KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bodil Ceballos (MP):
I Sverige är vi i stora drag nöjda med hur vi har det, och det kan jag instämma i. Men då har vi inte skilda rättigheter för olika delar av befolkningen på samma sätt som man kan ha i andra länder. Jag säger inte att vi ska gå med pekpinnar. Jag ställer egentligen frågan vad vi gör om katalanerna själva bestämmer sig för att de vill bilda en egen stat.
Kommer vi då att åtminstone i demokratisk anda erkänna den? De har själva valt detta. Kommer vi att godkänna det? Kommer vi då också att hjälpa dem att få delta i Europeiska unionen? De har nämligen ingen önskan att lämna EU, och vi är det land i EU som kanske är mest utvidgningsvänligt.
Då måste vi också vara vänligt inställda till intern utvidgning, som ju kanske blir om Skottland bestämmer sig för att bli självständigt. Har vi till exempel någon beredskap för hur vi ska ställa oss när Skottland har folkomröstat? Det är det här som jag vill att vi ska diskutera. Vi måste ha en beredskap för att det här kan bli en verklighet, och då ska vi veta hur vi ska agera. Det är det som ministern inte ger något svar på.
Kan ministern svara på vad vi har tänkt oss när det gäller Skottland, som ju är på tapeten. De ska hålla folkomröstning 2014. Och vad gör vi om Belgien splittras helt och hållet? Vi måste förbereda oss på att vi kan se en utveckling i EU där olika länder splittras upp i mindre.
Bodil Ceballos (MP):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret, men jag vill också ge en bakgrund till att jag skrev den här interpellationen.
För inte så länge sedan läste jag en debattartikel i DN av ett antal moderata kommunpolitiker som menade att kapaciteten på Arlanda skulle komma att halveras om inte miljödomstolen gav tillstånd till fortsatt flygning enligt den gamla teknik som nu används.
Det kom sedan ett svar från ordföranden i Föreningen Väsbybor mot flygbuller. Först och främst har jag under hösten talat med en boende i Upplands Väsby, som berättade för mig hur illa det stod till med hela miljöprövningen och hur hela ärendet har varit.
Precis som ministern säger vet jag att det just nu pågår en miljöprövning, och jag tycker inte att det är vår uppgift att tala om för domstolen vad som ska göras. Jag visste inte då att också frågan om ersättning är med i den prövningen. Jag menar att miljöprövningen ska utgå från gällande lagstiftning. Det ska inte vara möjligt för politiker att påverka den.
Som läget är nu fick Arlanda redan 1993 avslag av miljödomstol för att bygga den nya banan eftersom så många boende skulle drabbas. År 1998 fick man ett tillfälligt tillstånd med hänvisning till att man skulle hitta ny teknik som skulle göra det möjligt utan att boende drabbas. Sedan fick man tillstånd att provflyga med gammal teknik trots att länsstyrelsen protesterade.
Därpå fick man tillstånd att tillfälligt flyga i väntan på ny teknik fram till 2018. Den nya prövningen handlar om att flyga permanent med den gamla tekniken, som man i det tillstånd man fick från början hade lovat att man inte skulle använda efter ett visst årtal. Man har också begärt att få flyga utan de restriktioner som finns i nuvarande tillstånd.
Jag tycker att det är oerhört viktigt att vi som politiker ser till domstolarnas oberoende och inte försöker påverka dem i den riktning som artikeln gör. I artikeln tar man inte ett dugg hänsyn till dem som bor i Upplands Väsby. De boende i Upplands Väsby fanns faktiskt före Arlanda!
Man talar inte om människorna, bullret, hälsoproblemen eller miljöpåverkan. Man talar inte om de säkerhetsrisker som faktiskt finns i att befinna sig under inflygningsbanan till en stor flygplats.
Om domstolen skulle komma fram till att man ska få lov att flyga på det sätt man gör i dag menar jag att det inte går att gottgöra människor i Upplands Väsby. Det tycker jag är en fråga för regeringen att fundera över. Hur ska man säkerställa att människor som bor så nära denna stora riksflygplats inte påverkas alltför mycket? Jag har också erfarenhet av att sitta i bygg- och miljönämnd i Gävle.
Där pågår också ett antal större infrastrukturprojekt. Där ser jag att man ofta tricksar sig runt och får ett tillstånd i efterhand. Det är lätt att tänka i de banorna när man ser hur hela ärendehanteringen gällande Arlandabanan har varit. Nu har jag inte mer talartid, så jag får återkomma i nästa inlägg.
Bodil Ceballos (MP):
Jag vill först säga till Gunnar Andrén att det självklart inte är bra med Bromma flygplats där den ligger i dag för de människor som bor där och störs. Vilken trafik är det som försvinner från Arlanda om den ska halveras? Den information jag har fått säger att det i huvudsak handlar om kortdistansflygen. Det innebär knappast en halvering av hela kapaciteten på Arlanda.
Kortdistansflygen kan vi ersätta med alternativ. Man kan, som har sagts tidigare, göra kurvade inflygningar. Nu säger man att det inte fungerar utan att man måste flyga in rakt. Det är delade meningar om det. Vad är det som gör att ett flygplan inte kan svänga, undrar jag. Gatwick har en bana med fler flygningar, och det klarar man.
Då borde väl Arlanda klara samma flygkapacitet. Man kan inte gottgöra människor för det buller och de hälsoproblem som de orsakas av flyget - man kanske till och med kommer att utöka kapaciteten.
Man kan inte gottgöra människor för att de störs av flyg var 60:e sekund då de dricker kaffe på balkongen eller i trädgården på morgonen. Det går inte att gottgöra de människorna för det intrång i deras livskvalitet som det handlar om. Det är oberoende av om de andra kommunerna har kommit överens. Upplands Väsby är den kommun är värst drabbad om jag har förstått rätt.
De andra kommunerna vill naturligtvis inte heller ha Upplands Väsby-trafiken över sina kommuner. Vi måste se till att få till ett aktivt arbete för att minska behovet av de korta flygningarna inom landet till att börja med. Det kan vi genom att satsa mycket mer på höghastighetståg till exempel. Vi behöver korta ned restiderna mellan Stockholm och Malmö och mellan Stockholm och Göteborg.
Vi behöver korta ned restiderna här i landet. Då måste vi satsa ordentligt. Vi ligger i bakvattnet jämfört med andra länder i Europa. Det är ett av de budskap som jag har till ministern. Det är bra att vi ska få en plan framöver. Men det tar lång tid innan något sätts i verket.
Vi måste se till att flygplan kan svänga så att de inte stör i onödan om tekniken finns. Man fick tillstånd att bygga banan för att det fanns ny teknik, och man gav löften till befolkningen.
Man måste då hålla sig till det som man en gång har utlovat och inte i efterhand säga att det inte fungerade, att man vill göra på annat sätt, att man helst vill utöka kapaciteten och ta bort restriktionerna om tidsgränser och köra hela dygnet. Människor i Upplands Väsby måste få sova. Det går inte att sätta in treglasfönster och tro att allt är löst. Det går inte med bullerplank heller i ett sådant här läge när bullret kommer uppifrån.
Vi måste utgå från människors behov av en dräglig livsmiljö. Upplands Väsby fanns innan Arlanda kom till. Det är det som man måste utgå ifrån. Om det är tvärtom, att folk flyttar till Upplands Väsby och vet att det är mycket buller där får man kanske skylla sig själv.
Upplands Väsby fanns först, och det finns löften till människorna där att de inte ska drabbas. Alternativen är inte tillräckligt väl utredda.
Bodil Ceballos (MP):
Vi deltar gärna i arbetet med att utveckla alternativen när det gäller spårbunden trafik och med att se till att vi rustar så att banorna fungerar och är säkra så att människor kan resa. Även om ni talar om att trafiken kommer att öka menar jag att om man reducerar i fråga om det som är kortdistansflyg blir det en avlastning.
Det kommer nämligen även kortdistansflyg i högtrafik. Jag utgår från att det inte kommer flyg bara från andra länder. De människor som kommer med flyg från andra länder behöver inte några parkeringsplatser. Det är snarare de som reser här hemma som behöver det, utom de som kanske har långtidsparkerat. Men det handlar om att förbättra kapaciteten på banor och se till att människor kan resa säkert med våra tåg.
Det ska inte heller vara dyrare att åka tåg än att flyga. Då kan vi få en reducering av antalet flygresor. Jag tror att många människor skulle uppskatta om de kunde ta tåget i stället för att ta flyget, men det är i många fall alldeles för dyrt. Vi har också ett system som är mycket osäkert när det ena dagen är ett pris och en annan dag är ett annat pris. Det är mycket svårt att planera sitt resande med det system som vi har i dag. Arlanda är en riksflygplats.
Självklart är det så. Men ändå hamnar Upplands Väsby och övriga kommuner runt Arlanda i en kamp som blir lite som en kamp mellan David och Goliat. Arlanda är en riksflygplats, men det är ändå kommunerna som får ta smällen i fråga om buller och annat som händer där.
Jag tycker att regeringen har ett ansvar att se till att man hittar dessa alternativ för att underlätta för kommunerna runt Arlanda att helt enkelt få en bättre livsmiljö för sina medborgare. Det ska inte behöva bli en kamp mellan kommuner om vem som har mest buller.
Bodil Ceballos (MP):
Jag vill klargöra att ingen i min hemby motsätter sig teknikskiftet. Det som vi har motsatt oss och protesterar mot är att detta sker innan alternativen finns. Det är riktigt att det stoppades upp. Vi skulle ha blivit av med telefonen redan i januari förra året, men då sköt man upp det. Det blev i år i stället.
Från det tillfälle då man sköt upp det första gången till i dag har det hänt en hel del. Kunder blir bättre bemötta i dag, man får hjälp med att installera antenn etcetera. Problemet är dock att Telia lovar att det ska fungera, men vi har ingen operatörsneutralitet.
I vår by fungerar det väldigt olika beroende på i vilket hus man bor. Det är olika om man bor precis vid vattnet eller mot skogen. Det är olika om man bor i närheten av vägen, på ena eller andra sidan av vägen. Det är oklart vilken operatör var och en av oss lyckas få in.
Det är olika i mitt hus och i grannens hus, och nere vid restaurangen går det inte ens att ringa utomhus. Jag vet inte hur de ska lyckas lösa detta. Det är bra att det händer saker och att man bygger ut bredband i hela landet. Jag hoppas att vi också får ta del av det så småningom.
Jag upprepar dock att man inte kan ta bort telefonen för människor innan tekniken finns på plats. Nu känner vi oss som försökskaniner, och många har känt sig kränkta av Telias behandling under processens gång. Det är inte värdigt ett land som Sverige som kallas för ett välfärdssamhälle.
Bodil Ceballos (MP):
Men i propositionen som då skrevs hänvisades också till tidigare propositioner. Tanken var hela tiden att man i de fall där en person kommit till Sverige och här träffat en partner men sedan fått ett avslagsbeslut skulle göra det lättare, eftersom det inte i alla lägen är rimligt eller skäligt att personen i fråga ska behöva åka hem.
I min interpellation beskriver jag sådana fall där jag personligen tycker att det vore skäligt att man finge söka i Sverige på grund av att man till exempel kommer från ett land som det är så gott som omöjligt att komma tillbaka till. Det är stor risk att vi splittrar familjer, vilket vi inte vill.
Om vi tycker att familjerna och barnen är viktiga ska vi inte hjälpa till att splittra familjer som kanske aldrig mer kommer att återses. Tanken när vi ändrat lagstiftningen i flera varv har varit att göra det lättare just i de här situationerna. Därför är det bra om man nu tittar över det här. Om det pågår ett arbete inom Regeringskansliet är jag väldigt tacksam för det. Domstolarna måste tydligt kunna se vilken lagstiftarens avsikt är.
Om lagstiftarens avsikt är att underlätta men resultatet blir det motsatta är det någonting som är fel.
Något som jag tycker är oroande är att det faktum att en person vistats gömd i landet under en period verkar ha fått ännu större tyngd än tidigare, i stället för att man låter barnens bästa avgöra.
Denna praxis kommer från ett fall med en man från Gambia, som inte ens hade sökt asyl, om jag minns rätt, utan var här ändå. Han hade bara bestämt sig för att stanna kvar, träffat en kvinna och fått barn. Då menade domstolen att han kunde åka hem och söka från hemlandet. Det var ingen fara för honom att åka tillbaka till Gambia och söka därifrån, men att åka tillbaka till Iran eller Vitryssland och söka därifrån kan innebära livsfara.
En annan fråga som jag oroar mig för och som jag vill att ministern ska känna till är att många personer som jobbar med asylärenden och kanske i synnerhet med sådana här ärenden säger att Migrationsverket menar att det räcker för ett barn att ha en förälder. Det är klart att det räcker för ett barn att ha en förälder om den andra föräldern är död eller om föräldrarna har separerat och av någon anledning absolut inte kan träffas.
Men vanligtvis har vi i svensk rätt uppfattningen att det är barnets rätt till båda föräldrarna som är det viktiga, inte förälderns rätt till barnet. När barnet stannar här och Migrationsverket menar att det räcker att barnet har sin mamma här, som kanske är svensk, och inte har behov av att också ha sin pappa, då blir jag väldigt orolig.
Detta vill jag att ministern ska känna till, när man nu tittar på detta inom Regeringskansliet. Barnen har rätt till båda sina föräldrar, oavsett vilka länder föräldrarna kommer från. Kan ministern kanske utveckla det lite?
Bodil Ceballos (MP):
Vi är överens om att man ska pröva i varje enskilt fall. Jag står inte heller här och säger att jag är insatt i varje enskilt fall av dem jag ser här. Däremot ser jag ett system. Jag ser en tendens, en trend för åt vilket håll det går. I stället för att bli lättare kan det många gånger bli svårare.
Jag ser länder som jag i min vildaste fantasi inte kan tänka mig att man ska kräva att en person måste åka hem till för att söka hemifrån. Det händer hela tiden med vissa länder. Jag har full förståelse för att människor inte vågar åka till Iran. Iran är det land efter Kina som har flest avrättningar i världen.
Oerhört många fängslas och sitter i hemska fängelser enbart för sin politiska uppfattnings skull, och människor flyr därifrån av just den anledningen. Det är för mig obegripligt att en person ska behöva åka till ett sådant land för att söka hemifrån. Människor ska egentligen kunna söka från ett land utanför Sveriges gränser. Under en period var det också möjligt.
Den möjligheten har stängts ned på våra olika ambassader runt om i världen. Det är nu mycket svårare att komma till en annan ambassad. I till exempel EU går det inte. Det är också svårt utanför. De som kan åka hem gör ju det. Varför ska människor gömma sig i ett antal år för att kunna stanna i Sverige när de vet att de egentligen kan åka hem?
Det är inte så svårt att åka till Chile, Gambia eller någon annanstans där det inte är ett sådant förtryck mot människor. Det är vad jag vill komma åt. Vi måste ha en lagstiftning som är tydlig med vad vi menar. Man ser inte till barnens bästa i de här fallen.
Bodil Ceballos (MP):
Det kommer naturligtvis en följdfråga på det här. Vart tar mellanskillnaden vägen, om vi trodde att vi skulle ha 10,8 procent men rapporterade 10,9 till OECD/Dac, och det som var avsatt i biståndsbudgeten egentligen var mer än det? Går den tillbaka till biståndet, eller går den bara tillbaka till statsbudgeten som sådan?
En stor grupp som kom hit för ett antal år sedan var romer från Serbien. Jag vet inte exakt hur det ser ut i dag. Romer från Serbien var då den näst största asylgruppen. De stannade i genomsnitt 55 dagar i asylsystemet.
Men schablonen är på många fler dagar, vilket innebär att det måste bli ett glapp någonstans i beräkningen - och alla pengar har naturligtvis inte gått åt. Man kan använda biståndsmedel för dem som kommer från länder som är klassade som biståndsländer enligt Dacregelverket. Då gäller det att ha koll på det för att inte räkna andra som inte kommer från de länderna.
När jag tittar på Migrationsverkets budget för kostnader för boende, mat och sådana saker är summan i princip densamma som den vi tar från biståndet. Jag tittade alldeles nyss i årets budget, innan jag kom hit. Med tilläggsbudgeten är vi uppe i ca 100 procent eller kanske till och med mer som vi avsätter för flyktingmottagande i Sverige.
Då kommer alltihop, 100 procent, från biståndet i så fall. Migrationsverket får ju inte använda sig av andra kostnader. Det som är Migrationsverkets hantering av medborgarskapsärenden och sådana saker går förstås inte från biståndet. Men det som är flyktingmottagning verkar i huvudsak komma från biståndet. Låt oss se på det här historiskt.
Staffan Landin skriver så här på sin blogg: Den stora ökningen av kostnader brukar tillskrivas det ökade antalet flyktingar. Det stämmer förvisso att fler människor söker asyl i dag än år 2000. Men summan som regeringen tar från biståndet har ökat dubbelt så mycket som antalet flyktingar. Kurvorna följdes åt fram till 2006.
Sedan har kopplingen mellan antalet flyktingar och summan som tas ifrån biståndet försvunnit. Det var tre gånger fler asylsökningar 2013 än 2000, medan summan som tas från biståndet är sex gånger högre. Någonting har alltså hänt.
Under den tid som vi i Miljöpartiet var stödparti till Socialdemokraterna gick vi med på att en viss del av biståndet fick gå till asylmottagande i Sverige. Men sedan har det eskalerat så till den milda grad att det inte längre är rimligt. Det är inte rimligt att vi avviker så mycket från övriga länder.
Att Frankrike och andra länder inte kommer upp i 0,7 procent är beklagligt, men det är ingenting som påverkar våra beslut i Sveriges riksdag. Vi har sagt att vi ska ha 1 procent av bni till bistånd, och vi har sagt att vi ska ha en generös flyktingpolitik. Vi har råd med båda delarna. Jag skulle vilja att ministern utvecklade lite anledningen till den här stora skillnaden.
Det gäller inte bara avräkningar för flyktingmottagning. Vi räknar också in klimatsatsningar, och det inom biståndsbudgeten. Det lägger vi inte i avräkningen, utan det är innanför.
Bodil Ceballos (MP):
Vi är helt överens om att vi ska ta emot den stora mängd flyktingar som kommer, självklart. Sedan har vi en annan bild av var pengarna ska tas. Vi menar att de inte ska tas från biståndsbudgeten. Det finns andra delar i statsbudgeten där vi kan hämta de medel som behövs för att ha det goda mottagande av flyktingar som vi ändå har i Sverige. Ett annat sätt är att inte vara så strikt i bedömningen utan låta fler få stanna.
Det innebär att handläggningstiden för flyktingärendena kommer att kortas och människor kan komma in i samhället snabbare. Det finns många sätt att minska kostnaderna. Statsbudgeten är en sak som regeringen sköter. Vi har en annan budget som vi lägger fram varje år och där vi tar tillbaka en del av de pengar som regeringen lägger på flyktingmottagningen.
Vi menar att det inte är rimligt med så stora skillnader i förhållande till andra länder. Vi får skämmas att vi tar så mycket som 13,5 procent av vårt bistånd för att betala flyktingmottagningen i Sverige.
Vi är ett av världens rikaste länder, och självklart har vi råd att betala för flyktingmottagandet här hemma utan att det ska drabba de allra fattigaste i världen. Om vi lägger pengar på att försöka förebygga konflikter och om vi lägger pengar för att motarbeta krig långt i förväg skulle pengarna kunna ge så himla mycket mer.
Det handlar om miljarder kronor, inte miljoner, som vi brukar skicka till olika krigshärdar. Jag tror att det är 250 miljoner plus 75 miljoner i humanitärt bistånd till Syrien. Det är en bagatell i sammanhanget med tanke på vad det kostar när flyktingar kommer hit. Vi kanske ska lägga ned mycket mer pengar på att förebygga konflikter så att människor slipper lämna sina länder på grund av krig och konflikter.
Bodil Ceballos (MP):
Det är just det långsiktiga som jag efterlyser. Det är nu som vi börjar kunna skörda frukterna av det bistånd som har pågått under många år och som inte är avslutat. Det som jag reagerar mot är om vi lämnar detta mitt i det viktiga arbetet och slänger in handduken innan vi har kommit i mål. Jag tycker inte att vi redan ska slänga in handduken, utan jag tycker att vi först ska gå i mål.
Vi vet att det till exempel i Guatemala pågår en kampanj från en liten men mycket mäktig grupp människor för att få bort biståndet därför att de vill ha all kontroll själva. De vill inte ha någon som sätter fingret på mänskliga rättigheter etcetera. När till och med utrikesministern kommer hit och beter sig som han gjorde när han var här vet ministern precis vad det handlar om.
För mig handlar detta om att regeringen nu har en möjlighet att ta ett politiskt beslut i frågan om denna utfasning. Ska vi gå i mål, eller ska vi tänka mer på det rent administrativa och vad som är lätt för Sida i detta fall? Det blir mindre administration för Sida om vi har stora volymer och om vi lämnar vissa länder. Men vi har också ett politiskt budskap från Sverige.
Jag skulle vilja påstå att mänskliga rättigheter, demokrati och fred är våra honnörsgrenar. Här är vi på väg att gå i mål men lämnar vid målsnöret. Jag tycker att det är fel. Vi kan inte göra på det sättet. På något sätt måste vi se till att Sverige har en fortsatt närvaro.
Om det sker via ambassaden, vilket vore mycket bra, eller om man uppmanar civilsamhällets organisationer att jobba mer, även om alla länder inte alltid gillar det, må så vara. Men huvudsaken är att vi är där och att vi bibehåller det goda rykte som Sverige faktiskt har och som jag tror att vi alla är måna om att vi ska fortsätta att ha. Nu börjar folk undra: Vad sjutton är det som händer?
Bodil Ceballos (MP):
Denna interpellationsdebatt kom väldigt lägligt, med tanke på allt som händer just nu i Palestina, i synnerhet i Gaza. Som Urban Ahlin sade tidigare är naturligtvis en framförhandlad lösning det allra bästa, men vi har inte sett några tecken på att det går att förhandla fram en lösning på den här frågan. Det är ett steg framåt och två steg tillbaka, och så har det sett ut under väldigt många år. Det som jag reagerar mest på är att Sverige inte har en egen uppfattning i de här frågorna.
Vi kan diskutera frågorna här oss emellan och tycka saker, men utåt har vi inte någon egen uppfattning, utan vi ska hela tiden bara komma överens på lägsta möjliga nivå med de andra EU-länderna. Jag tycker att det är dags att Sverige talar klarspråk, att vår regering uttalar det som jag vet att vi egentligen har en majoritet för här i riksdagen.
Människor utanför Sveriges gränser som är vana vid att Sverige har en stark röst i utrikespolitiken saknar oss på den här arenan. Det får jag höra gång efter annan. I går morse hade vi ett EU-samråd om fördömanden av det som nu sker.
Det som man valde att göra var egentligen att fördöma bara den ena parten, det vill säga Hamas och dess raketattacker mot Israel. Jag tycker att man ska fördöma all våldsanvändning: raketattackerna från Gaza mot Israel men också det enorma övervåld som sker från israelisk sida mot Gaza.
Men vi har inte hört utrikesministern uttala att man fördömer det som Israel gör. Israel är den ockuperande parten. Israel är den part som blockerar Gaza. Israel är den part som har förtryckt det palestinska folket på Västbanken och i Gaza under många år. Vi måste våga fördöma det agerande som Israel utsätter andra människor för. Det är emot den humanitära rätten.
Det är emot all rätt som jag över huvud taget kan komma på. Men där måste den svenska regeringen våga säga någonting och inte hålla tyst, som vi gör i nuläget. Det är inte jämbördiga parter det handlar om. Men vi behandlar dem på något sätt i omvänd ordning. Den svaga parten tar vi avstånd från, men den starka parten tar vi inte avstånd från.
Jag förstår inte alls logiken i detta. Urban var inne på bosättarprodukterna. Jag besökte nyligen Israel och Palestina, bland annat staden Hebron, som förvandlats till en spökstad. En liten grupp bosättare sätter skräck i en hel stad.
850 bosättare med skydd av 650 soldater förbjuder exempelvis palestinierna att gå på sina egna gator. Jag tycker inte att detta är acceptabelt. Jag tycker att utrikesministern ska uttala sig i denna fråga. Vi kan inte bara fortsätta att låta detta passera som om ingenting hänt och tro att vi ska komma fram till en förhandlad lösning. Det sker inte om man inte sätter press.
Ett erkännande av Palestina är ett steg för att sätta den pressen på Israel. Utan press på Israel kommer ingenting att hända.