Jan Lindholm (MP):
Jag tackar för svaret. Samtidigt är jag lite besviken över ministerns ovilja att ta ansvar. Riksdagen beslutade den 18 juni 2012 beträffande ett motionsyrkande gällande 4 kap. 6 § tredje stycket miljöbalken att motionärens yrkande fick anses helt tillgodosett genom tilläggsdirektiv. Yrkandet som det syftades på var, med riksdagens egen formulering på s. 8 i betänkandet, att "regeringen bör utreda möjligheterna att upphäva 4 kap.
6 § tredje stycket miljöbalken". I ställningstagandet i betänkandet som riksdagen antog hänvisade utskottet även till Kammarkollegiets yttrande. Fru talman! Det som ministern påstår i sitt svar, nämligen att det är jag som har uppfattningen att tredje stycket är obsolet, det vill säga omodernt och inaktuellt, stämmer inte.
Det är faktiskt de berörda myndigheterna, alltså regeringens egna fackmyndigheter, som har den uppfattningen. Även om det bara är Kammarkollegiet som använder sig av det ålderdomliga språkbruket är det tydligt i remissvaren att uppfattningen delas av samtliga berörda myndigheter. Tredje stycket fyller inte längre någon funktion. Där är man helt överens. Till och med Energimyndigheten instämmer i detta. Vad är miljöministern så rädd för?
Bara 2,86 procent av vattenkraften produceras i de områden som skyddas av miljöbalken 4 kap. 6 §. Var finns argumenten för att behålla tredje stycket? Vi har inte hört några sådana. Även om miljöbalken trädde i kraft 1999 har skyddet funnits i svensk lag ända sedan 1975. Endast vid ett tillfälle, 1983, har en prövning lett till att tillstånd getts på grund av obetydlig miljöpåverkan.
Det handlade då om ett mikrokraftverk på 150 kilowatt i en avlägsen bygd där det ansågs innebära större miljöpåverkan att dra fram el till fastigheten än att bygga denna lilla anläggning. Jag tror att det var i ett biflöde till Umeälven som heter Girjesån. Så strikt har man tillämpat undantagsparagrafen. Nu har vi nästan 40 års erfarenhet av att det fungerat bra.
Därför är jag så förvånad över att ministern gömmer sig bakom formuleringen från utredaren om att det är så få avgöranden i domstolarna att man inte kan dra några slutsatser. Kammarkollegiet har ju påpekat att utredaren bortsett från många av de tillståndsprövningar som skett. I en bilaga räknar man också upp ett stort antal sådana. Sedan finns det många fall som har pågått väldigt länge, till exempel Ejforsen, där prövningarna startade 1981 och det ännu inte har avgjorts. Att bara titta på domslut är helt fel.
Riksdagens oro i det här fallet handlar alltså inte om att undantagsregeln i tredje stycket skulle utgöra ett hot mot den strikta skyddsbedömningen. Oron gäller onödigt slöseri med skattepengar och resurser. Varför behålla en lagtext som inbjuder till ständigt nya ansökningar, trots att alla som ansöker vet att de får avslag?
I sak är det dessutom så att EU:s ramdirektiv om vatten, som ministern nämner, inte berör vår nationella lagstiftning i miljöbalken 4 kap. 6 §. De enda kopplingar som finns mellan de här frågorna är de praktiska kopplingarna. Så länge tredje stycket kvarstår kommer vi inte att kunna leva upp till kraven i ramdirektivet med de resurser vi har hos myndigheterna i dag. Då hamnar vi i stället i en situation där vi tvingas betala en massa onödiga böter.
Anser verkligen inte ministern att det är viktigare att leva upp till de åtaganden vi har som EU-medlemsland än att med de begränsade resurser vi har för vattenrätt hantera en massa förutsägbara, onödiga och till och med improduktiva tillståndsfrågor baserade på en undantagsformulering som regeringens egna fackmyndigheter anser är obsolet?