Christina Höj Larsen (V):
Runt om i landet, på torg och i klassrum, sittstrejkar unga sedan mer än en månad tillbaka. Deras mål är att stoppa utvisningarna till Afghanistan - ett av världens farligaste länder. Liksom jag själv har migrationsminister Heléne Fritzon varit på plats på Medborgarplatsen och träffat de strejkande, men vi ser uppenbarligen väldigt olika på politikens roll i samhället.
Sedan Heléne Fritzon tillträdde som migrationsminister har hon gömt sig bakom Migrationsverket och sagt att myndigheten fattar självständiga beslut som hon som minister inte kan påverka. Vi hörde detta återigen i dag. Men vi kan visst göra något politiskt. Det är politikens roll att stifta de lagar som Migrationsverket utgår ifrån.
Samma riksdag som för drygt två år sedan stängde gränser och inskränkte asylrätten kan nu agera för att återupprätta den, och det som krävs är vilja. Det är hög tid för migrationsministern att sluta gömma sig och att börja ta ansvar för den situation som regeringens egen politik har skapat. Vi hör här i dag att Miljöpartiet - det andra regeringspartiet - visar vägen i denna fråga för regeringen.
De ensamkommande som nu protesterar sökte asyl i ett Sverige där andra lagar rådde än de som gällde när deras asylskäl prövades. Lagar har ändrats retroaktivt, och viktiga skyddsgrunder har tagits bort. Väntetiderna är så långa att många har hunnit fylla 18 medan de väntat på besked, medan andra har fått sin ålder uppskriven på ärligt talat hårresande rättsosäkra grunder. Jag kommer att tala mer om rättsosäkerheten i nästa anförande.
Samtidigt vet vi alla att de stridande i Afghanistan inte genomför någon medicinsk åldersbedömning innan de skördar sina offer. Vi vet att det inte finns någon stat som kan skydda kvinnor, hazarer, hbtq-personer eller andra utsatta. Afghanistan bedöms vara världens näst farligaste land efter Syrien, enligt den årliga rankningen från Institute for Economics and Peace.
Säkerhetsläget försämras ständigt, och det är inget som tyder på att utvecklingen ska vända. Under 2016 dog eller skadades 11 500 civila under striderna, enligt FN. Läget beskrivs som rörligt och svårförutsägbart. Det går inte att säga att ett område som anses säkert i dag också kommer att vara det i morgon.
Flera partier här i riksdagen har lyft upp krav om att tillfälligt stoppa utvisningarna till Afghanistan. Visst kan man tycka att Migrationsverket i sitt rättsliga ställningstagande borde komma till slutsatsen att utvisningar till Afghanistan ska stoppas, men så blev det inte. Som politiker bär vi ansvar för att se verkligheten som den är och hitta lösningar på de utmaningar som visar sig omkring oss.
Om vi ser att en stor grupp människor far väldigt illa av de lagar som stiftas här inne är det vår plikt att ändra dem. Vänsterpartiet har en rad förslag som migrationsminister Heléne Fritzon och kammaren kan ta tag i här och nu. Vi kan införa en amnesti för ensamkommande som har varit här i Sverige i mer än ett år eller någon annan tidsgräns. Vi kan riva återtagandeavtalet med Afghanistan.
Landets flyktingminister har vädjat till Sverige om att inte utvisa människor dit eftersom man inte klarar av att ta emot dem. Vi kan dra tillbaka den tillfälliga lag som splittrar familjer, skapar otrygghet och försvårar för ensamkommande barn att få asyl i Sverige. Det finns ytterligare sätt. Centerpartiet har fört fram förslag om att de som godtyckligt skrivits upp i ålder eller hunnit fylla 18 ska få en ny prövning.
Rädda Barnen har föreslagit att man ska undanta Afghanistan från internflyktsprincipen med hänvisning till det svåra och oförutsägbara säkerhetsläget. Vi i Vänsterpartiet är öppna för alla förslag som kan göra att ungdomarna får stanna, andas ut och hjälpa till att bygga landet. Herr talman! Poängen är att det visst går att göra något om man vill.
Regeringen och migrationsminister Heléne Fritzon har mycket makt i sina händer. Vi här inne i riksdagen har mycket makt i våra händer. Frågan är vad den är värd om den inte används för att göra livet bättre för unga som nu väntar i ovisshet och fruktan. I dag står samtliga av riksdagens partier inför frågan: Vad gör ni med er makt när ni ser unga människor fara illa?
Vad svarar ni de unga som är så rädda för utvisning att de inte längre vill leva? Vad gör ni med er makt när de som möter ungdomarna varje dag - socionomer, lärare, gode män, fosterhemsfamiljer - knappt orkar med sitt viktiga arbete för att de tvingas möta konsekvenserna av rättsosäkerhet och orimliga beslut.
Vad svarar ni de vuxna som försöker trösta livrädda unga på natten, de som får skjutsa dem till akuten när de har skurit sig i sin ångest, de som tvingas berätta för övriga ungdomar på boendet att en av deras vänner inte har sett någon annan utväg än att ta sitt liv? Vad gör ni när både Migrationsverkets egen kvalitetsuppföljning och rapporten från Vi står inte ut visar på så allvarlig rättsosäkerhet?
För mig och Vänsterpartiet är svaret tydligt: Det krävs politisk handling för att unga ska få stanna, och den krävs nu. Vad gör ni?