KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sanne Eriksson (S):
Tack, inrikesministern, för svaret! Vi har den senaste tiden kunnat läsa väldigt mycket om fallet med 41åriga Lotta, som misshandlades till döds av en man som hon tidigare hade haft en kortvarig relation med. Lotta vågade enligt uppgifter av rädsla för mannen inte medverka i utredningen, och därför lades fallet ned en kort tid före hennes död.
Vad kan regeringen göra för att fler kvinnor ska våga anmäla och medverka i rättegång mot de män som har misshandlat dem?
Faradj Koliev (S):
Vi debatterar civilutskottets betänkande Skärpt ansvar för fartygsvrak . Regeringen levererar politik som skapar ordning och reda, inte bara i svensk ekonomi utan även när det gäller hanteringen av fartygsvrak i våra vatten. Fartyg som går på grund utgör en risk för skador på annan egendom och har negativa miljöeffekter.
Till exempel kan ett liggande fartyg utgöra kollisionsrisk, och läckaget av farliga ämnen kan skada den omgivande miljön, hindra fiske och hämma turismen i området. Det är därför viktigt att tydliggöra ansvaret för åtgärderna för att avlägsna fartygsvrak och inte minst möjliggöra effektiva medel för att kunna ingripa när ett fartyg går på grund.
Föreslagna lagändringar i propositionen är de som bedöms lämpliga i relation till vårt godkännande av Nairobikonventionen 2007 om avlägsnande av vrak. Konventionen stärker befogenheterna att ingripa mot fartygsvrak som innebär fara för sjöfartstrafiken och miljön. Ett godkännande av Nairobikonventionen stärker alltså skyddet för såväl sjöfarten som miljön.
Lagändringen innebär att fartygets ägare har skyldighet att avlägsna ett fartygsvrak som utgör en fara för sjöfarten eller miljön. Fartygsägaren blir också ansvarig för de kostnader som åtgärderna medför. Om det gäller stora fartyg blir ägaren även skyldig att ha en ansvarsförsäkring för att täcka sitt ansvar.
Sjöfartsverkets uppgift här är att märka ut vrak som bedöms utgöra en fara. Vid behov kan Sjöfartsverket ingripa direkt och vidta åtgärder på fartygsägarens bekostnad. Propositionen stöds av nästan alla partier i utskottet. Det är bara Centerpartiet som i en motion begär ytterligare åtgärder.
Här är det viktigt att påpeka, som jag redan har gjort i mitt anförande, herr talman, att förslagen till lagändringar i propositionen är de som bedöms vara relevanta och lämpliga i och med att vi godkänner Nairobikonventionen. Ändringar som är utanför konventionens tillämpningsområde kan med fördel diskuteras i framtiden inom ramen för ett annat relevant lagstiftningsarbete. Jag yrkar bifall till regeringens proposition.
Faradj Koliev (S):
Jag tackar för frågan. Jag tycker att det är viktigt att se helheten. Det skapas mycket fler jobb än vad som var fallet innan regeringen tillträdde, och det händer väldigt mycket på bostadsfronten. Det är klart att vi kan göra väldigt mycket i fråga om förenklingar. Samtidigt är det viktigt att se till att utvecklingen inte går alltför långt, för det är viktigt att bygga bostäder som är hållbara och som ska stå väldigt länge. När vi bygger bostäder bygger vi ett samhälle.
Jag tror att den viktigaste fråga som vi har att jobba med i dag är kompetensbristen och arbetskraftsbristen i byggbranschen. De flesta byggföretag anger att deras personal går på knäna och att de behöver mer folk. Vi har exempel som kommunerna Örebro och Uppsala, där man bygger väldigt mycket i dag. Frågan är egentligen vad vi ska lägga våra resurser och vår tid på när det gäller bostäder.
Jag ser behov av att vi gör väldigt mycket för just det som bostadsföretagen tar upp som ett stort problem. Regeringen gör också väldigt mycket för att få in folk i arbete och i byggbranschen och för att vi ska kunna klara målet om fler bostäder.
Faradj Koliev (S):
Som jag sa tidigare finns det givetvis behov av regelförändringar. Det finns väldigt många förslag som hamnar under kategorin regelförändringar. Men jag tror att det är viktigt att nu fokusera på de stora problemen när det gäller bostadsbyggande, och det är inte de regelförenklingar som Ola Johansson pratar om, utan det är mycket bredare frågor, till exempel kompetensbristen som jag nämnde. Sedan vill jag påpeka att det är väldigt många utredningar som görs. Regeringskansliet har många frågor under beredning.
Det kommer en rad förslag som leder till regelförändringar. Men det finns givetvis behov av fortsatta åtgärder på den fronten.
Faradj Koliev (S):
Jag fick två frågor från Robert Hannah. Den ena handlar om varför vi inte var med på förslaget som nu finns med i propositionen och den andra handlar om varför vi inte vill sänka ränteavdragen. Svaret på den första frågan är givetvis att vi befinner oss i ett nytt läge när det gäller bostadsbristen. Vi ser att det finns behov av alla möjliga förslag. Den andra frågan gällde ränteavdraget. Det är inte jätteenkelt.
Det finns problem med ränteavdraget. En sänkning skulle leda till att de grupper som har det svårast att komma in på bostadsmarknaden skulle få det ännu svårare. Det finns fördelningspolitiska aspekter som inte är så enkla att lösa.
Faradj Koliev (S):
Robert Hannah får det att låta som att deras förslag när de satt i regering skulle ha löst alla problem på bostadsmarknaden. Det gjorde de inte. Vi kan se att när vi tillträtt vid makten har vi byggt så mycket som det bara går. Bostadsföretagen menar att de hade kunnat bygga mer om de bara hade personal. Regelförändringarna är bra, men det är inte det som löser problemet.
När det gäller sänkningen av ränteavdragen är det fortfarande så att det finns problem med de nya som kommer in på bostadsmarknaden. Experterna är inte ense om vilka fördelningspolitiska effekter det skulle ha. Det är klart att det är en diskussion vi måste föra. Men det är inte en enkel fråga att lösa.
Faradj Koliev (S):
Min fråga går till utrikesministern. Sveriges utrikespolitiska engagemang bygger på respekt för internationella regler och normer. Vi sätter människors frihet högt på dagordningen, och vi vill givetvis få med oss andra länder i detta. Samtidigt vet vi att mänskliga rättigheter ifrågasätts och kränks i många länder. Traditionella påverkansstrategier genom militära och ekonomiska medel har visat sig vara ineffektiva och mycket kostsamma. UD är bland de få i världen som producerar rapporter om mänskliga rättigheter i andra länder.
En del länder använder liknande rapporter för att ranka andra länder utifrån deras respekt för mänskliga rättigheter, vilket har visat sig vara ett effektivt instrument i kombination med andra påverkansstrategier. Hur kan vi arbeta för att få andra länder att respektera grundläggande mänskliga rättigheter? Vilka andra instrument kan tänkas användas för att uppnå utrikespolitiska mål?
Faradj Koliev (S):
Ordning och reda på arbetsmarknaden förutsätter tydliga och stabila regler, som alla parter kan förhålla sig till. Både för arbetstagare och för arbetsgivare är det viktigt att känna trygghet inför framtiden. Den senaste tiden har dock fackföreningar uttryckt stor oro inför så kallade hyvlingar på arbetsmarknaden. Medan LAS skyddar anställningar genom turordningsregler och återanställningsrätt verkar det finnas bristande skydd för sysselsättningsgraden i anställningen.
Hyvlingar på arbetsmarknaden, det vill säga när arbetsgivare med hänvisning till arbetsbrist hyvlar en heltidsanställning till deltid har ökat oron bland arbetstagare. När inkomsterna halveras på det viset, utan hänsyn till turordningsreglerna, skapas otrygghet och problem av olika slag. Min fråga till statsministern är: Vad avser statsministern att göra för att minimera den otrygghet som skapas med nuvarande regler?
Faradj Koliev (S):
Min fråga går till bostadsminister Peter Eriksson. Regeringens aktiva bostadspolitik har möjliggjort att fler bostäder byggs i dag. Det är på en nivå som vi inte har sett på mycket länge. Det är bra. Bostadsbristen är nämligen ett stort samhällsproblem, och lösningen är att bygga fler bostäder. Samtidigt ser vi att en majoritet av byggföretagen anger att det främsta hindret för tillväxt är brist på arbetskraft.
Uppenbarligen har vi ett matchningsproblem, eftersom vi å ena sidan har människor som söker jobb och å andra sidan har byggföretag som har behov av att anställa fler. Samtidigt behöver vi bygga fler bostäder. Här finns det stora samhällsvinster om rätt åtgärder introduceras. Mot bakgrund av detta vill jag fråga bostadsministern vad regeringen gör för att matcha den tillgängliga arbetskraften med de behov som finns i byggbranschen.
Pål Jonson (M):
Jag tackar inrikesministern för denna debatt. Som inrikesministern säger har vi sedan i höstas fler poliser än någonsin. Samtidigt vet vi att vi inte har fler poliser i förhållande till vår folkmängd, och vi vet också att det finns ett stort behov av en ökad polistäthet. Sverige har färre poliser än många andra genomsnittliga europeiska länder.
Grundproblemet är, som inrikesministern känner till, att vi i Sverige i dag har betydande problem med en växande otrygghet och bristande lag och ordning. Som vi har diskuterat berör detta både stad och land. Till exempel var antalet ouppklarade mord i slutet av förra året högre än någonsin, vad jag förstår, och endast var sjunde mängdbrott klarades upp. Jag vill därför återgå till bristerna i polisens tillgänglighet och synlighet på landsbygden.
De här bristerna är ett reellt problem, både för människors upplevda trygghet och för polisens möjlighet att bekämpa och utreda brott på dessa platser. Vi moderater har sagt att vi vill ha 25 000 poliser senast 2025 och att vi vill prioritera polisen i brottsutsatta områden och i glesbefolkade områden. Vi anser också att polisen behöver ha högre löner.
Detta är naturligtvis en form av erkännande för det viktiga arbete som polisen gör varje dag, men än viktigare är det kanske för att man ska kunna rekrytera poliser. När jag är ute och pratar på polisstationer runt om i Värmland, där jag kommer ifrån, är det två saker som jag brukar få med mig. Dels säger folk att det behövs fler poliser i yttre tjänst, dels att de är oroliga för rekryteringen i framtiden.
Många gör också medskicket att det är oerhört viktigt att man kan läsa till polis på distans, inte minst för att kunna karriärväxla om man till exempel har fyllt 30 år och har familj och barn. Jag vill därför avsluta med ett medskick till inrikesministern om vikten av att kunna läsa till polis på distans.
Pål Jonson (M):
Tack, infrastrukturministern, för svaret! Det är extra lägligt att ha denna debatt om stråket Stockholm-Oslo i dag, med tanke på att Nordiska rådet har sin session här i huset samma dag. Jag vill inledningsvis påminna om att Norge är Sveriges största exportmarknad. Bara varuexporten till Norge uppgick till 120 miljarder förra året.
Under de senaste fem åren har exporten till Norge ökat med närmare 30 procent. Vidare är det fler som arbetspendlar till Norge än till Danmark. I mitt eget län Värmland jobbar nästan 5 procent av befolkningen eller var tjugonde värmlänning i Norge. För att sätta detta lite mer i perspektiv kan jag konstatera att vi har tre gånger så mycket handel med Norge som vi har med Kina.
Utvecklingen av den norska ekonomin och främjandet av en stark infrastruktur i alla dess delar mellan Sverige och Norge borde vara ett starkt svenskt intresse. Vi vet att stråket Stockholm-Oslo präglas av en stark befolkningstillväxt. Det innebär att infrastruktursatsningarna inom stråket kommer att bli allt viktigare i framtiden för att svara upp mot ett växande behov. Jag vill uppmärksamma infrastrukturministern på en artikel i Dagens industri i förrförra veckan.
Den skrevs av vd:arna för handelskamrarna i Oslo, Karlstad, Mälardalen och Stockholm. De pekade på att de stora bristerna i infrastrukturen inom stråket Stockholm-Oslo utgör en stor hämsko för företagande och entreprenörskap. I grunden handlar allt detta om att avståndet mellan Stockholm och Göteborg är jämförbart med det mellan Stockholm och Oslo.
Det är 47 mil jämfört med 51 mil till Oslo, men samtidigt tar det nästan två timmar extra att åka tåg från Stockholm till Oslo jämfört med Göteborg. Detta har präglat resandet i Sverige. Jag kan konstatera att tåget har nästan 60 procent av marknaden för Stockholm-Göteborg men bara 12 procent av resandet mellan Stockholm och Oslo.
I Trafikverkets åtgärdsvalsstudie för stråket Stockholm-Oslo påpekas att tågresandet har stor potential om man hanterar de brister som finns utmed stråket, vilka är betydande.
Enligt ÅVS:en finns det brister i drift och underhåll av järnvägen och i punktlighet på grund av högt kapacitetsutnyttjande, det är ojämn standard på järnvägen som påverkar hela stråket och det är bristande redundans, inte minst för att det är enkelspår på Värmlandsbanan och Kongsvingerbanan. Jag kan konstatera att Värmlandsbanans beläggning har ökat med nästan 90 procent de senaste tio åren och att Trafikverket numera klassar den som överbelastad.
Som infrastrukturministern säkert känner till finns ett initiativ som heter 2.55 och som påbörjades av Region Värmland, Karlstads kommun och Region Örebro. Initiativet växer starkt. Vi ska ha ett seminarium här i riksdagen i morgon, som infrastrukturministern är hjärtligt välkommen att delta i om hon vill. Detta är ett initiativ för att få igång diskussionen, kopplat till stråket Stockholm-Oslo.
Med anledning av detta och i ljuset av den starka befolkningstillväxten och de stora brister som finns utmed stråket Stockholm-Oslo vill jag fråga infrastrukturministern om hon är tillfreds med de planerade satsningarna på järnvägen.
Pål Jonson (M):
Tack, statsrådet! Som statsrådet känner till har riksdagen tillkännagett för regeringen att man vill se en bättre koordinering mellan trafikmyndigheterna på båda sidor av gränsen. Det finns starka skäl för detta. Om vi återigen tar upp den åtgärdsvalsstudie som Trafikverket har producerat kan vi konstatera att det uttryckligen står att riksgränsen har blivit ett stort hinder för funktionella regioner.
I ÅVS:en pekas också på att det inte finns någon gemensam svensk-norsk trafikplan och att det finns stora problem på nationell nivå men även på regional och lokal nivå när det kommer till både transport och den fasta infrastrukturen. Det står att det saknas gemensamma prognosmodeller för att räkna på samhällsnyttan av infrastruktursatsningarna över gränsen, och det finns ingen gemensam målbild som kan vara vägledande för infrastrukturen över gränsen.
Det återstår fortfarande en hel del arbete för att effektivisera de satsningar som sträcker sig över riksgränsen. I ÅVS:en pekas också på ett bristande engagemang i slutnoderna - Stockholm och Oslo - och att det är andra kommuner och regioner som driver på de stråkgemensamma frågorna.
Allt detta utgör i mina ögon en rätt stor brist och ett problem, inte minst mot bakgrund av hur omfattande handeln är med Norge, i det här fallet, och hur nära näringslivskontakterna är. Som statsrådet känner till har resandet mellan Stockholm och Oslo ökat starkt sedan SJ satte in snabbtåg för lite drygt ett år sedan. Inte minst har resandet ökat mellan Karlstad och Oslo, där vi har sett en ökning med nästan 76 procent under ett år. Det är alldeles utmärkt.
Jag vet en rad företag som har etablerat sig i Karlstad för att använda den geografiska närheten till den norska marknaden. Samtidigt vet vi nu att denna utveckling påverkas av att norrmännen planerar att genomföra en ombyggnation mellan Kongsvinger och Lillestrøm. Den kommer att genomföras på dagtid. Det är utmärkt att norrmännen investerar i tågtrafiken, inte minst för att godstrafiken ska kunna flöda.
Men det kommer att bli ett hack i flödet mellan Stockholm och Oslo. Anledningen till att jag nämner detta är för att jag tycker att det är ett symtom på den bristande koordinering som finns mellan trafikmyndigheterna. Jag undrar därför återigen om infrastrukturministern har något besked i detta enskilda fall eller om hon är tillfreds med den samverkan som finns i dag mellan trafikmyndigheterna.
Pål Jonson (M):
Jag är rörande enig med infrastrukturministern om att en gemensam nordisk infrastrukturplan inte ligger i korten. En sådan skulle snarare komplicera. Men det som åtgärdsvalsstudien pekade på var att det var ett problem att man bland annat inte hade någon gemensam målbild. Jag vill också passa på att konstatera att Trafikverkets åtgärdsvalsstudie för Stockholm-Oslo belyser infrastrukturens alla delar.
Man pekar också på att det finns ett stort investeringsbehov även på vägsidan, vilket vi känner till nationellt. Ytterst är det bra vägar som ger merparten av alla människor utanför storstadsområdena allra störst nytta i vardagen. E18 utgör lite grann kroppspulsådern mellan Stockholm och Oslo. Varje år passerar miljoner bilar över riksgränsen på den.
Vi vet att man har investerat ganska kraftfullt på den norska sidan, ända till riksgränsen från Oslo. Men vi vet också att vi på den svenska sidan ligger efter. Det är framför allt väster om Karlstad, som ministern säkert känner till. Åtgärdsvalsstudien pekar på att det är mycket angeläget att det är mötesseparerad väg utmed hela E18, och så är det inte i dag. Det är mycket viktigt, inte minst för trafiksäkerheten, att vägen är mötesseparerad.
Personligen skulle jag gärna se att E18 var motorväg hela vägen. Därför undrar jag hur ministern ser på förutsättningarna för att faktiskt göra hela E18 mötesseparerad och om det är prioriterat. Avslutningsvis nämns det också i åtgärdsvalsstudien att investeringarna i slussarna i Trollhättan är viktiga med tanke på den stora belastning som nu finns utmed stråket Stockholm-Oslo. Därför undrar jag också om ministern kanske har något besked om detta.
Kan vi förvänta oss en ombyggnation av slussarna i Trollhättan, vilket är angeläget för Vänersjöfarten?
Pål Jonson (M):
Tack, utrikesministern, för denna interpellationsdebatt! Vi delar vissa uppfattningar och skiljer oss åt i andra, vilket vi nog visste redan tidigare. Jag hävdar att det inte går att komma ifrån att Sverige står inför ett mycket allvarligt och försämrat säkerhetspolitiskt läge, som rimligen borde få konsekvenser för den säkerhetspolitiska linjen och även öppna upp för en seriös svensk Natodebatt.
Ryssland har genom sin aggression mot Ukraina och även provokationer mot Sverige och en rad andra länder höjt den säkerhetspolitiska temperaturen i Östersjön. Det är bra att Nato nu faktiskt stärker sin militära närvaro genom Enhanced Forward Presence i Östersjöområdet, vilket utrikesministern tar upp.
Vid Folk och Försvars rikskonferens i Sälen förra året sa försvarsminister Peter Hultqvist att Sverige ofelbart skulle dras in i en militär konflikt om det uppstod en sådan i Baltikum. Detta är även Försvarsmaktens bedömning. Det här är dessutom en tes som Bertelman och Bringéus tar upp. Ett enskilt angrepp på oss är inte sannolikt, men det finns en risk för det som heter konsekvensaggression.
Summan av kardemumman blir att den militära alliansfriheten lite grann har spelat ut sin roll i och med att den inte kommer att hjälpa oss att hålla oss utanför militära konflikter i vårt närområde, vare sig vi vill det eller inte. Med en sådan bedömning för ögonen anser jag att den militära alliansfriheten inte är lika relevant och att det vore bättre att ansluta sig till Nato och att tillsammans med de allierade länderna kring Östersjöområdet stärka den krigsavhållande förmågan.
Utrikesministern lyfter upp vikten av avspänning, inte minst gentemot Ryssland. Även jag vill gärna se avspänning gentemot Ryssland, men jag tror att förutsättningarna för att hitta en avspänning är väldigt små så länge Ryssland inte accepterar andra länders gränser eller deras rätt att själva göra säkerhetspolitiska vägval. Tack, utrikesministern, för debatten!
Pål Jonson (M):
Tack, statsrådet, för svaret på Jonas Jacobsson Gjörtlers viktiga interpellation! Det är i dag knappt en kvarts miljon människor som jobbar inom statliga myndigheter, och ca 60 procent av myndigheterna har sitt huvudsäte i Stockholm. De statliga myndigheterna kan naturligtvis erbjuda kvalificerade och intressanta tjänster, speciellt till personer med lång och gedigen utbildning.
Sådana arbetstillfällen kanske är extra viktiga och attraktiva för län och kommuner som har en begränsad arbetsmarknad. Det skapar helt enkelt förutsättningar för människor att stanna kvar i eller återvända till ett län eller en kommun efter att de är klara med sin högskoleutbildning. Det är alltså mycket angeläget att vi diskuterar just utlokalisering av myndigheter. Samtidigt har det riktats kritik mot omlokaliseringen av myndigheter. Man pratar om att det blir produktionsbortfall och svårt med personalförsörjning.
Man diskuterar även att kostnaderna ibland blir högre än beräknat. Riksrevisionen gjorde en granskning för några år sedan som pekade på en del av utmaningarna med utlokalisering av myndigheter. Man brukar räkna med att det tar mellan tre och fem år innan myndigheterna har återhämtat sig efter en omlokalisering.
Det alternativ som finns i stället för att utlokalisera en myndighet från början eller helt och hållet är att man omfördelar en myndighet som finns på flera olika verksamhetsorter, till exempel genom att omlokalisera huvudsätet eller generaldirektören.
Detta kan ske rätt naturligt, till exempel när en ny generaldirektör ska rekryteras till en myndighet och generaldirektören vill bygga upp sin egen stab med egna kommunikationsavdelningar, rättsavdelningar och strategisk ledning. Enligt Statskontorets utvärdering är det viktigt att tänka i termer av klusterbildningar när det kommer till lokalisering av myndigheter. Vi har framgångsrika exempel på detta kopplat till skogs- och jordbruksfrågor i Jönköping och även trafikfrågor i Borlänge.
I mitt eget län Värmland finns en stark kompetens och myndighetsnärvaro kopplat till krisberedskap och samhällssäkerhet, bland annat genom MSB, Rekryteringsmyndigheten och, till en del, Konsumentverket, Försvarshögskolans ledarskapscentrum och Centrum för klimat och säkerhet på Karlstads universitet. Samlokaliseringen har varit bra för dessa myndigheters verksamhetsnytta och personalförsörjning.
Detta kluster har påverkats av att ett antal arbetstillfällen inom MSB har flyttats från Karlstad till i huvudsak Stockholm. Samtidigt vet vi att området med totalförsvar och krisberedskap blir allt viktigare. Jag vill fråga statsrådet två frågor. För det första: Hur avser han att gå vidare med arbetet för att stärka klusterbildningen inom myndigheterna?
För det andra: Hur ser statsrådet på tanken att omlokalisera myndigheter som har befintlig verksamhet inom olika orter, om man flyttar generaldirektörer inom verksamhetsorterna snarare än att helt flytta ut nya myndigheter?
Pål Jonson (M):
Svensk polis befinner sig i kris. Sedan tidigare vet vi att utredningsresultaten är de sämsta på 16 år. I förrgår kunde vi läsa i Dagens Nyheter att den trenden håller i sig, och resultaten fortsätter att sjunka i samtliga sju polisregioner. Värst är situationen i den södra regionen och i Stockholm, men även Region Bergslagen och Region Mitt ligger illa till i den nya mätningen. Jag ställer därför min fråga till inrikesminister Anders Ygeman.
Anser han att polisen befinner sig i kris, och vad avser han att göra åt de fallande utredningsresultaten?
Pål Jonson (M):
På Folk och Försvars rikskonferens i Sälen presenterade statsministern regeringens nya säkerhetsstrategi. Den identifierar åtta hot mot Sverige, däribland energiförsörjning. Det står uttryckligen i strategin att EU:s medlemsländer bör sträva efter att inte göra sig för beroende av energiförsörjning från tredjeland.
Karlshamns kommuns beslut i veckan att tillmötesgå en förfrågan från Nord Stream går stick i stäv mot dessa intentioner. EU kommer genom detta beslut att bli mer beroende av rysk gas, inte mindre. Så min fråga till statsministern är: Vad är värdet med att ta fram en svensk säkerhetsstrategi om socialdemokratiskt styrda kommuner ändå inte håller sig till den?