KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marianne Berg (V):
Det är glädjande att höra att ministern ställer sig bakom nationella riktlinjer. Jag förstår att vi behöver avvakta resultaten av de utredningar som är på gång; det gäller både den enskilde utredaren och Socialstyrelsen. Det är också glädjande att socialministern är positiv till hbt-certifieringen.
Jag vet att huvudansvaret ligger på kommunerna och regionerna, men om socialministern ställer sig bakom det ger det stor tyngd och kan utökas. Upprinnelsen till interpellationen var kvinnan som verkligen hade mod, ork och vilja att driva ärendet vidare till domstol.
Det gav ett positivt resultat, och jag hoppas att många fler kan visa vägen så att ännu fler vågar och orkar gå vidare med sina ärenden oavsett var, när och hur de blir diskriminerade eller kränkta. Jag vill avsluta, fru talman, med det som är särskilt stötande när det gäller diskriminerande strukturer, nämligen när de kommer till uttryck i lagstiftningen. Det har vi debatterat tidigare.
Ett exempel finns i lagen om fastställande av könstillhörighet. Fortfarande år 2011 ställs krav på sterilisering av transsexuella som genomgår könskorrigering. Socialstyrelsens utredning kom i början av sommaren, och då möttes socialministern och jag i en interpellationsdebatt. Socialstyrelsen vill att kravet tas bort.
Vänsterpartiet ställer sig helt och fullt bakom det liksom de flesta övriga förslag i utredningen. Nu ligger utredningen på socialministerns bord, och jag förväntar mig att den inte ska hamna i en skrivbordslåda och glömmas bort. Om socialministern menar allvar med vad han sagt i dag är det på sin plats att Socialstyrelsens utredning verkligen kommer fram i ljuset.
Diskriminering måste motverkas på alla plan i samhället, också i vår lagstiftning.
Marianne Berg (V):
Jag får tacka ministern för svaret, men jag tycker att det är en hel del som saknas i svaret. Jag hoppas att jag ska få tydligare svar lite längre fram i debatten.
Mot bakgrund av att beviljandegraden inom arbetsskadeförsäkringen är lägre för kvinnor än för män fick ISF, Inspektionen för socialförsäkringen, av regeringen i uppdrag att undersöka de oskäliga skillnaderna i beslut eller i det som leder fram till beslut. Rapporten, som vi nu har tagit del av, visar med all tydlighet att skillnaderna mellan könen kvarstår.
Orsakerna finns såväl inom Försäkringskassans område som utanför. Det är bara att konstatera att trots 2002 års lagstiftning med sänkta krav på bevisning är förekomsten av fullständig medicinsk vetenskaplig evidens styrande för besluten. Och de litteratursammanställningar som används av försäkringsmedicinska rådgivare i verksamheten bygger till större delen fortfarande på forskning inom de manligt dominerade yrkena.
Till detta vill jag lägga att granskningen klart visar på att yttranden från dessa rådgivare väger mycket tungt i beslutsprocessen. I svaret skriver ministern: De huvudsakliga förklaringarna till skillnaderna för kvinnor och män tycks inte bero på Försäkringskassans prövning. Svaret gör mig lite fundersam. Har vi egentligen läst samma rapport?
I rapporten från ISF, som i sitt uppdrag just skulle granska arbetsskador ur ett jämställdhetsperspektiv, kan vi redan på de första sidorna läsa generaldirektörens förord och en sammanfattning.
Där kan vi läsa följande: Trots åtgärder som Försäkringskassan vidtagit för att säkerställa lika behandling för kvinnor och män inom arbetsskadeförsäkringen kvarstår skillnaden i beviljningsgrad mellan kvinnor och män. För mig är det väldigt klart. Herr talman! Även när man tar bort det som beror på yrken kvarstår en skillnad på upp till 5 procent.
Jag återgår naturligtvis därför till frågan till ministern som jag inte anser att jag har fått ett fullgott svar på: Vad avser ministern egentligen att göra för att säkerställa att kvinnors arbetsskador inte bedöms vara mindre allvarliga än mäns?
Marianne Berg (V):
Att vi är överens om mycket och att mycket mer behöver göras - ja, så kan det vara. Men det är fortfarande mycket som saknas, anser jag. Ministern säger att vi ska kräva mer forskning. Ja, det tycker jag också, men då kanske forskningen skulle fokusera på kvinnors arbetssituation, kvinnors arbetsmiljö och kvinnors skador på grund av deras arbeten.
Det första som regeringen gjorde när den tillsattes 2006 var till exempel att skrota ALI, Arbetslivsinstitutet i Norrköping, som hade en utomordentligt bra forskning kring dessa frågor. Men det togs bort med ett svep på grund av att man ansåg att det var för politiskt. Att män har lättare att få arbetsskadeersättning än kvinnor är inte det enda problemet, och det vill jag ta upp i min fråga två som ministern inte har svarat på i detta svar.
Även mäns beviljningsgrad på 39 procent måste anses vara väldigt lågt, tycker jag. Vi vet att arbetsskadeförsäkringen har en lång historia och att den nuvarande lagstiftningen är från 1977. Vi hade också en finansiell kris, då det blev strängare regler när det gällde det försäkringsmässiga och många arbetsskadade inte hölls skadeslösa.
Men sedan kom finanserna på benen igen, och då aktualiserades en reform som syftade till att reglera så att fler arbetsskadade skulle få ersättning och bättre ersättning. Syftet har inte till fullo uppnåtts när vi ser att utbetalningarna för arbetsskador i stället har minskat kraftigt under ett par år. Då är naturligtvis frågan: Vad ligger bakom den minskningen?
Vad vet regeringen om orsakerna? Kan det vara så, som vissa hävdar, att man inte ens anser det vara lönt att pröva möjligheten att få ersättning? Jag undrar som sagt: Känner ministern till orsakerna? Herr talman! Låt mig ta några exempel.
I en rapport som Försäkringskassan låtit göra, Socialförsäkringsrapport 2008:3, kan vi läsa att 42 procent av männen beviljades livränta i de fall som rörde problem i mjukvävnader mot 20 procent av kvinnorna. När det gällde ryggproblem godkändes 26 procent av männen och 15 procent av kvinnorna. Färre ärenden prövas, men inget tyder på att det skulle vara ett resultat av en förbättring av arbetsmiljön precis.
För att nämna något av det som Vänsterpartiet anser bör tas med i en ny översyn kan jag nämna följande: Systemet för kunskapsinhämtning om olika arbetsskador bör analyseras. De senaste forskningsrönen bör snabbt implementeras i beslutsunderlagen för Försäkringskassan. En förbättring av arbetsskadeförsäkringen bör göras.
En utredning med syfte att kvinnor och män ska ha en rättssäker process bör göras. Och den som har fått en arbetsskada godkänd ska erhålla skälig ersättning. Visst finns det mycket gemensamt men också mycket olikheter i den process som vi vill arbeta i när det gäller den här frågan. Utifrån de exempel som jag har tagit upp undrar jag om ministern skulle kunna tänka sig att arbeta i den riktningen framöver.
Marianne Berg (V):
Ministern sade att frågan i mitt förra inlägg inte fanns med i interpellationen och därför inte behövde något särskilt svar. Det var bara jämställdhetsaspekten som var aktuell. Det förstår jag inte. Det finns ju en fråga om åtgärder för att förbättra arbetsskadeförsäkringen för att uppnå högre rättssäkerhet och bättre möjligheter att få ersättning vid skador man ådragit sig i arbetet.
Hur som helst har Vänsterpartiet motionerat om en bättre arbetsskadeförsäkring, så nu har ministern fått svar på det. När mycket finns på ett papper men inte fungerar i praktiken måste man göra en stor och bred översyn. Jämställdhetsperspektivet måste man arbeta vidare med, och det säger ministern att han gör.
Att 2011 utgå från att mannen är norm är totalt oacceptabelt. Rättssäkerheten skevar också enligt rapporten, vilket vi också måste komma till rätta med.
Jag, eller kanske rättare sagt Wiwi-Anne Johansson, kommer noga att följa ministern i fortsättningen när det gäller vilka bedömningar han gör och vilka åtgärder han vidtar vad gäller det faktum att kvinnors arbetsskador bedöms vara mindre allvarliga än mäns och vilka åtgärder ministern vidtar för att förbättra arbetsskadeförsäkringen och uppnå högre rättssäkerhet.
Marianne Berg (V):
Jag tackar ministern för svaret. Detta är inte en lätt fråga, som man bara kan fixa till i en hast. Men det är en otroligt väsentlig fråga eftersom den handlar om människor som behöver en trygg vardag där hennes eller hans tillgångar ska användas till personens eget väl och ve. Detta ska en överförmyndare se till och ha det övergripande ansvaret för att så sker.
Överförmyndaren har också som uppgift att utse gode män och se till att de verkligen sköter sysslorna. Men under flera år har vi kunnat konstatera, till exempel genom medierna, att det har funnits stora luckor och stora brister som drabbar den enskilde hårt och tufft. Överförmyndares och gode mäns uppgift är att skydda, stödja och hjälpa.
De brister som har kommit ut i massmedierna är absolut inte acceptabla. Ministern tar i sitt svar upp att regeringen vidtagit en hel del åtgärder efter Riksrevisionens rapport 2009 har. Det är bra, och det är positivt. Men jag tycker inte riktigt att det räcker. Om jag hade varit nöjd med allt hade jag ju inte stått här. Riksrevisionen pekar också på andra brister.
Återkopplingen mellan regering och riksdag är till exempel bristfällig. I det svar som jag har fått kan jag inte utläsa något svar på denna fråga. Det är en del på vägen att koncentrera det hela till sju länsstyrelser som ska ha ett samordnat ansvar. Det är en minskning från 21 till 7.
Men jag tycker att ordspråket ju fler kockar desto sämre soppa fortfarande står sig bra även i detta nya sammanhang. Man blir nyfiken på vilka fler förslag som finns i den kommande propositionen. Kan ministern kanske nämna något om vad som finns med, och i så fall också när propositionen beräknas komma?
Det har jag inte kunnat luska fram. Min fråga är: Varför inte satsa på en myndighet som har samordningsansvaret? Det tycker Vänsterpartiet skulle vara det bästa alternativet. Vi tycker fortfarande att det är för spretigt med sju myndigheter.
Marianne Berg (V):
Tack för svaret, ministern! Det handlar naturligtvis om att de människor som är beroende av detta stöd och denna hjälp ska få det så rättsenligt som möjligt. Det ska vara säkert, och man ska känna sig trygg. Min interpellation bygger på tillsynen över överförmyndarna. Det är där som jag tycker att kärnan ligger. Just nu finns det en utredning om att slå ihop polismyndigheterna till en enda myndighet, vilket Vänsterpartiet verkligen stöder.
Om jag inte har helt fel anser det stora flertalet i Sveriges riksdag också att det ska bli en myndighet. Jag undrar varför man inte skulle kunna se över denna fråga på samma sätt, så att det blir en enda myndighet som har det övergripande tillsynsansvaret.
För mig spelar det ingen roll var den ligger någonstans, men jag tror att man så kan få en tydlig samordning och ett tydligt ansvar. Vi har faktiskt en skyldighet i ett samhälle som vårt, där människors lika värde alltid sätts i första rummet. Det finns en risk att de brister som finns i dag eventuellt kommer att öka om man inte har en tydlig samordning genom en enda myndighet.
Jag tror att det finns mycket att vinna på det. Jag tycker inte att det är ett så speciellt radikalt och positivt steg att minska antalet från 21 till 7. Fru talman! Jag vill ta upp några skrämmande exempel så att vi verkligen förstår vad det handlar om. Det näst största och det näst minsta partiet är representerade här i dag, men det finns också åhörare.
Jag tar upp några exempel. I DN den 25 mars 2010 kunde man läsa att en överförmyndare och två gode män misstänktes för att ha agerat i maskopi i sina uppdrag. De gode männen hade tagit ut stora belopp från huvudmännens konton, och överförmyndaren hade godkänt detta. Det är skrämmande. I DN den 4 januari 2011 kunde man läsa att en dömd man blev överförmyndare. Han var dömt för osant intygande i ett företag där han verkade som revisor.
Överförmyndaren hade gett tillåtelse till att god mans hustru hade tagit emot gåvor för miljoner av en alzheimersjuk kvinna. Det är horribelt. I DN den 11 maj 2011 kunde man läsa att en överförmyndare hade utsett en kvinna som var dömd för våldsbrott till god man för det drabbade offret. Dessa både skulle snart ses i rättssalen. Fru talman!
Det finns många enskilda fall som man skulle kunna ta upp. Till syvende sist är det den enskilde som drabbas. Jag vill ställa ytterligare en fråga.
Det finns fler rekommendationer i Riksrevisionens granskning, till exempel att man bör ta initiativ till en översyn av i vilken mån det nuvarande överförmyndarsystemet är ändamålsenligt. Det var ministern inne lite på tidigare.
Det gäller bland annat verksamhetens utökning, svårighetsgrad, som är enormt hög, rekrytering av ställföreträdare och uppgiftsfördelning mellan tingsrätter och överförmyndare. Därför undrar jag hur ministern ser på de rekommendationer som Riksrevisionen lagt till i sin rapport och hur ministern tänker arbeta med dem i framtiden.
Marianne Berg (V):
Vi är överens om att tillsynen spretar över landet. Det finns både högt och lågt. Den fungerar bra och mindre bra och eventuellt också riktigt dåligt. Därför anser Vänsterpartiet att en myndighet med det tillsynsansvaret skulle vara det bästa för att få samordning och riktig spetskompetens. Jag tror inte att man avsevärt förbättrar det hela genom att minska från 21 till 7.
Det är poängen med vårt förslag. I mitt sista inlägg vill jag säga att majoriteten av överförmyndare och majoriteten av gode män sköter sina uppdrag förträffligt. De gör ett mycket bra jobb. Det vill jag verkligen stryka under.
Jag anser emellertid att det vore önskvärt att ministern i den fortsatta planeringen tog med sig frågan ifall inte en myndighet kanske ändå kunde vara det bästa. Det förslag som regeringen lagt fram, att minska dem från 21 till 7, är lite väl tunt. Jag hade önskat lite mer.
Jag hoppas att det kommer fler fräscha förslag i propositionen - ministern har nämnt en del - som pekar i rätt riktning. Det är vår skyldighet att se till dessa människors väl och ve.
Marianne Berg (V):
Jämnare könsfördelning i bolagsstyrelser, det vill säga fler kvinnor i dem - absolut, säger jag. Att kvotera in kvinnor i företags bolagsstyrelser är ett jättebra förslag. Det är ett radikalt grepp från EU-kommissionen. Jag tror faktiskt att jag vill säga att det är det mest radikala hittills. Det är ett förslag som kommissionär Viviane Reding har gått i spetsen för.
Men - då kommer men:et - olyckligtvis, herr talman, strider det mot subsidiaritetsprincipen. Det är trist att behöva konstatera det. Vänsterpartiet anser att förslaget, liksom många andra förslag som kommer från EU, är ett överstatligt direktiv. Vi tycker att EU redan i dag bestämmer tillräckligt mycket och att man inte ska in och nafsa på mer.
Vi har haft denna fråga uppe i debatten i riksdagen många gånger. Vänsterpartiet tycker att det är en otroligt viktig fråga och ser gärna att vi här hemma inför en modell, typ den norska modellen, som jag förstår fungerar alldeles utmärkt.
Om regeringen skulle ta steget att se till att Sverige tar efter Norges modell, det vill säga att via lagstiftning kvotera in det underrepresenterade könet i bolagsstyrelser, vilket då är kvinnor, skulle jag bli väldigt lättad och glad. I dag är Norge en av de världsledande i fråga om jämställdhet inom näringslivet. Jag hade hoppats att Sverige också skulle vara i toppen.
Nu anser inte alliansregeringen att Norges modell är den bästa, utan man anser att det är upp till bolagen själva att utse sina ledamöter. Okej, men jag anser att ni trots detta kan vara lite tuffare i ert yttrande. Där anser jag att ni är väldigt lama och tama.
Men det kan ni rätta till i dag genom att ställa er bakom Vänsterpartiets yttrande. Då uppmanar ni tydligt och klart riksdagen att stå upp i en jämställdhetsfråga som denna. Inte minst visar ni EU att vi här hemma verkligen menar allvar med att sträva efter en jämn fördelning av makt och inflytande mellan kvinnor och män i vårt land.
Jämställdhet är en fråga om mänskliga rättigheter, demokrati och rättvisa. Det hoppas jag verkligen att vi alla anser. Att hålla frågan vid liv och att vara en blåslampa på regeringen är bara bra. Då kanske vi når fram i frågan inom en snar framtid. Vi måste nöta och nöta för att få ett resultat.
Det har visat sig på många andra områden att det har gett positivt resultat. Droppen urholkar till sist stenen. Alliansvänner! Visa nu på lite mod. Visa nu på lite styrka och ställ er bakom Vänsterpartiets förslag till ett motiverat yttrande.
Med detta sagt, herr talman, vill jag yrka bifall till reservation 2 i detta utlåtande och samtidigt önska er alla som befinner er i kammaren just nu en riktigt god jul och ett gott nytt år.
Marianne Berg (V):
Jan Lindholm slog i alla fall inte mina elva sekunder, så där ligger jag i topp. I dag breder fattigdomen ut sig. Det kan ha olika orsaker. Det kan vara utförsäkringar. Det kan vara arbetslöshet. Det kan vara sjukdom. I detta paket finns det otroligt många barn. Vi har hundratusentals barn i Sverige i dag som lever under fattigdomsbegreppet. Så ser verkligheten ut.
Det är bara att konstatera. När det gäller överskuldsättning, herr ålderspresident, har regeringen tillsatt en särskild utredare med uppdrag att se över just de här situationerna med ett särskilt fokus på barnen. Det välkomnar jag. Jag tycker att det är jättebra, för barnen måste alltid sättas i fokus och beaktas särskilt. Något annat är inte tänkbart.
Antalet överskuldsatta ökar här i landet, och ingen vet egentligen hur många barn som lever med dessa vuxna så kallade evighetsgäldenärer. Det här måste regeringen lägga ned mycket mer krut på, till exempel att reglera kreditmarknaden. Även Hillevi Larsson tog upp kreditmarknaden i sitt anförande, och jag ställer mig bakom allt hon har sagt.
Regeringen måste verkligen ta tag i detta och bör ta initiativ till att skapa ett ekonomiskt och socialt hållbart samhälle, ett hållbart kreditsystem som gör det möjligt för människor att kunna komma tillbaka och känna sig trygga i sin vardag. Med detta sagt, herr ålderspresident, yrkar jag bifall till reservationen i betänkandet.
Marianne Berg (V):
När Ola Johansson kommer in på föräldrapresumtionen kan vi ta varandra i hand. Vi tycker precis likadant. Det var glädjande. Vi har nu väntat sedan 2007. Ola Johansson tillhör Alliansen och regeringssidan. Har han något hum om när det ska läggas fram? Det har inte getts något datum. Hur långt har man kommit? När kommer någonting att ske? Det borde Ola Johansson kunna svara på. Jag vet ju inte. Men vi är totalt överens.
Marianne Berg (V):
Som Ola Johansson själv var inne på ligger en utredning från 2007 till grund för detta. Det är en förskräckligt lång tid som ingenting har hänt. Som jag tog upp i mitt anförande är vi vana vid bromsklossar när det gäller de här frågorna. Det var samma när det gällde inseminering för lesbiska. Det var samma när det gällde registrerat partnerskap. Då var det bromsklossar. När det gällde äktenskapsbalken var det bromsklossar och så vidare.
Då undrar jag: Kan Ola Johansson förklara för mig varför det just i de här frågorna, som är så diskriminerande för många människor i samhället, är så stora bromsklossar? Varför ska vi alltid vänta och vänta? Var är stoppet?
Marianne Berg (V):
Vänsterpartiet har tre reservationer i betänkandet. En reservation handlar om en barnkonsekvensanalys av de lagar vi stiftar i kammaren. Regeringen lade år 2009 fram några strategier om att barnens rättigheter i enlighet med barnkonventionen ska tas i beaktande. Regeringen har i år tillsatt en utredning som ska vara klar senast i mars 2015.
Den ska också utgå från barnkonventionen och de tilläggsdirektiv som vi har skrivit under. Men det var inte detta vi reserverade oss för egentligen. Många lagar som vi stiftar här, som inte direkt berör barnens rättigheter, påverkar dem indirekt. Det kan gälla frågor om arbetslöshet. Hur påverkar den försämrade ekonomin barnen?
Hur påverkar det barnen när föräldrarna träter i en vårdnadstvist? Sådana frågor måste tas i beaktande i en barnkonsekvensanalys. Herr talman! Lobbying behöver jag inte ta upp. Den frågan tog Peter Eriksson upp. Nu går jag i stället över till arvodena. Det är en gammal käpphäst i Vänsterpartiet att driva att våra arvoden ska gå jäms med prisbasbeloppet.
I år är det 44 500 kronor. Vi har drivit frågan varje år i kammaren. Skam den som ger sig, säger jag. Till sist kanske vi får igenom denna fråga. Det vet man aldrig. Inkomstgarantin, det vi får efter avslutat uppdrag i riksdagen, har utretts, och jag väntar med spänning på hur förslaget som ska läggas fram kommer att se ut.
Nivån på våra arvoden är i dag 58 300 kronor. Arvodet diskuteras ofta bland allmänheten, om inte annat mycket i medierna. Det finns de som anser att våra arvoden är höga och att de måste vara höga för att minimera risken att ledamöter avstår från att kandidera till en riksdagspost eller andra politiska uppdrag. Men jag tycker inte att det håller.
Jag kandiderar inte och arbetar inte politiskt därför att jag ser hur mycket jag kan få i plånboken. Jag arbetar politiskt för att jag vill driva och förändra samhället. Det måste vara den första ambitionen. Sedan har vi frågan om ersättningarna för olika uppdrag vid sidan av partiarbetet eller arbetet som riksdagsledamot. Man kan till exempel sitta i en nämnd eller i en utredning eller vara utskottsordförande.
Då finns vissa tillägg. Vänsterpartiet anser att de uppdragen ingår i arbetet som riksdagsledamot och inte ska ersättas med ytterligare pengar. De som talar högt om dessa frågor och anser att arvodena ska vara kvar menar att extrauppdragen tar enormt mycket tid. Det är naturligtvis sant. De tar tid.
Men det måste vara rimligt att resterande riksdagsledamöter i ett parti hjälper till och avlastar den person som tar på sig ansvarsuppgifterna i nämnder eller utredningar. Så svårt kan det inte vara. I alla fall tycker jag inte att det kan vara så svårt för de största partierna i riksdagen, det vill säga moderater och socialdemokrater. Jag avslutar, herr talman, och yrkar bifall till reservation nr 5.
Annie Johansson (C):
Marianne Berg tar upp en viktig fråga, som jag också belyste i mitt inledningsanförande, nämligen att den nuvarande budgetordningen som instiftades 1997 innebär att en ny regering får mycket kort tid på sig för att lägga fram ett budgetförslag. Den nuvarande budgetordningen prövades också för första gången nu i höstas, vid regeringsskiftet.
De farhågor som presenterades i slutet av 90-talet av Riksdagskommittén besannades nu också. Det var saker som inte minst borgerliga partier framförde vid det tillfället. Den borgerliga sidan tyckte också att det var viktigt att ha valdagen på våren, något som den dåvarande majoriteten inte heller ville ställa sig bakom.
Den dåvarande majoriteten kom fram till att det var viktigt att ha kvar valdagen på hösten alldeles oavsett att det skulle leda till stora svårigheter att få till en budget vid ett regeringsskifte. Då detta var en förutsedd situation torde också detta kunde ersättas med andra beredningsformer, precis som det står i propositionshandboken, i vad som kan kallas undantagssituation i de anvisningar som finns.
Tommy Waidelich (S):
Till att börja med vill jag verkligen tacka Mauricio Rojas för den betydelse han tillmäter mitt eget parti. Jag är betydligt mer ödmjuk än så. I det här fallet har vi en majoritet av sex partier. Då tycker jag inte att alla sex partier behöver gå upp i debatten. Men nu har jag ändå gått upp och redogjort för hur jag ser på debatten. I princip har vi haft samma vinklingar. Jag har valt att bara fokusera på det dubbla uppdraget.
Det innebär att statsledningen ska värna hotade svenska intressen samtidigt som man ska följa grundlagen. Det finns ju ingen som ifrågasätter grundlagen i det här fallet. Justitiekanslern och KU har också slagit fast att det inte föreligger något grundlagsbrott. Däremot förs ett resonemang om att man kommit säkerhetsavståndet förnär. Men majoritetens liksom Justitiekanslerns slutsats är att det inte föreligger något grundlagsbrott.
Grundlagen har respekterats, och det är viktigt att komma ihåg.