Finn Bengtsson (M):
Jag hade inte tänkt anmäla mig till debatten, men jag tycker att det här är en väldigt intressant interpellation. Det är faktiskt en fördjupning av den debatt vi hade angående föregående interpellation om ett ganska generellt problem, nämligen hur politiken på ett både sunt och osunt sätt lägger sig i hur vi ska få fram en bra möjlighet för människor att utbilda sig och så småningom hitta en konkurrenskraft för samhället, det vill säga att de flesta människor når den framgång som de själva vill uppnå.
Det finns flera aspekter i den här diskussionen. En gäller det individuella. Här är vi rörande överens om att vi vill att alla som är nyfikna och vill komma någonstans ska få ett sådant stöd av samhället att de har möjlighet att komma vidare till en högskoleutbildning. Då finns det viktiga områden som föregriper högskolan.
Det handlar inte bara om kvotering utan om en grundläggande skolutbildning som ger alla möjlighet att bli så konkurrenskraftiga som möjligt och incitament när det handlar om lönepolitik och skattepolitik som gör att den investering man medvetet gör i högskolan återbördar gjord investering. Man har själv fått stå för inkomster under en tid innan man kan tjäna sina pengar.
Det är intressant att notera att statsrådet i sitt svar på Mikael Dambergs interpellation beskriver att kvotgrupper har införts av den tidigare regeringen. Det problem som debatteras är ett system som i mångt och mycket kommit till av en vilja att påverka en social snedrekrytering.
Nu säger Mikael Damberg att lösningen är att man tillför 200 miljoner för att man ska ha yrkesvägledare som ska hitta rätt i den snåriga djungeln av kvotgrupper. Det finns säkert anledning att ha yrkesvägledare även om man inte har ett snårigt system. Det gäller att hjälpa unga människor att hitta rätt när de ska göra sina val.
Men det måste vara fel politik att först krångla till det med oprövade regler, som bland annat 25:4-regeln som i sig är en kvotgrupp, för att sedan hitta vägledare som ska hjälpa till att leda oss mot vårt eget val. Det måste vara bättre att fundera över de grundläggande pelarna och se till att alla som har möjlighet och intresse ges förutsättningar.
När det finns konkurrens gäller det att väga in hur nationen bäst gynnas av att de som är mest skickade att klara av det får möjlighet att göra det. Låt mig ställa en fråga till Mikael Damberg. Det handlar om 25:4-regeln och att det på något sätt skulle vara ett problem även när det gäller antagningsreglerna att den är borttagen. Varför just 25:4? Varför ska man vara just 25 år och ha arbetat i fyra år?
Varför kan man inte vara 24 år och ha arbetat i fem år, 26 år och ha arbetat i fyra år eller 25 år och ha arbetat i fem år? Det är tydligt att det inte finns någon vetenskaplig idé bakom detta. Det är en tillyxad regel som inte har utvärderats. I den mån den har utvärderats vill jag påstå att den gruppen ibland har klarat sig sämre än de som har varit rätt förberedda för sin högskoleutbildning. Här har vi något av pudelns kärna.
Det är den goda viljan som är anledningen till att man har instiftat ett system som man sedan måste korrigera för att få en bättre lösning. Det måste vara bättre att göra en analys från början.
Det handlar om att ha en bra förberedande skola för högskolan och sedan ge en rimlig, rättvis och lika möjlighet att på den kompetens man uppnått tills man söker ges möjlighet att ta sig in på högskolan. När det är ett högt söktryck måste naturligtvis vissa nationella intressen för att vi ska konkurrera internationellt få visst företräde.