Lena Ek (C):
Ärade ledamöter! Ärade åhörare! Matilda Ernkrans har frågat mig om jag delar analysen att klimatmötet i Durban låser världen i en färdplan mot en fyragradersvärld och vilka konsekvenser det får för mitt handlande och för de svenska åtgärderna att anpassa vårt samhälle och vår infrastruktur till det förändrade klimatet.
Den viktigaste framgången vid klimatmötet i Durban var att EU, genom vår allians med de små östaterna och de minst utvecklade länderna, fick gehör för kravet om en färdplan som stakar ut vägen framåt mot ett globalt rättsligt bindande ramverk som omfattar alla länder och att vi fick ett beslut om en andra åtagandeperiod under Kyotoprotokollet.
Durbanplattformen är en möjlighetsplattform, och utan den skulle vi stå ännu längre ifrån fördjupade åtaganden än vad vi gör i dag. Jag måste säga att jag instämmer till fullo i Matilda Ernkrans oro för att nuvarande ambitionsnivå för utsläppsminskningar innebär att vi riskerar en flergradig temperaturhöjning och beklagar att vi inte nått längre.
Den vetenskapliga rapport från SMHI som Matilda Ernkrans hänvisar till är tydlig på den punkten.
Unep, alltså FN:s miljöprogram, drar samma slutsats i sin rapport Bridging the Emissions Gap , alltså om att överbrygga utsläppsgapet, där man bland annat pekar på att ambitionsgapet mellan nuvarande åtaganden och behovet av utsläppsminskningar för att hålla tvågradersmålet inom räckhåll är cirka sex till elva gigaton koldioxidekvivalenter.
Det är alltså väldigt mycket arbete som återstår innan vi har ett avtal på plats som faktiskt innebär att vi klarar tvågradersmålet med god marginal. Tyvärr får man konstatera att parterna inte var redo att fatta beslut om att fördjupa sina åtaganden i Durban, men jag skulle vilja peka på att vissa framsteg även rörande ambitionsnivån ändå nåddes.
Ambitionsgapet till två grader erkändes av parterna - det är väl bra att man har sjukdomsinsikt - och en arbetsplan lanserades för att identifiera och utreda olika möjligheter för att minska gapet och öka ambitionsnivån. Sverige kommer att verka för att EU är ledande i detta arbete som är ett viktigt steg på vägen mot att höja parternas åtaganden.
Som jag redan betonat i mitt svar till Helena Leander i interpellation 2011/12:175 ska Sverige visa ledarskap såväl nationellt, som inom EU och internationellt. Vi tar vår del av ansvaret för att begränsa utsläppen genom vårt nationella mål att minska utsläppen med 40 procent till 2020 och genom arbetet med Färdplan för noll klimatutsläpp till 2050.
Det behövs en noggrann analys, sektor för sektor, där en rad möjliga åtgärder undersöks. Naturvårdsverket har fått i uppdrag att göra ett underlag för en svensk färdplan för att uppnå visionen om att Sverige inte ska ha några klimatutsläpp netto till 2050. De ska både visa vad som är möjligt i olika samhällssektorer och beskriva vägar dit, inklusive styrmedel.
Arbetet med att anpassa samhället till ett successivt förändrat klimat i Sverige behöver stärkas och samordnas, även i en värld där temperaturhöjningen understiger två grader. Grundläggande är fortsatt uppbyggnad, förmedling och samordning av kunskap, både nationellt och regionalt.
Regeringen har därför inrättat ett nationellt kunskapscentrum för klimatanpassning vid SMHI - jag rekommenderar ett besök - som ska fungera som en nod där kunskapen samlas och utvecklas och förmedlas till olika delar av samhället. Ett stort ansvar vilar också på kommuner, länsstyrelser och myndigheter ansvariga för samhällets infrastruktur. Regeringen har förtydligat uppdragen till flera myndigheter och anslagit särskilda medel till anpassning på lokal och regional nivå.
Regeringen har därmed kommit en bra bit på vägen mot att skapa förutsättningar för att klimatanpassa samhället även om ytterligare insatser med säkerhet kommer att bli aktuella.