Sven Otto Littorin (M):
Jag försöker hela tiden svara på era frågor, men ni gillar ju inte svaren. Det kan jag möjligen förstå eftersom ni tycker någonting helt annat. Jasenko Omanovic började sitt andra inlägg med att säga att det är lite verkstad. Jag tyckte att ni nyss sade att det hade varit för mycket verkstad, att det hade varit för många förändringar. Det kan man naturligtvis diskutera, men jag ger Jasenko Omanovic rätt i en sak.
Arbetslöshetsförsäkringen, a-kassan, är förstås inte det enda verktyget i omställningen. Det är helt riktigt. Det är därför jag är väldigt glad att vi nu på två år har kunnat fördubbla insatserna i den aktiva arbetsmarknadspolitiken från 125 000 till 250 000 platser.
Jag är också glad åt att vi har kunnat förstärka matchningen på arbetsmarknaden genom till exempel 2 000 nya arbetsförmedlare och ett väsentligt resurstillskott till Arbetsförmedlingen, för det tror jag behövs, tillsammans med coacher och andra som kan hjälpa dem som kommer ut i arbetslöshet att hitta nytt arbete. Detta sker tillsammans med det som staten inte förfogar över. Då tänker jag på omställnings- och trygghetsavtalen, som är en oerhört god svensk uppfinning, partsägd och partsdriven, för att hjälpa till under uppsägningstiden.
Vi hjälper också till med kraftfulla utbildningsinsatser, i år drygt 30 000 fler utbildningsplatser med en särskild extra satsning på folkhögskolorna, för att hjälpa dem som har varit långtidsarbetslösa och saknar grundskole- och gymnasieexamen. Det är några exempel på vad jag tror är en väldigt god politik för att förbättra omställningen. Sedan vill jag bara snabbt kommentera detta med barnfattigdom och ökade socialbidrag.
Man ska komma ihåg att den grundersättning i a-kassan som alla får som uppfyller arbetsvillkoret, även de som inte är med i en a-kassa, i nästan samtliga fall överstiger det kommunala försörjningsstödet. Man kan alltså inte säga att förändringarna i a-kassan har lett till ökade socialbidrag bland dem som omfattas av och därmed är berättigade till grundersättningen i a-kassan.
Vi har debatterat detta vid väldigt många tillfällen, ända sedan början, och det är helt uppenbart att vi har en annan grundinställning än vad ni har. Jag kan för mitt liv inte förstå varför ni vill sparka ut 70 000 nya personer i arbetslöshet genom att öka ersättningsnivåerna på det sätt som ni föreslår. Patrik Björck talar om 80-procentsnivån. Det kostar ungefär 14 miljarder att uppnå det Patrik Björck vill.
Jag kan inte förstå varför ni vill lägga 14 miljarder på en reform som leder till att 70 000 fler blir arbetslösa. Det är för mig en gåta. If it ain't broke, why fix it - det är en klok inställning. Problemet är bara att arbetslöshetsförsäkringen var "broke". Den var trasig. 700 000 stod utanför när ni lämnade över. Dessutom var incitamenten felskruvade så att det inte lönade sig bättre att arbeta än att leva på ersättning.
Vi har också haft heta debatter om deltidsbegränsning, som jag talade om förut. Där föreslår ni nu 100 ersättningsdagar medan vi föreslår 75. Den ideologiska skillnaden är alltså uppenbarligen 25 dagar. Det är lite så där, tycker jag, när det gäller debatten. Jag kan förstå diskussionen om legitimiteten i arbetslöshetsförsäkringen, som är grunden i Jasenko Omanovics interpellation.
Det är en viktig fråga. Jag delar frågeställningen, och jag delar grundinställningen att man bör ha ett ordentligt, inkomstrelaterat försäkringsskydd vid arbetslöshet. Alternativet är naturligtvis att vi får kostnader någon annanstans och att vi försämrar omställningsförmågan. Jag håller helt med om det. Men då blir ni återigen svaret skyldiga: Varför var det okej med en försäkring som lämnade 700 000 personer utanför, och vad vill ni göra åt det?