KBLab/rixvox huggingface dataset:
Christina Höj Larsen (V):
Välfärdssamhället har ett pris. Det finansieras av oss tillsammans. Vänsterpartiet har en väldigt tydlig bild av hur den finansieringen ska gå till.
Fredrik Malm har rätt i att vi på många sätt ibland ser likadant på hur välfärdssamhället ska se ut, men just finansieringen är något av det som skiljer sig väldigt tydligt åt mellan Fredrik Malm och Vänsterpartiet. Fredrik Malm och Liberalerna har till exempel drivit igenom en sänkning av värnskatten med 6 miljarder.
Innan dess var Liberalerna en del av Alliansen, som med det ena jobbskatteavdraget efter det andra gjorde enorma skattesänkningar som såklart fått konsekvenser för svensk välfärd. Det var Fredrik Malm och allianspartierna som tillsammans banade vägen för att SD nu kan stå och peka och säga: Titta - vem är det som har gjort de här hålen i välfärden?
Om man sänker skatterna med hundratals miljarder kommer det självklart att synas någonstans. Att människor har en helt berättigad vrede över det förstår jag mycket väl. Frågan är vem som bär ansvaret. Är det den som kom i går eller är det bland annat alliansregeringen?
Christina Höj Larsen (V):
Nu är det ju så att jag hela tiden rör mig i många olika områden av Sverige. Jag bor i Norrland och har ofta min gång i förorter i Stockholm. Jag vet mycket väl vad det är som händer. Vad jag ser är resultatet av privatiseringar och segregation. Det finns friskolor där barn hela tiden sorteras och aldrig får sitta i samma klassrum som människor som kommer från annan bakgrund än de själva.
Jag ser varje dag resultatet av enorma klassklyftor. Jag är helt övertygad om att det inte är migrationspolitiska åtgärder som gör att folk kommer eller inte utan helt andra saker. Detta står också tydligt i konsekvensbeskrivningarna från den kommitté där Fredrik Malm själv satt med.
Det är fråga om huruvida det redan finns en diaspora, huruvida Sverige uppfattas som ett tryggt och fredligt land och så vidare. Det är helt andra saker. Välfärden är den absolut effektivaste integrationsmotorn, och det måste man förstå.
Christina Höj Larsen (V):
Tack, ledamoten, för anförandet! Jag blev glad av att höra ledamoten prata om arbetskraftsinvandring. Det väcker dock en del frågor. När den tillfälliga begränsningslagen presenterades var LO kritiskt eftersom reglerna liknar de regler för arbetskraftsinvandring som, vilket Rikard Larsson själv säger, har öppnat för omfattande missbruk. Detta missbruk bygger på att man har skapat en maktobalans på arbetsmarknaden.
Arbetstagaren är helt beroende av arbetsgivaren och av vad den tycker och tänker - annars är det bara ut! Jag har uppfattat att Socialdemokraterna och Vänsterpartiet är överens om att denna maktobalans är någonting som måste rättas till, för den slår också mot kollegorna som står bredvid på arbetsgolvet. Ändå är det så, fru talman, att Socialdemokraterna i princip gör exakt samma sak när det gäller den tillfälliga lag som de nu vill permanenta.
Hur ska man kunna säga ifrån vid sexuella trakasserier eller sexuellt utnyttjande om möjligheten att stanna kvar i Sverige eller att få återse sina barn står på spel? Hur ska man kunna kräva en trygg arbetsmiljö, skyddsutrustning och säkra rutiner om man vet att arbetsgivaren kan kicka en vid minsta krav?
Hur ska man kunna kräva att få den lön man har utlovats om man vet att arbetsgivaren har makten över ens framtid? Det är samma maktobalans. Min fråga är: Varför tycker Socialdemokraterna att detta inte är okej när det gäller arbetskraftsinvandring men att det är helt okej att ha denna maktobalans när det gäller annan lagstiftning?
Christina Höj Larsen (V):
Precis som när jag hade den här diskussionen med migrationsministern häromdagen kan jag konstatera att det verkligen återstår att få ett svar från socialdemokratin på varför man gång på gång skapar den här typen av maktobalans. Jag pratar inte om vad Socialdemokraterna tänker, utan jag pratar om verkligheten. Vi har sett väldigt omfattande reportage som handlar om just detta - om människor som har tillstånd enligt den tillfälliga lagen och som är i en extrem beroendesituation gentemot sina arbetsgivare.
De får inte den lön de förtjänar och behandlas som slavar. Varför då? Jo, för att de väldigt gärna vill träffa sin familj. Den situationen har ni skapat. Det är den jag ser, och jag förstår inte detta. Frågan varför socialdemokratin gör så och splittrar löntagare på detta vis kvarstår.
Christina Höj Larsen (V):
Tack, Jonny Cato, för anförandet! Jag tänker inte prata arbetskraftsinvandring - där står vi väldigt långt från varandra. Jag är väldigt nyfiken på hur Centerpartiet ser på den här nya humanitära skyddsgrunden.
När ni i förra veckan sa nej till att göra ändringar i den tillfälliga begränsningslagen och därmed vände de unga ryggen sa ni framför allt att det handlade om en oro för att en del unga, vars tillstånd går ut nu, inte skulle komma att omfattas av den här lagstiftningen.
När jag ser på den humanitära skyddsgrunden och när jag lyssnar och försöker att lite grann spå i kaffesump utefter vad migrationsministern säger uppfattar jag det som att det kommer att handla om människor som har ett tillstånd i grunden.
De ungdomarna vars tillstånd går ut nu, den här veckan, i förra veckan och alldeles efter jul, kommer rimligtvis att vara tillståndslösa och därmed inte heller omfattas av den nya humanitära skyddsgrunden. Det hänger inte riktigt ihop för mig. Jag skulle vilja att Jonny Cato beskriver för oss hur han ser på just den problematiken. Är det inte så att den här gruppen även i fortsättningen faller utanför?
Anser ledamoten verkligen att det här kommer att vara en lagstiftning som kommer att beröra just de gymnasieungdomar som har gjort sitt bästa för att uppfylla de krav som finns?
Christina Höj Larsen (V):
Tack för svaret, som också blir lite som att spå i kaffesump. Jag kan konstatera att Centerpartiet sa nej till en lagstiftning för att man inte tyckte att alla skulle komma att omfattas. Då sa man att man vill satsa allt på den humanitära skyddsgrunden. Som jag ser det, och på det jag hör från regeringen, kommer detta inte heller att omfatta det, och då har ju Centerpartiet varken fått det i påse eller säck, om vi säger så.
Då har man ju inte ens lyckats göra de viktiga ändringar som man hade möjlighet att göra i förra veckan.
Christina Höj Larsen (V):
Nu har vi hört både Miljöpartiet och Centerpartiet berätta om hur de ser på den nya humanitära skyddsgrunden. Häromdagen satt jag och lyssnade jättenoga till Morgan Johanssons framträdande i Agenda och försökte förstå om det var Centerpartiets, Miljöpartiets eller någon annans tolkning av den nya humanitära skyddsgrunden som gällde.
Jag tyckte att det var mycket svårt att utläsa svaret på den frågan. Därför skulle jag nu vilja ställa två väldigt raka frågor. Kommer de som har tillstånd enligt den nya gymnasielagen att kunna rymmas i en sådan ny humanitär skyddsgrund, som statsrådet ser det?
Kommer de som har haft tillstånd enligt den nya gymnasielagen men vars tillstånd har upphört att kunna omfattas av den nya humanitära skyddsgrunden? Jag avser till exempel dem vars tillstånd gick ut förra veckan och som inte har haft möjlighet att hitta arbete på grund av pandemin.
Christina Höj Larsen (V):
Jag tackar statsrådet för svaret. Det var ett tydligare svar än vad jag lyckades utröna i Agenda häromdagen. Jag skulle verkligen gärna se en riktigt bra humanitär skyddsgrund. Jag skulle också tycka att det vore väldigt bra om vi i en sådan även kunde innefatta till exempel statslösa som har levt här i årtionden utan att kunna utvisas men också utan att kunna arbeta eller någonting annat.
Där behövs verkligen en ventil, och det hoppas jag att regeringen arbetar särskilt med när det gäller frågan om praktiska verkställighetshinder. Men det jag hör statsrådet säga här stämmer inte överens med det jag hör från Miljöpartiet. Precis som statsrådet säger har en hel del av de unga som berörs av den nya gymnasielagen utvisningsbeslut i botten.
Det behöver vi ju ändra på om vi vill att det ska vara så som Miljöpartiet säger. Detsamma gäller Centerpartiet.
Christina Höj Larsen (V):
Tack för svaret, statsrådet! EU:s yttre gräns är också Sveriges yttre gräns, fru talman. På samma sätt är EU:s flyktingpolitik också Sveriges flyktingpolitik. Min interpellation till statsrådet Morgan Johansson handlar om hur den svenska regeringen ser på det som sker vid EU:s yttre gräns.
Jag beskriver i min interpellation en rad övergrepp och brott mot migranters mänskliga rättigheter som erkänt pågår vid EU:s yttre gräns, i anslutning till den eller i länder som samarbetar med EU. På FN:s internationella migrantdag den 18 december publicerades boken The Black Book of Pushbacks , som samlar 900 vittnesmål om illegala och våldsamma direktavvisningar vid EU:s gräns.
Boken är finansierad av EU-parlamentets vänstergrupp, och Vänsterpartiets EU-parlamentariker Malin Björk och Miguel Urbán från spanska Podemos lämnade över boken till kommissionär Ylva Johansson samma dag som den publicerades.
Jag har i dag med mig två tjocka volymer, som jag efter debatten gärna överlämnar till Morgan Johansson så att även han kan ta del av den skakande beskrivningen av vad som mött människor på flykt vid ankomsten till EU:s gräns - i Italien, Ungern, Balkan, Kroatien, Grekland och så vidare. Även Anna Roxvall och Johan Persson skildrar i sin bok Till varje pris de mänskliga konsekvenserna av EU:s migrationspolitik.
De beskriver den utveckling som Vänsterpartiet länge kritiserat, nämligen att länder längs de afrikanska migrationsrutterna - Niger, Sudan, Egypten, Libyen - ska bevaka gränsen mot Europa och ta tillbaka medborgare som nekats asyl i EU i utbyte mot bistånd och investeringar, allt med Turkietavtalet som förlaga.
De beskriver också hur EU-insatsen Operation Sophia, som bevakat vattnen utanför Libyens kust, syftar till att undvika direktkontakt med migranter i nöd - och därmed ansvaret för att rädda liv. Författarna lägger även fram bevis för att EU:s operationer från luften på ett konkret sätt har lett till att flyktingar har hamnat i tvångsarbete och rent slaveri.
Under hösten 2017 avslöjade CNN att slavhandel var vanligt förekommande i libyska interneringsläger, och Roxvall och Persson konstaterar att det som har förändrats sedan dess är att slaveriet har underlättats och utvidgats. Fru talman! Allt detta kan inte tolkas på annat sätt än att det finns en tydlig ambition från EU:s sida att flytta ansvaret för människor på flykt till länder utanför EU:s gränser och därmed neka människor deras rätt att söka asyl.
Det är så världens rikaste kontinent agerar i en tid med närmare 80 miljoner människor på flykt världen över. Migrationsministern och hans statssekreterare säger ofta att regeringen anser att EU:s migrationspolitik ska värna asylrätten och respektera principen om non-refoulement och de mänskliga rättigheterna. Det är viktiga ställningstaganden som jag verkligen ställer mig bakom, men om de ska vara annat än vackra ord på ett papper måste de följas av handling.
Frågan för dagen, fru talman, är därför: Vad gör regeringen helt konkret när de ser att mänskliga rättigheter gång på gång kränks - i medlemsländerna och av samarbetsländer som Turkiet, Libyen och Sudan, vid den yttre gränsen?
Christina Höj Larsen (V):
Tack, statsrådet, för ytterligare svar! Vi kommer nu att gå in mer i detalj på exakt vad ni har gjort på olika områden. Statsrådet sa i sitt skriftliga svar att regeringen vill att EU fördjupar samarbetet med prioriterade tredjeländer "genom partnerskap som är heltäckande, skräddarsydda och ömsesidigt fördelaktiga". Det låter ju väldigt tjusigt. Frågan är hur man skapar ömsesidigt fördelaktiga partnerskap med diktaturer och skurkmiliser.
Och vad är priset vi blundar för när ett avtal ska skräddarsys för att göra till exempel Erdogan till gränsvakt eller libysk milis till lägervakt? Turkiet och Libyen är ju tveklöst EU:s två viktigaste samarbetspartner; detta är ju skälet till att det inte längre kommer lika många människor till EU och söker asyl. Vi ser alla hur Turkiet allt snabbare vänder sig bort från demokrati och mänskliga rättigheter.
Landet har aldrig skrivit på den senare versionen av Genèvekonventionen och ger alltså inte skyddsbehövande verklig flyktingstatus. Oppositionen fängslas, partier förbjuds, kvinnors rättigheter vänds ryggen, flyktingar som försöker att ta sig från Syrien beskjuts och EU-medel används för att bygga stängsel. Allt detta är dokumenterat. Hur kan regeringen tro att det går att skapa ett ömsesidigt fördelaktigt avtal om något så känsligt som asylrätt med en sådan regim?
Och vad har regeringen konkret gjort för att säkerställa rätten till skydd i det här fallet? Samma sak kan sägas om Libyen. EU har ett ömsesidigt fördelaktigt avtal med den libyska kustbevakningen, som i praktiken består av olika milisgrupper och krigsherrar varav några har FN-sanktioner riktade mot sig till följd av människosmuggling. Vidrigheterna som pågår i libyska interneringsläger är bortom ord.
Såväl människorättsorganisationer som CNN beskriver slavhandel, sjukdomar, undernäring, våld och sexuella övergrepp. Frågan är återigen, fru talman, hur regeringen tror att man kan sluta ett ömsesidigt fördelaktigt avtal med denna typ av libysk milis, som tydligt visat att de på inget sätt respekterar människoliv eller mänskliga rättigheter.
Hur har regeringen agerat för att se till att detta avtal verkligen följer de principer som regeringen tycker är viktiga? Statsrådet svarade på frågan om Frontex. Jag tycker att det är väldigt bra att man lyfter denna typ av frågor, men jag undrar om regeringen är beredd att pausa svenskt deltagande i Frontex aktiviteter tills detta verkligen är utrett av oberoende utredare och inte av Frontex själva.
Slutligen undrar jag vad regeringen har gjort - helt konkret - för att svara när de italienska kollegorna medgett att italiensk gränspolis har fört asylsökande ut ur landet och från EU:s territorium. Och hur har man svarat på att grekisk kustbevakning på liknande sätt har fört tillbaka människor till Turkiet, liksom Ungern har gjort till Serbien?
Som statsrådet konstaterar är det väldigt bra och viktigt att man följer MR-situationen i länder som EU samarbetar med kring gränserna, men frågan är vad regeringen gör när man ser att de mänskliga rättigheterna kränks och att det är skurkregimer som får detta känsliga och svåra ansvar.
Christina Höj Larsen (V):
Att människor på flykt tillfångatas, beskjuts, säljs som slavar, utsätts för våldsamma direktavvisningar och därmed nekas rätten att söka asyl strider ju mot alla internationella konventioner, och det är vi helt överens om. Det kan aldrig rättfärdigas. Då spelar det ingen om roll om det är medlemsländerna själva som utför jobbet eller om man betalar andra för att göra det. Det är det som är saken just när det gäller Libyen och Turkiet.
Det kommer inte lika många därför att de är fast i fruktansvärda läger och för att de säljs som slavar. Det kan väl ändå inte vara ett rimligt resultat. Det verkar anföras att de avtal och den politik som ligger till grund för de här övergreppen är nödvändiga, eftersom många människor annars skulle söka skydd i EU.
Andra gånger handlar det om att de här smutsiga avtalen är berättigade för att stoppa så kallade ekonomiska migranter - som om kulorna från turkisk gränsbevakning vet vem som har asylskäl eller inte, som om milisen i Libyen vet vem som är skyddsbehövande och vem som söker ett annat liv och sedan bara ta hand om den ena gruppen och, framför allt, som om det skulle göra den här förhandlingen acceptabel.
Sanningen är att så länge den svenska regeringen inte bryter den här typen av samarbeten kommer det här att fortsätta, och då är vi medskyldiga.
Accepterar vi att människor behandlas på det här sättet urholkas ju inte bara den mänskliga rättigheten i sig, utan det gör det också möjligt att skapa bilden av att det här inte är människor som du och jag, att de inte omfattas av mänskliga rättigheter och att de som tagit sig hit därmed kan behandlas som just icke människor. Vi vet, både statsrådet och jag, att det finns starka krafter i Europa som har just den synen.
Därför efterfrågar vi i Vänsterpartiet ett mycket tydligare agerande från regeringens sida mot fästning Europa och dess konsekvenser.
Christina Höj Larsen (V):
Jag förstår att migrationsministern inte så gärna vill tala om det vi ställer frågor om, nämligen den maktobalans som verkligen finns nu på arbetsmarknaden och de konsekvenser som vi ser. När den tillfälliga begränsningslagen presenterades var LO mycket kritiskt, eftersom reglerna fullständigt liknar reglerna för arbetskraftsinvandring. Dessa har ju verkligen öppnat för ett omfattande missbruk. Farhågorna har besannats.
Ali Esbati berättade nyss om ett reportage i DN som jag tror att vi alla nog har läst. Där beskrivs hur Erfan, Naqib och många andra med tillfälliga uppehållstillstånd tvingas jobba 13-timmarspass för 7 000 kronor i månaden men har kontrakt som på papperet uppfyller kraven för permanent uppehållstillstånd. En del tvingas betala tillbaka delar av lönen till arbetsgivare. Vissa företag vill sälja anställningskontrakt för 160 000 kronor. Det är precis som för arbetskraftsinvandringen.
Polisen i Stockholm säger att de ser detta hela tiden. Det handlar om människor som är totalt utsatta och som inte vågar säga något för att de då kommer att anges till Migrationsverket. Jag vill påminna om det fackliga löftet. "Vi lovar och försäkrar att aldrig någonsin, under några omständigheter, arbeta på sämre villkor eller till lägre lön än det vi nu lovat varandra. Vi lovar varandra detta i den djupa insikten om att om vi alla håller detta löfte så måste arbetsgivaren uppfylla våra krav."
Så lyder det fackliga löftet. Det är ett löfte som ska garantera att kollegor inte ställs mot varandra på arbetsplatsen. Tyvärr slår Socialdemokraternas migrationspolitik effektivt sönder förutsättningar för nyanlända löntagare med antingen arbetstillstånd eller tillfälliga tillstånd att hålla det löftet.
Hur ska man kunna säga ifrån vid sexuella trakasserier eller sexuellt utnyttjande om möjligheten att stanna kvar i Sverige eller att återse sina barn står på spel? Hur ska man kunna kräva en trygg arbetsmiljö med skyddsutrustning och säkra rutiner om man vet att arbetsgivaren kan dumpa en vid minsta krav?
Hur ska man kunna kräva att få den lön man utlovats eller den reglerade arbetstid som finns på papperet om man vet att arbetsgivaren som stoppar lönen i fickan också har makten över ens framtid? Och framför allt: Hur ska man kunna använda sig av den fackliga gemenskapen och solidariteten när man är så utsatt?
Jag kan konstatera, fru talman, att Socialdemokraternas migrationspolitik ökar den utsattheten på arbetsmarknaden och ger arbetsgivarna mer makt. Socialdemokraterna ser uppenbarligen inte nyanlända som en del av arbetarkollektivet. Frågan är om de inser vart det leder. Varför ska Naqib riskera tryggheten i ett permanent uppehållstillstånd för att han vill ha samma rätt till rimliga arbetstider som Hanna?
Varför ska Erfan inte ha samma makt att säga ifrån när chefen inte betalar den lön han lovat? Varför ska Fatemeh riskera sin möjlighet att träffa sina barn för att hon inte låter chefen tafsa? Det är den här verkligheten på arbetsmarknaden vi diskuterar i dag.
Jag vill veta hur migrationsministern ser på den situationen och vad han tänker göra för att den ska upphöra.
Christina Höj Larsen (V):
Statsrådet frågar vad vi argumenterar om. Vi argumenterar mot att människor ska "sporras" genom att vara otrygga, hungriga och livegna. Samma argumentation som högern har haft i alla tider mot arbetarklassen hör vi nu att Socialdemokraterna har. Det är det vi pratar om.
Jag häpnar, fru talman, över att höra att ett statsråd som är socialdemokrat inte kan prata om eller svara på helt rimliga frågor om arbetsmarknaden och sambandet med den migrationspolitik som förskjuter maktbalansen mellan arbetsgivare och arbetstagare. Att inte vilja prata om arbetsmarknaden tycker jag är ett nederlag för en socialdemokrat.
Men kanske är det bekvämast så, för det måste vara svårt att förklara varför ett av arbetarrörelsens partier gång på gång väljer att försvaga löntagares ställning på arbetsmarknaden och med det även väljer att slå mot den solidaritet som faktiskt är arbetarrörelsens absoluta superkraft.
Den splittring som S nu väljer att följa med i, driven av det blåbruna gänget, är och förblir en nederlagsstrategi för alla oss som tror på rätten till trygghet, frihet och välfärd. Jag är helt övertygad om, fru talman, att både Åkesson och borgerligheten tackar regeringen för splittringen den skapar. Men arbetarklassen, fru talman, kommer då inte att göra det.
Christina Höj Larsen (V):
Min fråga går till statsrådet Morgan Johansson. Mitt i pandemin tog i somras en ny kull studenten. Rekordmånga sökte sig till universitet och högskolor för att slippa arbetslöshet och för att kunna stå bättre rustade när ekonomin vänder. För unga med tillstånd enligt nya gymnasielagen är dock ett fast arbete det enda alternativet för att få stanna kvar i Sverige. De har investerat i sin framtid i Sverige, och Sverige har investerat i dem.
Även i vanliga fall är det tufft för en ung person att hitta ett fast arbete på sex månader. Pandemin gör det ännu svårare. Regeringen har äntligen insett att tidsfristen och villkoren för arbete behöver ändras och har lovat att ett sådant förslag ska komma. Tillstånden för de unga som tog studenten i somras går ut i mitten av december. Därför undrar jag när regeringen kommer att lägga fram sitt förslag så att de här unga inte blir ännu en grupp som hamnar i kläm.
Christina Höj Larsen (V):
Jag tackar för svaret. Nästan dagligen kontaktas jag av unga som i somras tog studenten eller av människor runt dem. Det är bara en och en halv månad tills tillstånden går ut. Det man vill veta och försäkra sig om är att de inte kommer att hamna i kläm. Det är nämligen hela tiden nya grupper som hamnar utanför i detta lapptäcke.
Man vill försäkra sig om att regeringen antingen via retroaktivitet eller på annat sätt ser till att de unga vars tillstånd går ut innan den nya lagstiftningen kommer också kommer att omfattas.