KBLab/rixvox huggingface dataset:
Laila Freivalds (S):
Alice Åström nämnde att Sverige avstod från att rösta i FN när generalförsamlingen behandlade frågan om en resolution. Jag tycker att det är viktigt att klargöra hur bakgrunden till detta ser ut. Omröstningen berodde ju på en inflammerad debatt mellan Algeriet och Marocko som helt och hållet rörde det särskilda sändebudet de Sotos roll.
EU valde i det läget att avstå från att rösta, och därmed markerade man att man stödde FN:s ansträngningar och att dessa inte fick undermineras. Det klargjordes också i ett särskilt röstuttalande. Detta ska alltså inte missförstås. Engagemanget från svensk sida när det gäller västsahariernas rätt till självbestämmande kvarstår och är starkt.
Alice Åström frågade sedan om det finns några nya tankar om hur man skulle kunna påverka den låsta och ganska farliga situation vi befinner oss i. Som jag påpekade i mitt svar tror jag att det man kanske måste anstränga sig ytterligare i är att mobilisera regionen, grannländerna. Det här är trots allt en fråga som påverkar alla länder i regionen.
Afrikanska unionen är också delad i frågan. Precis som EU är man inte enig i den. Då tror jag att det är viktigt att åtminstone försöka vidga intresset för att aktivt bidra till en lösning hos dem som är närmast berörda. Det är ett problem att Algeriet och Marocko i den här frågan inte har kunnat hitta vägar för att samarbeta kring en lösning.
Som jag pekade på förefaller det dock finnas en liten ljusning i den relationen, och den bör naturligtvis utnyttjas, stödjas och uppmuntras. Det kan vara ett sätt att komma vidare. Gunnar Nordmark frågade efter översynen av vår politik när det gäller Västsahara. Den är genomförd, och den analyserar situationen i alla dess olika delar.
Det är där vi lyfter fram att det är viktigt att mobilisera regionen i frågan. Det är alltför passivt runtomkring. Det finns möjligheter för omvärlden, särskilt den närmaste omvärlden, att utöva påtryckningar och föra en intensiv dialog med Marocko.
När det gäller utnyttjande av naturresurser i området är det naturligtvis fullt möjligt för företag att prospektera i enlighet med folkrättsliga regler. Det är dock naturligtvis olämpligt om företag agerar på ett sådant sätt att det ökar den politiska spänningen i regionen.
Här tycker jag att de internationellt verkande företagen också har ett ansvar att ta.
Laila Freivalds (S):
Alice Åström tar upp det humanitära biståndet som naturligtvis är oerhört viktigt för att hjälpa inte minst dem som finns i flyktinglägren.
Där vill jag nog säga att EU:s bistånd förra året höjdes från en mycket låg nivå året innan till 8 miljoner euro - jag måste tänka efter så att jag inte läser förkortningarna för beloppen fel. I vart fall var det en kraftig höjning som skedde från en låg nivå 2003-2004.
Det är helt klart att vi måste fortsätta med bistånd för att häva lite grann av det humanitära lidandet. Sedan ställde Alice Åström frågan hur Polisario ytterligare skulle kunna hjälpa till. Vad finns det att kompromissa om? Det är inget tvivel om att Polisario är den svagare parten i det här sammanhanget.
Som Gunnar Nordmark påpekade är det Marocko som inte vill delta i den FN-ledda process som man försöker driva här. Det vi ändå pekar på när vi träffar Polisario är att man borde frige de marockanska fångarna. Det har skett vissa frigivningar från Polisarios sida och det borde man fortsätta med.
Det är en av de frågor som tas upp i samtal med Polisario. När det gäller Marocko finns naturligtvis inom ramen för det samarbete som bedrivs inom EU, hela Barcelonaprocessen, hela tiden också frågan om Västsahara med och påverkar hur EU förhåller sig till Marocko. Jag kan inte i enskildhet svara på vad det innebär till exempel för fisket.
Men att frågan om Västsahara är en av de politiskt mest laddade frågorna och finns med i alla kontakter mellan EU inom ramen för Barcelonaprocessen är helt klart. Det har naturligtvis i hela den här frågan en betydelse att EU:s länder inte i alla delar är överens om hur det här ska hanteras.
Det påverkar EU:s möjligheter att vara tydligt och starkt när det gäller att påverka en utveckling i den låsta situationen.
Laila Freivalds (S):
Det är en intressant parallell Kaj Nordquist gör om utvecklingen i den här delen av Asien jämfört med Europa. Det var ungefär samtidigt som det skedde demokratiska rörelser. Vi lyckades fullfölja dem i Europa, och vi har sett vilken fantastisk förändring det har inneburit för Europa. Det är rätt att det var ett val 1990 i Burma/Myanmar.
NLD vann stort. Men där fanns en militärjunta som inte accepterade utgången, och det fanns inte tillräcklig styrka i de demokratiska krafterna att övervinna militärjuntans övermakt. Processen avstannade, och vi sitter i den svåra situation vi gör i dag. Men den rörelse som då också fanns i Asien har fortsatt.
Den finns där i många av Asiens länder. Även det regionala samarbete som utvecklas nu och fördjupas inom ramen för Aseanländerna är en kraft som har betydelse när det gäller att stödja den demokratiska utvecklingen.
Det är inget tvivel om att flertalet av de länder som ingår i Asean och samarbetar också med EU har en ärlig och uttalad vilja att sträva i riktning mot att fortsätta demokratiseringsprocessen och att öka respekten för mänskliga rättigheter. Det här är en av kärnfrågorna i de möten som finns mellan EU och Aseanländerna, det vill säga hur vi gemensamt kan agera för att stödja dem.
Burma/Myanmar var en fråga som vid det senaste Asemmötet upptog mycket av tiden och engagemanget. Det finns en stark gemensam vilja hos många av Asemländerna att stödja en utveckling i Burma. Vi ska lita på och stödja kraften och viljan i samarbetet.
Sverige har tagit ett initiativ i EU, nämligen att EU ska göra ett uttalande den 19 juni när San Suu Kyi fyller 60 år. Det ska vara ett uttalande med krav på att militärjuntan ska frige henne och att medlemmarna i NLD får verka fritt.
I det uttalandet ska också EU än en gång påtala vikten av att alla politiska partier och etniska grupper inbjuds att delta i nationalkonventet och att alla fritt ska få uttrycka sina åsikter. Vi får fortsätta att på detta sätt utöva ett tryck på regimen i Burma/Myanmar så att den till slut viker sig och vi får en demokratisk utveckling. Jag tror att det finns möjligheter till det.
Men det viktiga är att vi hela tiden skärper vår ton, aldrig ger efter, är tydliga och dessutom ger stöd till de demokratiska krafterna.
Laila Freivalds (S):
Det möte som det malaysiska parlamentet tog initiativ till att organisera i Burmafrågan var väldigt välkommet. Jag vet att Malaysias utrikesminister bedömer att den här gruppen har spelat en mycket viktig roll när det gäller att påverka regimen i Burma/Myanmar.
Ett bevis på det är att Malaysias ambassadör i Rangoon blev uppkallad till utrikesministeriet och där fick försvara Malaysias parlamentarikers rätt att agera utifrån sin ståndpunkt. Det är klart att alla sådana här protester biter och kanske så småningom ger resultat.
Frågan om hur vi ska göra i förhållande till Asean om Burma/Myanmar blir ordförande återstår att ta ställning till. Men det här är någonting som väldigt mycket oroar Aseans länder. Man inser att man har ett problem här, och man diskuterar olika möjligheter att hantera situationen.
Ett alternativ är att man helt enkelt hoppar över det ordförandeskapet för att undvika problematiken. Om det blir så att Burma blir ordförande och ingen förbättring har skett kommer vi att få ta ställning till hur vi ska agera. Och vi kommer att ta ställning. Jag vill inte i dag säga hur.
Ännu finns det möjligheter för grannländerna att påverka situationen så att vi över huvud taget slipper ta ställning till det. Men skulle situationen vara den att vi har Burma/Myanmar som ordförande måste vi ta ställning till hur vi ska agera.
Laila Freivalds (S):
Kalle Larsson säger att han och många med honom fortsätter att tjata, och det är rätt. Man måste fortsätta att tjata.
Om man upplever att det finns ett land som agerar på ett oacceptabelt och grymt sätt mot sina egna medborgare och andra länders medborgare måste man naturligtvis fortsätta att hävda sin ståndpunkt och utöva påtryckningar. Det låter lite litet att säga tjata när det handlar om så pass allvarliga saker, men gärna för mig.
Det är det vi måste fortsätta att göra, oförtrutet och utan att på något vis ge upp, utan verkligen tro att vårt agerande så småningom kan leda till resultat. Man ska inte undervärdera den politiska dialogen, för i den politiska dialogen ligger väldigt mycket av den dynamik som kan utnyttjas för att få en politisk utveckling till stånd.
Kalle Larsson tar upp frågan om EU:s utvecklingssamarbete med Eritrea. Jag vill påpeka att vi talar om ett väldigt fattigt land som dessutom under senare år har drabbats av ytterligare naturkatastrofer, torka och annat som har förvärrat den humanitära situationen.
Det betyder att även det som kallas utvecklingssamarbete och bistånd från EU:s sida i realiteten handlar om ett humanitärt bistånd. Därför är det nog svårt att se att det finns så mycket där att avbryta för att utöva påtryckningar mot regimen. Det handlar om att hjälpa människor som lider nöd.
För mig vore det otänkbart att straffa nödlidande människor i Eritrea för att det råkar vara medborgare från ett annat land som drabbas av regimens orättfärdigheter. Jag kan dessutom inte se någon direkt koppling mellan frisläppande av Dawit Isaak, till exempel, och indraget humanitärt bistånd.
Vi får fortsätta att hävda Dawit Isaaks och andra fängslade personers rätt att få sin sak prövad. Vi avgör ju inte någon skuldfråga. Vi tar över huvud taget inte ställning i det. Vi kräver är att de ställs inför rätta enligt vedertagna internationella principer.
Under tiden har vi faktiskt det väldigt lågt ställda kravet att få besöka denna person som visserligen är eritreansk medborgare, men han är också svensk medborgare. Vi kommer att fortsätta att agera för att få regimen att hörsamma våra krav. Det finns en stor enighet inom EU om kraven, även egentligen om agerandet.
Vi har inga problem när det gäller att utnyttja EU:s politiska styrka i dialogen med Eritrea och utöva påtryckningar via den. När det gäller de asylsökande är det som Kalle Larsson säger inte mitt bord. Jag är inte riktigt insatt i det hela. Men det är säkerligen något som vederbörande minister bevakar noga.
Laila Freivalds (S):
Alice Åström har frågat mig vilka initiativ jag avser att ta inom EU och för Sveriges del för att de ministrar och ämbetsmän som på ett rättsvidrigt sätt arresterats och fängslats i Eritrea försätts på fri fot. Vidare frågar Alice Åström vilka ytterligare initiativ jag avser att ta för att förmå den eritreanska regimen att frige den svenske journalisten Dawit Isaak. Jag delar Alice Åströms oro över situationen i Eritrea.
Rapporter visar på fortsatta inskränkningar i yttrandefrihet, religionsfrihet och inom andra områden i Eritrea. Den grupp politiska ledare och journalister som hålls fängslade vägras fortfarande åtal och rättegång och saknar all kontakt med omvärlden. Förutsättningarna för hjälporganisationer och enskilda organisationer att verka i Eritrea har försämrats ytterligare.
Regeringens syn på detta och den allmänna situationen vad gäller mänskliga rättigheter i Eritrea har jag redogjort för flera gånger i denna kammare. Regeringen tar regelbundet upp frågan om bristen på respekt för de mänskliga rättigheterna i Eritrea med företrädare för landet.
Vad gäller den fängslade svenske medborgaren och journalisten Dawit Isaak fortsätter regeringen oförtrutet och på många olika sätt att verka för att Isaak omedelbart släpps eller får en rättvis rättegång enligt internationellt vedertagna rättsprinciper. Regeringens arbete för detta ändamål bedrivs genom kontakter på regeringsnivå, genom vår ambassadör som regelbundet besöker Eritrea, samt genom EU och andra internationella organisationer och aktörer.
Framsteg vad gäller Dawit Isaaks situation är en fråga som regeringen lägger fortsatt stor vikt vid.
Laila Freivalds (S):
Alice Åströms beskrivning av situationen i Eritrea är helt riktig. Det är en olycklig utveckling. Via de diplomatiska kontakter vi har försöker vi påverka regimen och få den att inse allvaret i det. Vi utnyttjar naturligtvis de intressen som Eritrea självt har för att åstadkomma förändringar. Det gäller till exempel gränstvisten med Etiopien. Det är en fråga som är betydelsefull i sammanhanget.
Vi försöker att hitta den typ av omständigheter som har betydelse för Eritrea och som kan göra att man blir lite mer öppen för att ta till sig den kritik som riktas mot Eritrea i den politiska dialog som finns mellan Sverige och Eritrea och mellan EU och Eritrea.
När det gäller det bistånd som finns både från Sverige och från EU är det helt och hållet när det gäller svenskt bistånd ett humanitärt bistånd. Det gäller också huvuddelen av EU:s bistånd. Det handlar om att ge lindring åt den fattigdom som finns i Eritrea. Med den oerhört svåra torka som har varit där är det väldigt många människor som lever under mycket svåra förhållanden.
Jag har svårt att se att det på något sätt skulle hjälpa Dawit Isaak eller de andra som sitter fångna om vi lyfter bort vårt humanitära bistånd till Eritrea. Genom att vi tvärtom har kvar det humanitära biståndet har vi också en möjlighet att ha en fortsatt politisk dialog med Eritrea.
Utan det är jag inte ens säker på att vi skulle kunna fortsätta att på det sätt som vi gör utöva påtryckningar på Eritrea. Framför allt handlar det om att det är oskyldiga, oerhört fattiga lidande människor som skulle drabbas av det utan att vi kan se att det skulle ha någon effekt för det som vi vill åstadkomma. Tyvärr tror jag att vi får fortsätta att använda de kanaler vi har och utöva sådana påtryckningar.
Det gäller att få dem att förstå att det är i deras eget intresse att ändå lyssna och ta till sig något av den kritik som förs fram. Det ger också möjlighet för oss att på ett annat sätt stödja utvecklingen i Eritrea.
Laila Freivalds (S):
Låt mig först säga att jag tycker att det är helt rätt att även den svenska riksdagen engagerar sig i situationen generellt i Eritrea, och inte minst för den svenska medborgaren Dawit Isaaks öde. Jag tror att det har stor betydelse att vi visar att det finns en opinion i Sverige som inte accepterar utvecklingen i Eritrea och som oroar sig för den. Likaså är det viktigt att vi har en stödkommitté till förmån för Dawit Isaak.
Till Alice Åström vill jag säga att den del av EU:s bistånd som inte handlar om just det humanitära handlar om insatser för demobilisering av soldater. Det handlar också om byggande av vägar som är nödvändiga för att få fram biståndet till de människor som hungrar ute på landsbygden.
Det är alltså åtgärder som är av det slaget att de har direkt betydelse även för det humanitära biståndet. Men det är självfallet något som kan diskuteras om det möjligtvis skulle kunna vara ett påtryckningsmedel. Gunnar Andrén tar upp en annan smart sanktion - reseförbud. Den använder vi ibland, i vissa situationer. Ledarna i Eritrea är mycket isolerade.
Det är till och med så att det är detta som försvårar möjligheterna till politisk dialog. Det är tjänstemän som åker till Eritrea för att pröva den möjlighet till politisk dialog som vi vill ha, och det är det som vår ambassadör genomför. Men det förekommer inga besök på högre nivå, och det är en av de saker som jag vet att man beklagar sig över från Eritreas sida.
Grannlandet Etiopien får besök, men inte Eritrea. Jag tror alltså inte att det i sak skulle innebära så stor skillnad om man fattar ett formellt beslut om en smart sanktion av det här slaget. Men detta är naturligtvis ett av de verktyg som står till vårt förfogande i de fortsatta övervägandena av hur vi ska få presidenten och regeringen i Eritrea att förstå att detta är oacceptabelt. Man måste öka trycket på förändring i landet.
Laila Freivalds (S):
Jag tycker att det är värdefullt att vi kan diskutera en fråga som berör så många människor i vårt land i och med att vi har många människor från Eritrea boende här. De är ju direkt berörda av situationen i sitt tidigare hemland. Jag vill säga till Gunnar Andrén att jag tycker att det är en viktig synpunkt som han kommer med.
Vad vi gärna skulle vilja se är något steg från Eritreas sida i positiv riktning. Om man såg en sådan minsta förändring så finns det möjligheter för framför allt EU att svara. Det finns oerhört stora behov i Eritrea.
Om man visade någon vilja där till att lyssna till de synpunkter som kommer från omvärlden så skulle det kunna öppna nya möjligheter. Jag skulle önska att det budskapet nådde fram. När det gäller organisationer så går en del av vårt bistånd just till att ge stöd till organisationer som arbetar för en förändring i Eritrea.
Laila Freivalds (S):
Låt mig först och främst säga att jag uppskattar att det är fler som vill delta i den här interpellationsdebatten. Jag tackar Torsten Lindström som har ställt den här interpellationen och gett oss tillfälle att i Sveriges riksdag tydligt visa var Sverige står när det gäller diktaturen i Vitryssland. Det är som sagt var den sista riktiga diktaturen vi har i vårt eget närområde.
Vi har all anledning att visa solidaritet med det vitryska folket. Vi har anledning att använda alla de möjligheter vi har till att stärka de demokratiska krafterna i Vitryssland. De finns där. Det är enskilda människor som kämpar under mycket svåra förhållanden, under personlig uppoffring och under hot, som flera av er har beskrivit. Vi måste hitta ytterligare sätt att stödja.
Vi har ett omfattande stöd. Vi genomförde ett möte den 2 december förra året i Sverige där vi inbjöd alla de länder som är engagerade, och det är en hel del, naturligtvis främst i själva närområdet här. Många av de nya medlemmarna i EU är mycket engagerade i Vitrysslands situation. Vi inbjöd alla de här länderna till en diskussion om hur vi kan gå vidare.
Vi har ett brett stöd i dag, en mångfald i olika åtgärder, men vi måste naturligtvis hitta ytterligare vägar. Här utnyttjar vi de länder som är grannar till Vitryssland och som har egna kanaler och en egen erfarenhet som är viktig att använda i det här sammanhanget.
Bland annat planeringen och det möte som var den 2 december hoppas jag leder till att vi kan fortsätta att utveckla och bredda stödet. Det här kräver resurser - mycket resurser. Som Gunnar Andrén påpekar måste de frivilligorganisationer som är engagerade få ekonomiska möjligheter att fortsätta sin verksamhet.
Det här är ett av skälen till att vi är så angelägna om att uppfylla det mål vi hade, att uppnå 1 % av bruttonationalinkomsten i vårt biståndsarbete. Det är väldigt konkret när det gäller Vitryssland. Hade vi inte de pengarna så skulle vi inte ha möjlighet att ha de höga ambitioner som vi har. Här tycker jag att det är synd att vi inte har ett bredare stöd i riksdagen för vårt mål när det gäller biståndet.
Jag fick en fråga i flera av inläggen om den svenska ambassaden. Ja, jag tror att det på sikt är viktigt att vi får en ambassad. Vi har en närvaro där genom regionkontoret. Vi har en diplomat som arbetar där. Vi tycker att det är viktigt att EU säkerställer sin närvaro där, för att det är det som visar på det tydligaste sättet för människor, tror jag, att omvärlden finns närvarande och att omvärlden ser vad som händer.
Jag anser att EU:s närvaro ur den synvinkeln är det viktigaste av allt. Svensk närvaro behövs för att vi ska kunna utveckla vårt arbete i Vitryssland. Vi har ett kontor där. Vi ser på möjligheterna att utvidga det till att bli en regelrätt ambassad. Jag vet inte exakt när den tidpunkten inträder. Den har bland annat att göra med att vi måste prioritera bland de nya investeringar vi gör.
Jag anser att Vitryssland står högt på dagordningen, så jag hoppas att vi, när förutsättningarna föreligger, kan öppna en ambassad.
Laila Freivalds (S):
Ja, jag kan lova Torsten Lindström att jag ska fortsätta att arbeta intensivt, både bilateralt och via de internationella organisationerna, för att utveckla vårt arbete när det gäller Vitryssland.
Jag kommer också att arbeta för att vi så småningom ska kunna öppna en ambassad i Vitryssland, men då vill jag att Torsten Lindström lovar mig att arbeta för att högeralliansen slutar argumentera för en sänkning av biståndet eftersom det skulle omöjliggöra en del av våra höga ambitioner.
Laila Freivalds (S):
Yvonne Ruwaida har naturligtvis rätt i att riksdagen har rätt att få veta allt som förekommer när det gäller regeringens agerande i olika situationer. Vi har en särskild ordning för att säkerställa att riksdagen ska få sådan information.
När det gäller det här ärendet är det konstitutionsutskottets uppgift att för riksdagens räkning göra en granskning och konstatera om det finns någon anledning att rikta kritik mot regeringens agerande, och så har alltså också skett i detta fall. Fullständig information finns lämnad till riksdagen i form av konstitutionsutskottets granskning.
Jag har lite svårt att förstå vad det är Yvonne Ruwaida är upprörd över. Tänk om regeringen i sina internationella kontakter skulle kunna tänka sig att någon gång svara ett land och säga: Nej, vi svenska myndigheter kan inte lova att svenska myndigheter fullgör sina uppgifter i enlighet med svensk lag.
Jag tycker att det är en självklarhet för den svenska regeringen att i förhållande till omvärlden säga: Ja, i Sverige följer svenska myndigheter svensk lag och fullgör sina skyldigheter enligt det på ett absolut fullgott sätt. När det gäller vad som sker i det enskilda polisärendet beträffande Ghezali har jag ingen information, och ska heller inte ha någon information om det.
Laila Freivalds (S):
I de samtal som föregick utlämnandet av Ghezali var naturligtvis frågan om hur svensk lagstiftning ser ut och vilka möjligheter regeringen har att agera i enskilda ärenden en av de frågor som diskuterades intensivt med USA. Det var väldigt viktigt för Sverige att klargöra att i Sverige kan inte regeringen beordra självständiga myndigheter att agera på ett visst sätt i enskilda ärenden. Den frågan tror jag har blivit klarlagd alldeles tydligt.
Dessutom var det viktigt att samtidigt också kunna redogöra för USA för vilka lagliga möjligheter svenska myndigheter har att agera i vissa typer av ärenden. Det är bland annat det som återges i den här noten. Att den svenska regeringen inte kan ge löften till andra länder om vad svenska självständiga myndigheter ska göra är en grundläggande princip. Om regeringen bryter mot den principen tror jag det ingår i konstitutionsutskottets ansvar att kritisera ett sådant agerande.
Jag förstår faktiskt inte uppdelningen mellan en politisk bedömning och en juridisk bedömning. Det är i allra högsta grad en juridisk bedömning huruvida regeringen har överträtt regeringsformens förbud att lägga sig i handläggningen av enskilda ärenden.
Laila Freivalds (S):
Jag tycker att det är att gå väldigt långt och att inte ta hänsyn till vad som faktiskt har hänt att säga att ingenting har förändrat sig, för det har det naturligtvis. Om 24 000 militärer har avväpnats innebär det ändå att det har skett en förändring och att nya förutsättningar har skapats.
Det är naturligtvis svårt att direkt bevisa ett orsakssamband mellan att våldsnivån faktiskt har sjunkit och att det är verifikationsmissionen som har bidragit till det och inte andra skäl.
Men om man nu konstaterar att minskat våld i tid sammanfaller med avväpningen av 24 000 paramilitärer med vapen kan man ändå konstatera att det måste finnas ett samband. I vart fall syftar det hela till att få färre människor, paramilitärer, med vapen som ju huvudsakligen har sysslat med att hota och döda, kidnappa och massakrera människor.
När det gäller det juridiska ramverket har jag förståelse för den kritik som har riktats mot lagen om rättvisa och fred. Den är långtifrån perfekt, och den motsvarar i vissa avseenden inte vedertagna internationella normer. Samtidigt är det så att vill man få till stånd en fredsbyggande process måste man ibland betala ett visst pris. Här gäller det att hitta en balans mellan rättvisa och fred.
Lagen medger förvisso strafflättnader, vilket var förutsättningen för att över huvud taget få paramilitären att acceptera en avväpning. Det är, trots brister, ett unikt försök att skapa förutsättningar för fred. Våra krav på hur den här processen ska föras vidare redovisade jag tydligt i mitt svar.
Och det är de krav vi fortfarande har, och de är en förutsättning för att vi ska ge vårt stöd till den fortsatta processen.