Oscar Sjöstedt (SD):
Vi har nu en väldigt oroväckande trend i Sverige, då färre och färre söker sig till de offentliga yrkena. Det ser vi inom vården, omsorgen och blåljusyrkena. Vad gäller poliser var det knappt 6 000 sökande i år jämfört med en bra bit över 8 000 förra året. Fler poliser slutade förra året än vad det finns utbildningsplatser totalt, och flera av dessa utbildningsplatser gapar tomma.
Regeringens ambition - efter mycket om och men - att Sverige ska ha fler poliser är givetvis något positivt i sak. Men hur i hela friden ska man lyckas med den ambitionen när man inte tycker det är lönt att satsa på polisyrkets attraktivitet? Om förra året skulle utgöra en trend går vi tvärtom mot en situation med färre, inte fler, poliser. Det säger sig självt att en nyutbildad oerfaren polis inte rakt av kan ersätta någon som har befunnit sig i yrket i flera år.
Hur hjälper det att skapa ännu fler utbildningsplatser och ännu fler polishögskolor om flera av de nuvarande utbildningsplatserna står tomma? Lite symtomatiskt för detta är att samtidigt som den så kallade politikerveckan i Järva pågick, med teman som otrygghet och segregation, nåddes vi av uppgifter om att polisstationen i Järva kommer att läggas ned. Anledningen är brist på personal.
Vad får detta för effekter på alla de skötsamma och laglydiga människor som bor där? Svaret på allt detta är givetvis bättre arbetsvillkor för polisen och inte minst en polisledning med helt andra prioriteringar och bevekelsegrunder. För de flesta vanliga människor är det inte en jättestor merit att vara socialdemokrat. Ändå är detta den enda merit som nuvarande rikspolischef har att visa upp. Herr talman!
Nästan 10 000 utbildade och erfarna sjuksköterskor jobbar inom helt andra yrken än vård och omsorg. Stress, arbetsbelastning i förhållande till arbetstid, liten eller obefintlig möjlighet att styra över sin egen arbetssituation och dålig löneutveckling är skälen till att de lämnar yrket. Detta vet vi eftersom man har frågat dem, inte minst inom ramen för en större undersökning gjord av SCB.
Glädjande i denna undersökning är dock att majoriteten av alla dem också kan tänka sig att med rätt förutsättningar, det vill säga bättre arbetsvillkor, komma tillbaka till yrket. I den kontexten är det givetvis glädjande att regeringen inte bara identifierat problemet utan också försöker göra någonting åt det och skjuter till åtminstone 2 miljarder för att stärka arbetsvillkoren inom vården. Det här är både för lite och för sent, men det är i alla fall ett steg i rätt riktning.
Däremot är jag och finansministern inte överens vad gäller själva förutsättningarna för detta slags tillskott. Finansministern har fullt förtroende för att hennes kommunal- och landstingsråd vet bäst, och hon varken specificerar eller öronmärker pengarna. Jag är betydligt mer skeptisk till att bara skjuta till pengar utan kontroll eller uppföljning.
Det har provats och utvärderats tidigare, och det som hände var att pengarna gick till sådant som inte var det avsedda ändamålet. Dessa 2 miljarder räcker exempelvis inte till att finansiera en rätt till heltid för alla dem som i dag ofrivilligt arbetar deltid. Faktum är att det inte ens räcker halvvägs. En reform om rätt till heltid, som är fullt finansierad i Sverigedemokraternas budgetförslag, handlar inte bara om en rättvisefråga.
Det handlar visserligen delvis om det men inte bara. Reformen skulle medföra ytterligare ungefär 25 000 helårsarbetskrafter, främst inom just vård- och omsorgsyrkena. Utöver den ambitionshöjning som detta skulle innebära för välfärden i stort skulle det givetvis också minska arbetsbelastningen och stressen hos den befintliga personalen.
Vidare måste vi stärka arbetstagarens möjligheter att på betald arbetstid vidareutbilda sig i sitt yrke, för den som så vill. Undersköterskan ska kunna vidareutbilda sig. Sjuksköterskan ska kunna bli specialistsjuksköterska och därigenom stärka både sin kompetens och sin löneutveckling. Herr talman!
Jag har tagit del av ett ganska taffligt resonemang både från socialdemokratiskt håll och från deras bundsförvanter inom Landsorganisationen. Det går ungefär ut på att om man vill sänka skatterna går det inte att samtidigt satsa på välfärden. Ingenting kunde givetvis vara mer fel.
Förutom att det inte tar hänsyn till så kallade dynamiska effekter, alltså att kloka och finurliga skattesänkningar - exempelvis för småföretagarna - kan leda till att fler hamnar i jobb, att skattebasen växer och att det totala skatteuttaget därmed ökar, finns det så oerhört många konstiga och felaktiga prioriteringar i regeringens budgetproposition att man häpnar.
Några av dessa är utgiftsområde 8 Migration: 32,5 miljarder kronor utgiftsområde 13 Jämställdhet och nyanlända invandrares etablering: 32,6 miljarder kronor utgiftsområde 14 Arbetsmarknad och arbetsliv: 75,7 miljarder kronor. Siffrorna jag nämner här avser innevarande år, alltså 2017.
Man subventionerar drivmedel med mångmiljardbelopp på ett sätt som inte stärker Sveriges konkurrenskraft eller leder till någon miljönytta på global nivå. Man vidhåller helt obegripliga momsnedsättningar, exempelvis nedsatt restaurangmoms. Den kostar staten omkring 6 miljarder årligen och har skapat så lite som 1 000 nya jobb, enligt en rapport från Konjunkturinstitutet.
Detta innebär 6 miljoner kronor per nytt jobb. Staten vill köpa en himla massa skog och annan mark från privata skogsbrukare - fråga mig inte varför, för jag vet inte. Till detta är 1,3 miljarder kronor per år anslaget i regeringens budget.
Allt detta är bara ett mindre axplock av regeringens satsningar, och syftet är givetvis att illustrera att det går alldeles utmärkt att både sänka skatter och satsa på vården och omsorgen och ändå få plus och minus att gå ihop på den sista raden. Det handlar uteslutande om prioriteringar. Jag kan lova våra egna väljare att vi inte har för avsikt att göra samma prioriteringar som regeringen gör.
Låt mig i sammanhanget säga något om den följdmotion som också behandlas i betänkandet. Den går ut på att regeringen i sin budgetproposition också ska redogöra för sysselsättningseffekterna av sin ekonomiska politik. Den fick Sverigedemokraternas stöd i finansutskottet, och därmed fick den också stöd av en majoritet. Att mäta sysselsättningseffekter, vilket jag tillstår är svårt, slutade regeringen med hastigt och lustigt.
Jag tror alla förstår varför. Det blir helt enkelt mycket svårare att försvara sina skattehöjningar för småföretag och vanliga löntagare om man samtidigt måste redovisa konsekvenserna av dem. Herr talman! Slutligen vill jag säga ett par ord om Alliansens utspel förra veckan om att stoppa ett par av dessa för jobben mycket skadliga skattehöjningar. Jag hade inte rekommenderat den linje som de slutligen valde.
Tvärtom har jag hela tiden varit tydlig med att jag tycker att om man ska utmana regeringens ekonomiska politik, vilket det finns mängder av skäl att göra, ska man göra det inom ramen för en hel budget. På så sätt kan helhet ställas mot helhet. Det vore rätt och riktigt gentemot väljarna.
Man får en diskussion om det sakpolitiska innehållet och slipper samtidigt en diskussion om konstitutionella praktikaliteter, såsom om den ena eller andra sidan bryter mot budgetlagen eller inte. Fokus hamnar just på sakpolitiken. Detta mäktade man inte med, och det är någonting jag beklagar.
Däremot ställde vi oss givetvis bakom det så kallade särskilda yttrandet som har ett underliggande hot om misstroendeförklaring mot enskilda statsråd. Skälet till detta är väldigt enkelt: Vi tycker att samtliga nuvarande statsråd ska entledigas och ställas till arbetsmarknadens förfogande.
Detta underliggande hot försvann dock illa kvickt efter att Centerpartiet återigen ridit ut till Stefan Löfvens försvar och förklarat att man inte alls avser att väcka misstroende och i varje fall inte mot ansvarigt statsråd, det vill säga finansministern.
Även om de tre kvarvarande allianspartierna är beredda att sätta kraft bakom orden och med vårt understöd samla en majoritet gentemot de tre rödgröna partierna faller allt platt till marken, eftersom misstroende kräver en absolut majoritet. Det räcker inte med en enkel majoritet.
Det här känner så klart de flesta här i kammaren till, men det kan säkert också vara av intresse för en och annan väljare att känna till att Centerpartiets agerande gör att finansministern kan andas ut och att regeringen därför kan sitta kvar. Så enkelt är det. Herr talman! Jag yrkar bifall till Sverigedemokraternas reservation nr 2.