsväsendet sviker och där människor tappar tilltron till polisen och kanske också till rättsväsendet i övrigt.
Omfattande internationell forskning visar att den typen av väldigt negativa förutsättningar är en stark grogrund för terrorism och radikalisering. Där kan vi börja så att vi förhindrar att människor får den här typen av idéer som leder till att de begår terrorattentat och kanske i värsta fall åker ned till Syrien, Irak eller andra länder för att strida för terroristorganisationer.
Det är bra att resandet har minskat. Det är högst obetydligt nu jämfört med tidigare. Men faktum kvarstår: Det finns väldigt mycket mer att göra på området, och det hoppas jag att inrikesministern också anser.
Anti Avsan (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Inledningsvis vill jag säga att ofta när man talar om hur saker och ting förhåller sig berättar man hur det borde vara och inte hur det verkligen är. Jag har inte någon annan uppfattning i stora delar av det som kultur- och demokratiministern säger i sitt svar. Men jag tycker nog inte att jag har fått svar på min första fråga.
Min första fråga gällde att det nog är ett känt faktum att många kommuner saknar handlingsplaner för att arbeta med återvändande terroriststridande. Det har kultur- och demokratiministern inte heller invänt mot. Men det finns inte någon uttalad uppfattning om det förhållandet.
Själv tycker jag att det är sorgligt, ledsamt och tråkigt med tanke på att det här är brister i den offentliga hanteringen av det problem som är väldigt mångfasetterat. I min interpellation nämner jag en del om utgångspunkterna för detta.
Skälet till att jag talar om lagföring är att jag nog tycker att en rimlig återanpassning i samhället av personer som har varit iväg och kanske begått brott måste börja med lagföring. Det är inte meningen att man ska kunna komma undan med allvarlig brottslighet och sedan fortsätta precis som om ingenting har hänt när man har kommit tillbaka till Sverige.
Nu är också det förebyggande arbetet mer mångfasetterat än att det bara handlar om återvändande terroriststridande. Återvändande terroriststridande är personer som förmodligen har radikaliserats, eftersom det är skälet till att de har åkt iväg och kommit tillbaka.
Vi vet från internationell forskning att ungefär 15 procent av dem som har åkt iväg från ungefär 120 av världens alla länder i dag är beredda att utföra terroristattentat på hemmaplan i sina egna länder eller i andra länder som de har åkt till efter att ha deltagit i olika aktiviteter med terroristorganisationer.
Även om de själva inte är beredda att göra attentat eller medverka i dem medverkar de kanske i radikalisering av andra. De sprider då den våldsideologi som får så fatala effekter för andra människor inte bara i Sverige utan i väldigt många av världens länder. Den här interpellationen är inte en interpellation med anledning av det fruktansvärda som hände på Drottninggatan i Stockholm.
Den ställde jag därför att jag har varit bekymrad över de här frågorna sedan tidigare. Vi vet att många kommuner saknar handlingsplaner. Också den nationella samordnaren efterlyser egentligen det jag frågar om, nämligen kommunala handlingsplaner och riktlinjer för arbetet med återvändande terroriststridande.
Vi har också haft en kritik mot regeringen för att den har en strategi mot terrorism men inte några konkreta handlingsplaner. Det som jag lite glädjande kan konstatera här är att det som finns i svaret från kultur- och demokratiministern är i praktiken en nationell handlingsplan. Det hjälper inte att bara arbeta med enskilda kommuner eller försöka samordna kommuner.
Man måste samordna all verksamhet som har bäring på det problem som vi försöker lösa. Det handlar om polisen, Säkerhetspolisen, andra statliga myndigheter och kommuner. Återkom gärna med svar på fråga ett!