Gunilla Carlsson (M):
Tack, Hans Linde, för att du vill hjälpa mig i kampen för att få fram vad det är vi gör, hur det ser ut och vad det leder till för resultat! Vi har i dag enorma problem i biståndet. Det handlar om, som jag nämnde i mitt interpellationssvar, att markörerna är knöliga. De är svåra att mäta och följa. Det rapporteras på olika sätt i olika sammanhang. Det är svårt för en riksdagsledamot att granska regeringen och för mig som biståndsminister att berätta om vad vi gör.
Jag säger det helt öppet: Vi har problem i dag med resultatåterkoppling, med statistikrapporteringen och möjligheterna att se. Det beror på hur man räknar och mäter. RFSU mäter på ett sätt. Vi hade en diskussion med RFSU och visade hur vi hade mätt. Sedan var vi överens om att man kan mäta på olika sätt. Jag håller med om att det inte får vara så.
Jag försöker framhålla att jag just nu från interpellanten inte har hört några idéer om att någon viss sak ska finansieras ytterligare. Nu när vi har skapat 500 nya miljoner inom biståndsramen i år för spjutspetssatsningar eller investeringar där vi redan står starka och behöver göra mer försöker jag på alla sätt föra den politiska dialogen i multilaterala sammanhang.
Ibland är det lite lätt att säga att man ska öka med x procent eller x miljoner. Det skulle också vara intressant att få höra vad som kan göras mer i dag som inte görs i dag. Här ser jag fram emot en återkoppling från Sida. De tittar på uppfyllandet av millenniemålen. Framför allt Sverige har bestämt sig för att millenniemål 5, som handlar om mödradödlighet, är absolut viktigast fram till 2015.
Jag tycker att vi har fått stöd i det internationella samarbetet. Jag är glad över att generalsekreterare Ban Ki Moon lyfter fram millenniemål 4 och 5 som särskilt viktiga. Det finns nu en diskussion som går i en riktning att inte bortse från detta tragiska och fruktansvärda faktum, bland annat de siffror som Hans Linde har lyft fram. Samtidigt är det den verklighet som utrikesutskottet märkte när man var i Bryssel i förra veckan.
EU består av ett antal medlemsstater som själva inte tillgodoser de rättigheter som jag tycker att kvinnor i hela världen skulle ha. Det finns motstånd från vissa EU-länder mot att vi ska ägna oss åt det här utvecklingssamarbetet. Det gör det inte lätt för EU-kommissionär Piebalgs.
Desto större blir ansvaret för oss som har det här starka stödet i kammaren, som så att säga har egna historiska erfarenheter av god mödrahälsovård och barnhälsovård som har lett till höga överlevnadstal och som också har bidragit, inte bara till god produktion i Sverige utan också stärkt kvinnors roll över lag. Detta blir då ömsesidigt stärkande. Jag är tacksam för det här stödet. Jag ser gärna fram emot ytterligare debatter och idéer om vad vi skulle kunna göra mer.
Jag ska fortsätta mitt gedigna arbete med att påvisa resultat. Vi återkommer till riksdagen med en resultatskrivelse där vi just tittar närmare på kvinnor i utvecklingsländer. Men jag kan säga en sak redan i dag. Det här tar längre tid och är svårare än vad jag trodde.
Jag tycker att det är oerhört viktigt att riksdagen ställer den här typen av frågor så att biståndsförvaltningen i sin helhet - det handlar alltså inte bara om myndigheter utan om samtliga engagemang vi har - förstår vikten av att kunna återrapportera, så att det inte bara är ministern och de folkvalda som får information utan att också människor i Sverige ska kunna följa och se vad vi gör och, hoppas jag, Hans Linde, speciellt på det här området kunna vara stolta över både politiken och pengarna.