KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anne Ludvigsson (S):
Jag får tacka kulturministern för svaret. Det var ett mycket kort svar, och det är helt okej för min del. Det som bekymrar mig är att svaret är ganska innehållslöst och helt utan viljeinriktning eller ambitioner från kulturministerns sida.
Ambitionsnivån hos ministern och Kulturdepartementet verkar vara väldigt låg, lika med noll, på den här punkten. Jag har inte fått svar på mina frågor. Kulturministern läste upp frågorna, men det finns inga svar på dem. Det tycker jag är trist, och jag tolkar det som sagt var som en brist på vilja att ta sig an enskilda kulturfrågor.
Min förhoppning är att kulturministern har en högre ambitionsnivå på kulturområdet när det gäller EWK:s världsunika politiska konst än så och att det kommer att komma fram i debatten här i kväll. Ewert Karlssons politiska konst är världsunik.
Jag och mina socialdemokratiska partikolleger anser att den är ovärderlig och att den måste tas till vara och göras tillgänglig för fler. Det är då samlingarna jag pratar om i första hand. EWK blev bland annat hedersdoktor vid Linköpings universitet.
Det var han som utvecklade den politiska teckningen som konstform, och han var i sin konst väldigt konkret, fattbar och även rolig. Det var stor humor i det han gjorde också. Han finns representerad på museer runt om i världen, han blev tre gånger världsmästare inom den politiska illustrationskonsten, och han hade sin hemvist i Centerpartiet.
Det tror jag att alla centerpartister är väldigt stolta över, men vi är alla stolta över hans konstnärliga gärning. Vi har haft en stor EWK-utställning här i riksdagen. Den ägde rum 2006, och den invigdes bland annat av före detta statsminister Thorbjörn Fälldin.
Jag ska citera vad Thorbjörn Fälldin uttryckte om EWK: "Genom sin bakgrund hade Ewert djupa kunskaper om jordbruk, om landsbygdens sociala, ekonomiska och politiska liv. Med sin tuschpenna gav han liv åt frågor och problem som länge varit försummade i samhällsdebatten. Allt han gjort präglas av hans rättskänsla, hans sunda förnuft och djupa misstro mot makten.
Politiken blev genom EWK:s insatser konkret, den blev fattbar och ofta rolig. Genom dessa insatser har han i praktiken utövat en allmänbildande gärning som det är svårt att hitta motstycke till." Ja, så uttryckte sig Thorbjörn Fälldin.
Kulturen ska vara samhällets spjutspets in i framtiden, tycker jag, och EWK:s politiska konst är ett väldigt bra exempel på detta. För att rädda den här samlingen, för att dokumentera och för att stimulera forskning och så vidare bildades EWK-sällskapet 1993.
Det finns också en stiftelse som jobbar och har jobbat för att få till stånd ett museum i Söderköping. Men jag kan nämna att den borgerligt styrda Söderköpings kommun inte vill satsa några pengar på detta, och det visar sig nu att man har gett upp den tanken och att man vill jobba ihop med Arbetets museum.
Mina frågor till kulturministern är: Anser kulturministern att EWK:s politiska konstsamling är unik och bör tas till vara? Anser kulturministern att det finns ett nationellt intresse av att bevara och vårda samlingen och göra den tillgänglig för allmänheten?
Anne Ludvigsson (S):
Jag är glad för de öppningar som kulturministern ändå lämnar och att det finns ett intresse trots det korta svaret. Vi vet att EWK-sällskapet och änkan Alice Karlsson inte ser någon som helst möjlighet att i dag bygga och starta ett självständigt EWK-museum.
Det kan ha varit något bra som kommit ur den här processen, för jag tror på samordning och om det finns andra möjligheter är det viktigt att man ser på dem. Vi vet ju att det är svårt att ha någon ekonomi i museer.
För att förtydliga det som stod i svaret från kulturministern vill jag säga att det var EWK-sällskapet och Alice Karlsson som vände sig till Arbetets museum då de inte såg någon annan möjlighet. Jag vill uppmärksamma ministern på det unika tillfälle som nu finns, tack vare stöd från Kulturrådet, att göra inventeringen och det påbörjade arbetet.
Nu finns det alltså en unik möjlighet att till en ganska ringa kostnad - om man tittar på statens ekonomi i stort - förverkliga ett EWK-museum inom ramen för Arbetets museum. Det museet är unikt. Det har stängt endast sju dagar per år och räknar i år med drygt 200 000 besökare.
Museet har stor erfarenhet av att turnera med utställningar. Förra året hade man elva utställningar och besök av ungefär 220 000 människor. Arbetets museum har dessutom en unik möjlighet att bedriva den publika verksamhet som vi verkligen vill.
Museet har ända sedan tillkomsten arbetat med just den politiska illustrationskonsten varför detta skulle passa mycket bra in i Arbetets museums arbete. Man såg positivt på möjligheten att hitta en gemensam lösning. Man har nu utarbetat en fördelaktig lösning som jag ser det.
Tack vare Kulturrådets stöd har man inventerat och digitaliserat samlingen, som omfattar drygt 2 000 bilder. Den planerade verksamheten kunde rymmas i Arbetets museums lokaler, vilket skulle göra att verksamheten inte hade någon hyreskostnad.
Museet har en väl fungerande ateljé, och i dess samlingslokaler finns stora möjligheter att genomföra omfattande program och seminarieverksamhet. Nu handlar det om att ta hand om samlingen, och det handlar om den årliga driften.
Det handlar om försäkringskostnader, vård och renovering av skadade bilder samt om arkivtjänst för att göra samlingen tillgänglig för utställningar, forskning och publicering. Med det årliga stödet finns det alltså en unik möjlighet att rädda den världsunika samlingen, för jag menar att det är något alldeles speciellt. På så sätt kan man hålla denna illustrationskonst levande för en bred allmänhet.
Det är viktigt, inte minst för oss politiker, att få vara med om detta. Jag ställer åter några raka och tydliga frågor till kulturministern. Vad kommer Sveriges kulturminister att göra för att rädda denna världsunika politiska konst? Det brinner lite i knutarna, för samlingen finns hemma hos Alice Karlsson och hon är till åren kommen. Kommer kulturministern att verka för en långsiktig lösning?
Den budget som nu är lagd är så att säga körd, men finns det en ambition att hitta en långsiktig lösning?
Anne Ludvigsson (S):
Jag delar förstås inte kulturministerns syn på att staten tagit sitt ansvar. Visst, jag vet att 1 miljon kan vara jättesvårt att få fram. Nu går Sveriges ekonomi väldigt bra, men den moderatledda regeringen prioriterar skattesänkningar. Det gör inte vi socialdemokrater.
Om viljan fanns skulle man naturligtvis få till en lösning. Det är jag helt övertygad om. Arbetes museums tanke är att förutom permanenta och tillfälliga utställningar även ordna föreläsningar, debatter och seminarier om den politiska illustrationskonsten.
Det är dessutom jätteviktigt att ge den unga generationen möjlighet att inom ramen för den politiska illustrationskonsten möta EWK:s konst. Man har sökt medel under många år för att få till en lösning.
Arbetets museum kommer naturligtvis att behöva mer än den miljon som det i dagsläget handlar om för att klara detta, och man är beredd att söka pengar från externa finansiärer. Men kulturministern vet att det är svårt att få till en grund, att få externa finansiärer att satsa pengar för att kunna ta hand om en samling på detta sätt.
Det är kanske inte lika lätt som att ordna särskilda, enskilda utställningar. Astrid Lindgren har uttryckt sig väldigt bra: Vad har du för ögon som ser det du ser och ger ut till en häpen värld? Det är väl något som vi bör förmedla till nästa generation? Den här miljonen tycker jag egentligen är en snus i havet, men jag vet att den är svår att få fram.
Jag vill ändå fråga: Vad vill kulturministern säga till EWK-sällskapet, Alice Karlsson och övriga i familjen - och kanske även den övriga världen - som har förväntningar på kulturministern? Tänker kulturministern besöka Arbetets museum och få i gång en dialog?
Anne Ludvigsson (S):
Handel med människor - den största andelen är kvinnor - för sexuella ändamål ökar. Det är ett oerhört stort problem i världen. Vi vet också att det finns ett nära samband mellan prostitution och sexslavhandel, som är det ord jag vill använda. Den svenska sexköpslagen är unik.
Den kan förstärkas och förbättras, och den behöver exporteras. Jag tycker att det är ytterst allvarligt när ordföranden i Europarådets svenska delegation inte röstar som de andra svenska deltagarna i delegationen och står upp för den svenska lagstiftningen.
Sverige är ett föredöme när det gäller mänskliga rättigheter. Genom kriminaliseringen av sexköp och genom den kvinnofridsproposition som vi har säger vi i Sverige att sexköp innebär att man utsätts för mäns våld. Det är alltså ett angrepp på de mänskliga rättigheterna.
Jag reser mycket runt om i världen och pratar om jämställdhet och demokrati. Jag möter också oerhört många kvinnor som jobbar för mänskliga rättigheter, kvinnors rättigheter, för att förhindra sexslavhandel och för att stötta de kvinnor som har råkat ut för detta.
De är alla otroligt eniga om att det behövs något liknande den svenska sexköpslagen för att komma till rätta med detta problem. Vi har också sett att det nu finns länder som har följt efter. Norge kommer att anta en lagstiftning nu vid årsskiftet, och det är flera länder som diskuterar detta.
Jag tycker att agerandet i den svenska gruppen bör leda till lite reflexion och eftertanke framför allt i den moderata riksdagsgruppen.
Samtidigt vill jag passa på att fråga hur justitieministern kommer att agera för att öka kunskapen - i EU naturligtvis, men också runt om i andra länder vid ministermöten och annat - om den svenska sexköpslagen och dess viktiga betydelse.
Anne Ludvigsson (S):
När det gäller människohandel handlar det till över 95 procent om kvinnor. Ibland gömmer man sig bakom ordet människohandel, men det handlar om sexslavhandel med kvinnor. Vi behöver öka kunskapen om vad det egentligen handlar om.
Vi måste kunna se sammanhangen, och då är det viktigt att också se sammanhanget mellan prostitution och sexslavhandel. Det är väl dokumenterat. Ytterst handlar det om mänskliga rättigheter och om kvinnors rätt att bestämma över sin egen kropp. Jag menar att de som finns i prostitution inte haft möjlighet att välja.
Det gläder mig att vi har en enig syn i dessa frågor, och därför är det oerhört viktigt att vi haft denna debatt i kväll. Nu gäller det att arbeta vidare.
Jag ser fram emot den utvärdering som kommer, för om den blir som jag hoppas - och enligt alla prognoser borde den bli det - kan vi använda oss av den i alla internationella sammanhang. Vi har även ett partipolitiskt arbete att utföra i EU och övriga länder; det måste också erkännas.
Runt om i Europa finns en rad myter som vi behöver ta död på. Vidare gäller det att på olika sätt försöka finna våra allierade - Norge, Estland med flera länder är på gång. Tillsammans ska vi se till att kvinnor runt om i världen får makt att bestämma över sin egen kropp.
Anne Ludvigsson (S):
Jag vill börja med att tacka ministern för det långa och informativa svaret. Det är en väldigt bra genomgång av vad som har hänt på det här området fram till i dag, men svar saknas på min konkreta fråga om ministern är beredd att bejaka statens samlade ansvar och ansvaret för en samlad informationskampanj till landets alla kvinnor.
Det saknas, och det kan jag beklaga. I Sverige dör varje år 150 kvinnor i livmoderhalscancer, och ca 450 kvinnor insjuknar. Det är 150 respektive 450 för många, tycker jag. Jag hoppas att vi har en gemensam nollvision på det här området. Jag tror och hoppas att vi kan nå dit.
Det ministern gör är först att hon räknar upp alla som i dag har eller borde ha ansvar för informationen om förebyggande insatser. Onekligen är det väldigt många, kanske alltför många, ministern. I svaret står att landstingen har ansvaret för informationen om de förebyggande insatserna när det gäller livmoderhalscancer. Det handlar då om 20 landsting plus Gotland.
Man kan då också ställa sig frågan: Hur effektivt är det att alla landsting jobbar med detta - skulle inte ett samlat ansvar vara effektivare? De statliga myndigheternas roll är att förse hälso- och sjukvården med tillräckligt kunskapsunderlag. Och detta ska planeras och utföras på ett sådant sätt att staten så långt möjligt uppfattas som en samordnad aktör.
Där räknar ministern upp Socialstyrelsen, Läkemedelsverket, SBU och Läkemedelsförmånsnämnden. Det är inte mindre än fyra myndigheter som ska samordna den informationen. Och vi kan lägga fler till ministerns lista. Jag tänker på en sådan myndighet som Smittskyddsinstitutet.
Maria Larsson nämner inte skolhälsovården, alltså de kanske 290 primärkommuner som ska tillhandahålla information om HPV-vaccinationen till alla flickor i årskurs 5 och 6, om nu Socialstyrelsens förslag blir en tvingande förordning, vilket jag naturligtvis hoppas. Jag är väldigt glad åt att Socialstyrelsen äntligen har kommit med sin rapport.
Men efter den här uppräkningen av ansvariga myndigheter menar statsrådet att myndigheterna, enligt hennes bedömning, tar ett samlat ansvar i de här frågorna. Det gäller alltså även livmoderhalscancer.
Om det vore så väl skulle ju inte samtliga myndigheter, senast Socialstyrelsen, behöva efterfråga en samlad information, vilket är precis vad jag efterlyser i min interpellation.
Socialstyrelsen skrev så här i samband med att man kom med rekommendationen om HPV-vaccinering: "Studierna pekar på att ett införande kräver en mycket stor informationsinsats som måste samordnas med starten av ett vaccinationsprogram.
Omfattande information behöver utarbetas, dels om vaccinet i sig och dels för att förhindra negativa effekter genom en minskad acceptans för dagens screeningprogram eller ändrade sexualvanor." Vi vet att det också sker hela tiden.
Jag instämmer i Socialstyrelsens skrivning och i kravet på en stor informationsinsats, men det gör uppenbarligen inte minister Maria Larsson.
Anne Ludvigsson (S):
Screeningen har gett resultat. Det är väldigt glädjande. Men vi ser också att det råder stora regionala skillnader i de förebyggande insatserna mellan olika delar av landet. Trots att screeningen har visat sig så effektivt förebygga livmoderhalscancer är det bara 50-75 procent av kvinnorna som hörsammar landstingens kallelser.
Det finns nog också inom regionerna väldigt lokala skillnader. Jag menar att det här måste ministern följa upp. Landstingen kanske inte lyckas med det ansvar som de egentligen har. Vi vet också att de kvinnor som man missar får en allvarligare form av cancer när den sedan upptäcks.
Ministern säger att det ligger på någon annan än staten - det kan ha sina fördelar. Men är det ändå inte någon som behöver ta huvudansvaret och se till att det blir en likvärdig information? Jag tror att det ser väldigt olika ut runt om i landstingen i Sverige.
Vi ser, efter att det visat sig att vaccination var möjlig mot HPV-virus, att i Tensta och Spånga har enligt Sveriges Radios undersökning tre flickor vaccinerats - kanske deras föräldrar har haft råd. I Danderyd har 25 gånger fler fått vaccinet. Jag tror att det handlar både om ekonomi och om kunskap.
Vi s-kvinnor anser att det här är djupt orättvist. Jag är orolig för att det kan bli en klassfråga. Det får det absolut inte bli när det gäller den här dödliga sjukdomen. Det önskar jag också att ministern ska reagera på.
Det jag utläser av det svar som jag har fått är att Maria Larsson anser att informationen är bra som den är i dag och att det i princip inte behöver göras något mera.
Sverige har legat i topp vad gäller både vaccination och sjukvård och halkar nu efter i förhållande till övriga Europa när det gäller HPV-vaccination. Danmark är ett jättebra exempel. Där har man verkligen satt ned foten och enats om att alla flickor i åldern 12-15 år ska få kostnadsfri vaccination inom ramen för landets vaccinationsprogram.
Men här i Sverige kan vi inte ens enas om att en - inte fem eller sex - statlig myndighet ska ha ansvaret för samordnad information om förebyggande insatser mot livmoderhalscancer. Jag upprepar min fråga till ministern: Är ministern nöjd med hur det ser ut i dag?
Det är stora skillnader i vilka kvinnor som hörsammar screeningprogrammet. Om vi utesluter att det kommer en vaccination och bara tittar på dagsläget kan man inte vara nöjd när inte en högre procent av kvinnorna hörsammar det här och vi vet att det har så stor effekt. Vad vill Maria Larsson göra?
Vem ska ta huvudansvaret, följa upp och se till att informationsansvaret genomförs på ett bra och effektivt sätt?
Anne Ludvigsson (S):
Debatten spretar litet nu. Min interpellation handlar om information och vikten av en samlad information. Det vi ser i dag är att screeningprogrammet har varit lyckat, men det finns stora regionala skillnader. Det tror jag att vi alla kan enas om.
Hur det går med HPV-vaccinering och sådant får jag återkomma till. Ett samlat ansvar för att informationen ges behöver vi. Sedan har inte jag någonting emot att den ges av landsting, kommuner eller andra. Men någon måste ha det samlade ansvaret så att det inte faller mellan stolarna. Vi ser i dag att det är en klass- och kunskapsfråga.
Det var så tydligt när HPV-vaccinet kom. Om man gör samma undersökning kanske man också kan se det i screeningprogrammet. Det kanske finns sådan statistik ute i landstingen. Jag vet inte det. Jag delar också Hillevis uppfattning att information behöver ges tidigt i skolorna.
Vi vet att ungdomars sexualvanor också ändras, och risken för sjukdomar sprids. Man behöver prata om både hiv och HPV i skolan. Vad jag kunde lyssna mig till var att statsrådet Maria Larsson ändå sade att Socialstyrelsen har det samlade ansvaret. Då är det bara att se till att de fullföljer sitt uppdrag.
Jag ser också att det i den här regeringen finns en tydlig tendens att skjuta över ansvaret på någon annan. Det har vi sett inom andra områden. Det kan vara på landsting, kommuner eller myndigheter. Men vilken roll och vilket ansvar har ministern? Ministern har det övergripande ansvaret. Ministern kanske ändå inte är tillfreds som det ser ut i dag.
Jag menar att regeringen inte bara bör peka ut en av de statliga myndigheterna som ska ha huvudansvaret utan kanske också förse den myndigheten med lite extra resurser för en samlad information.
Anne Ludvigsson (S):
Jag tackar utrikesministern för inlägget. Jag är glad att vi ändå är så samstämmiga om helheten i Turkiet. Det är bra att vi inte heller går in på ekonomiska detaljer. Vi ska hålla oss till helheten. Precis som utrikesministern säger har de fasta kostnaderna ökat. Det gör de i princip överallt.
Men omräkningen tycker inte jag att man helt ska låta betalas av konsulatet självt. Den budget som nu ligger räcker inte ens till de fasta kostnader som är kontraktsbundna eller avtalade. Detta innebär naturligtvis ett problem. Jag vet att institutet har fått ökade medel och har bra ekonomi.
Men det hela hänger ihop. Generalkonsulatet är spindeln i nätet för hela denna verksamhet, även forskningsdelen och Exportrådets verksamhet. Därför är det så viktigt att värna om konsulatet. Den konsulära verksamheten har också ökat. Kraven på den konsulära verksamheten har ökat på migrationsområdet.
Det är enormt många besök från svenska myndigheter och riksdagsutskott som ska hanteras. Det är väldigt positivt, för kontakter mellan människor är det som i grunden utvecklar och långsiktigt håller i ett samhälle och som kan förändra människors attityder. Det är inte minst viktigt i Turkiet. Jag är glad över att ministern säger att det inte finns ett nedläggningshot.
Men genom ekonomisk strypning kan också verksamhet försvinna, eller hur ministern? Vi vet att det är flera av UD:s myndigheter som har ekonomiska svårigheter. Man talar mycket om en gemensam värdegrund, kompetensutveckling och att man ska ta till vara de lokalanställdas kompetens och lägga mer kvalificerade uppgifter på dem.
Det tycker jag låter bra. Det är väldigt viktigt, och det är viktigt att låta de lokalanställda utvecklas. Det kräver i anständighetens namn att man också kan betala löner som inte ligger under existensminimum. Det handlar också om en trovärdighet från svensk sida. Vi är fönstret ut till världen till de här länderna. Där skulle jag vilja ha lite klarare besked från utrikesministern.
Vi vet också att UD:s konsulära verksamhet efter tsunamikatastrofen ska prioriteras. Det är oerhört många turister från Sverige som besöker Turkiet. Det är en halv miljon. Det har man heller inga ekonomiska resurser för. Vi får verkligen hoppas att det inte händer någonting. Men den dagen det sker finns det inga ekonomiska resurser. Det är också ett problem.
Om konsulatet inte kan sköta sitt författningsenliga uppdrag blir inte konsekvensen då att konsulatet måste stängas? Vi vet också att viseringen ger en intäkt. Det är också positivt att det är många som vill ha visum och resa ut i världen.
Det uppgick till över 3 miljoner år 2007, och det är mer än vad man får i bidrag. På något sätt borde man ändå se att det är en sådan viktig verksamhet. Man får inte säga en sak som att det är så viktigt att den ska vara kvar och sedan kanske strypa den ekonomiskt. Det är så uppskattat. Den här verksamheten är så viktig.
Jag tror precis som jag sade inledningsvis att det är viktigt med mötet mellan olika kulturer. Här kan Turkiet och konsulatet spela en roll.
Anne Ludvigsson (S):
Jag ser att vi är överens om väldigt mycket och också att reformprocessen i Turkiet måste fortgå även om det i dagsläget står mer eller mindre stilla och kanske till vissa delar går bakåt, som jag också upplevde. Det finns ingen annan väg än att gå framåt.
Jag menar att Sverige ska använda sig av den kunskap och de verktyg som finns till hands för att stötta Turkiet. Det är för Turkiets egen sak och människorna i Turkiet. Jag känner många och har mycket kontakt med många MR-organisationer. Men det är också av egna egoistiska skäl. Blir det lugnt i det här området tjänar vi också på det.
Turkiet har en väldigt bra ekonomisk utveckling där svenskt näringsliv kan samarbeta och utvecklas. Jag vill ställa en fråga inför framtiden, eftersom min interpellation också handlar om det.
Är ministern beredd att nu hela tiden ge erforderliga resurser till verksamheten vid konsulatet i Istanbul med sektionen, forskningsinstitutet, Exportrådet och allt, eftersom allt hänger ihop? Utifrån det jag har sett hittills är det ett litet glapp mellan det ministern säger och de ekonomiska resurserna.
Jag skulle inte vilja säga som man brukar säga om regeringen i Turkiet att det finns en dold agenda. Men man kan ändå undra vad det är. Är det skattesänkningar som är den stora prioriteten också när det gäller den här verksamheten?
Jag skulle vilja ge ministern ett råd att verkligen engagera sig i detta och kanske inte låta, nu blir jag lite drastisk, några räknenissar på UD intala ministern att det är helt lugnt i konsulatet. Jag är väldigt glad över att ministern verkligen inte kommer att vara den som står bakom att den 250-åriga närvaron i Istanbul läggs ned.
Tvärtom skulle jag vilja se att ministern utvecklar verksamheten och samarbetet och också påverkar länder som Frankrike, Tyskland och Österrike att göra detsamma.
Anne Ludvigsson (S):
Olof Lavesson inledde med att ta upp jämställdheten. Jag gick inte in så mycket på den i mitt anförande eftersom både Siv Holma och Esabelle Dingizian gjorde förtjänstfulla insatser och påtalade fel och brister och vad som behöver åtgärdas.
Plats på scen var en förträfflig utredning, men det har inte kommit så mycket efter den. Ojämställdheten på kulturområdet finns både på scen, bakom scen och bland kulturutnyttjarna.
När det gäller situationen för kulturarbetarna ser vi att arbetslösheten ökar hela tiden. Där är kvinnor mest utsatta. Det här visar ändå att det finns en ojämställdhet också inom kulturlivet. Vi har flera gånger sagt att vi tror att barnomsorg på obekväm arbetstid är en viktig del i detta, det vill säga familjepolitiken som helhet, eftersom vi känner till deras arbetsvillkor.
Sedan var det frågan om kulturutnyttjarna. Vi vet att när kulturen kommer till arbetsplatserna, speciellt manliga arbetsplatser, nås männen - det är män vi pratar om här - av kulturen på ett annat sätt.
Varför säger ni nej till kultur i arbetslivet och till att utveckla arbetsplatsbibliotek? Varför bifaller ni inte våra motioner på de områdena om det är så att ni tycker att det är så viktigt?