KBLab/rixvox huggingface dataset:
Saila Quicklund (M):
Sveriges Företagshälsor företräder 130 företag och arbetar just med företagshälsovård runt om i landet. I juni skickade vd:n Peter Munck af Rosenschöld ett mejl till arbetsmarknadsminister Ylva Johansson där han uttryckte sin stora oro för situationen på Mynak.
Han säger till DN: "Myndigheten ska spela en vital roll i arbetsmiljö-Sverige, men med tanke på rådande situation där man knappt har någon personal kvar så klarar de inte av att fullföra sitt uppdrag. Dessutom är vi oroliga för arbetsmiljöområdet som sådant, när en myndighet som ska hålla koll på sådant har så pass allvarliga arbetsmiljöproblem." Han är också kritisk mot regeringen.
Han uttrycker att man från regeringens sida inte har hanterat problemet med tillräcklig kraft. Man har inte agerat tillräckligt fort, och man har inte gjort tillräckligt. Om man hade gjort det redan vid den första förvarningen skulle inte så här många personer ha behövt sluta på myndigheten. Situationen hade varit betydligt bättre.
Han uttrycker också att regeringen måste ta sig en rejäl funderare på hur man upprättar förtroendet för myndigheten och hur man ser till att den blir en attraktiv arbetsplats. Fru talman! Vi pratar om en myndighet som ska handleda andra på det här området, vilket är anmärkningsvärt. Previa, Sveriges Företagshälsor och personal på Mynak har alltså inte längre förtroende för myndigheten och dess ledare. Det är klart allvarligt.
Min fråga till ministern, som jag fortfarande inte har fått svar på, blir: Hur länge ska regeringen vänta med att följa upp en myndighet där personalen far så illa och där personalen slutar? Detta är en organisation som många saknar förtroende för.
Saila Quicklund (M):
Högkonjunkturen i Sverige är över, och svensk ekonomi är inne i en tydlig avmattningsfas. Det spår Konjunkturinstitutet, KI, i sin senaste prognos. Sysselsättningen bedöms minska med hela 0,8 procent det tredje kvartalet i år, och arbetslösheten förväntas stiga till 7,1 procent 2020.
Detta måste anses som ett stort misslyckande för regeringen, som gick ut och sa att man 2020 skulle ha Europas lägsta arbetslöshet. Även Handelsbanken gör bedömningen att Sverige går mot en lågkonjunktur med stigande arbetslöshet. Tillväxten faller till 1,1 procent i år.
Arbetslösheten ökar för första gången sedan hösten 2017, enligt nya siffror från Arbetsförmedlingen. I juli var hela - notera - 344 000 personer inskrivna som arbetslösa, en ökning med hela 5 000 personer på ett år. Risken för ökad långtidsarbetslöshet är stor, särskilt, såklart, för dem med kort utbildning.
Arbetslösheten har sänkts i hela EU sedan 2014. Sveriges minskning har dock varit lägst i hela EU. SCB visar att arbetslösheten dessutom nu ökar i Sverige, som jag sa tidigare. Samtidigt är arbetsmarknaderna i de flesta andra länder fortfarande starka. Arbetslösheten i USA är nere under 4 procent, den lägsta nivån på 50 år.
Tyskland har en arbetslöshet på 3 procent, lägst sedan 1980. Danmark, vår granne, ligger på en arbetslöshet under 4 procent. Eftersom den nuvarande regeringen inte har klarat av att genomföra några reformer som kan antas höja sysselsättningen och tillväxten är behovet av nya reformer stort för att Sverige ska fortsätta utvecklas väl.
Bristen på tydlig arbetslinje sedan 2014 kan illustreras av att Sverige sedan Stefan Löfven blev statsminister har utvecklats sämre i fråga om arbetslöshet än alla övriga 27 EU-länder - allvarligt! Kostnaderna för arbetsmarknadspolitiska insatser som extratjänster, arbetsmarknadsutbildning och förberedande utbildning har ökat under lång tid. Samtidigt har resultaten uteblivit.
Effektiviteten i dessa insatser måste självklart öka. Från Moderaterna har vi länge tjatat om att regeringen måste använda pengarna under högkonjunktur för att rusta Sverige inför lågkonjunktur. Arbetslösheten är för hög för att det ska vara en högkonjunktur. Det är anmärkningsvärt.
Skulle ökningen av arbetslösheten likna den vi har sett i tidigare nedgångar kan arbetslösheten nå mycket problematiska nivåer. Regeringens arbetsmarknadspolitik har havererat, som jag nämnde tidigare.
En fråga som då känns adekvat är: Vilka konkreta åtgärder avser arbetsmarknadsministern att vidta för att försöka förbättra situationen inom svensk arbetsmarknad?
Saila Quicklund (M):
Arbetslösheten bland utrikes födda har nått rekordnivåer och motsvarar nu hälften av alla arbetslösa. Att fastna i bidragsberoende är förödande för både individ och samhälle. Därför tar Moderaterna ett stort tag om bidragen i budgetmotionen. Vi föreslår skärpta krav för att erhålla försörjningsstöd, kvalificering in i bidragssystemet, krafttag mot bidragsfusk och ett bidragstak som gör att det alltid lönar sig att ta ett jobb.
Inte minst förstärker Moderaterna jobbskatteavdraget så att alla som tjänar över 13 000 kronor i månaden får en skattesänkning med ungefär 3 200 kronor per år. Sammantaget, med den skattelättnad som genomförts i budgeten för 2019, får en medelinkomsttagare en sänkt skatt på ungefär 500 kronor per månad.
Tillsammans innebär de samlade reformerna inom området att fler människor kommer att gå från bidrag till jobb. Min fråga till statsrådet gäller Arbetsförmedlingen. Moderaterna har drivit frågan om en reformering. Vi behöver en vassare och mindre myndighet som fokuserar på att rusta just långtidsarbetslösa så att de kan gå från bidrag till jobb.
Då kan mindre aktörer sköta matchningen, som det är stora problem med i dag. Arbetsförmedlingen har ett lågt förtroende generellt. När det gäller arbetslösheten har utvecklingen i Sverige varit den sämsta i Europa efter att Stefan Löfven tillträdde som statsminister, vilket jag nämnde tidigare.
Min fråga till arbetsmarknadsministern blir därför: Hur ska reformeringen av Arbetsförmedlingen vända den negativa spiralen?
Saila Quicklund (M):
Tack så mycket för svaret! Utvärderingsgruppen var väldigt tydlig med att statens styrning av stödet till idrotten och utformningen av anslagen behöver bli tydligare, eftersom resultaten är så oklara. Ministern refererade till Centrum för idrottsforskning.
Det är absolut inte numerär som saknas - de är väldigt tydliga - utan det är analysen av varför vi inte når de mål som riksdagen har satt upp och som vi inte får resultatredovisning för. Anslagen till idrotten har ökat betydligt under åren, men det är fortfarande oklart vad som uppnås med de statliga bidragen. Vi vet att aktiviteterna inom barn- och ungdomsidrotten har minskat.
Pojkar idrottar mer än flickor, resurssvaga grupper och ungdomar med funktionsnedsättning idrottar betydligt mindre än andra och flickor med utländsk bakgrund idrottar betydligt mindre än pojkar med utländsk bakgrund. Det är här analyserna saknas. Resultatredovisning med numerär är en sak, men det här är kanske viktigare i nuläget. På grundval av de iakttagelser som gruppen har gjort ser vi att en översyn behövs.
Denna översyn behöver omfatta socioekonomiska förhållanden, jämlikhet, jämställdhet, som ministern också uttryckte, och funktionshindrades möjligheter att idrotta, som ofta hamnar i skymundan, samt hur vi kan motverka och hantera kränkningar inom idrotten, som vi vet förekommer. Framför allt behöver regeringens rapportering till riksdagen fortsätta att vidareutvecklas, och det gäller just analyserna.
Detta innebär att regeringen behöver redovisa dels resultatet av de 2 miljarder kronor som idrottsrörelsen får i bidrag, dels hur barnrättsperspektivet beaktas inom idrottsrörelsen, eftersom vi vet att det finns utmaningar där. Regeringen behöver dessutom berätta för riksdagen vilka åtgärder som regeringen avser att vidta eftersom resultaten inte är tillfredsställande utifrån riksdagens mål.
Detta får ministern gärna svara på senare. Riksrevisionen granskade redan 2004 statens stöd till idrotten och konstaterade då att resultatbedömningen inte gjorde det möjligt för riksdagen att bedöma om syftena med statsbidraget till idrotten har uppfyllts. Detta är ganska anmärkningsvärt - det är ändå 2 miljarder kronor. Det var inte det då, men det är det i dag.
Efter förslag från kulturutskottet beslutade riksdagen om ett tillkännagivande som innebar att regeringen tydligare skulle redovisa för riksdagen hur idrottsrörelsen utnyttjar de bidrag som staten varje år beviljar. Problematiken är att vi år 2020 står kvar i samma utmaningar och problem.
Vi talar alltså om 2 miljarder kronor, och vi har barn och unga som finns inom idrottsrörelsen. Den kommer jag senare självfallet också att hylla, men det är inte relevant.
Det känns frustrerande att vi fortfarande står där vi står när Riksrevisionen granskade redan 2004 och det kom ett tillkännagivande 2005 om att regeringen måste komma tillbaka med bättre resultatbedömningar och analyser, som vi saknar. Hur tänker idrottsministern förbättra kommunikationen och analyserna med riksdagsgruppen?
Saila Quicklund (M):
Centrum för idrottsforskning gör ett fantastiskt arbete - på uppdrag såklart. Om det nu kommer analyser är det viktigt att det kopplas förslag till åtgärder som sedan vidtas. Det följer jag gärna upp. Jag vet att den utvärdering som kulturutskottet gjorde har haft effekt. Vi hade tidigare en tvåmånadersregel i stadgarna i Riksidrottsförbundet.
Den innebar att om någon blev kränkt - sexuella övergrepp eller andra kränkningar - och det anmäldes och det gick mer än två månader lades detta ned. Ett specialidrottsförbund hade lagt ned 25 procent av sina anmälningar. Detta var någonting som vi uppmärksammade och var starkt kritiska till. Där har Riksidrottsförbundet nu gjort förändringar.
Man har alltså lyft fram barn- och ungdomsfrågorna inom idrotten, och det har varit mycket viktigt. Jag vill verkligen poängtera det. Jag har ett ursprung i idrottsrörelsen, och jag hyllar den dagligen - de 650 000 ideella ledarna i de 20 000 föreningarna och de 3,2 miljoner medlemmarna. Detta är fantastiska insatser för samhället men också för den enskilda individen. Jag vill verkligen lyfta fram detta. Det är ovärderliga insatser.
Dessa människor är verkligen våra vardagshjältar. Jag vill också lyfta fram att de specialidrottsförbund som vi granskade - gymnastik, längdåkning, ishockey och fotboll - har gjort fantastiska delar själva för att förbättra barn- och ungdomsidrotten inom sina grenar. Detta vill jag uppmärksamma. De jobbar mycket bra med detta.
Vid uppföljningen måste vi ändå uppmärksamma framför allt de utvecklingsmöjligheter som finns när det gäller statsbidragens funktion och styrmedel och verkligen säkerställa att användningen av medel ligger i linje med de mål och syften som har fastställts av riksdagen. Avslutningsvis hoppas jag att denna utvärdering kommer till användning.
Saila Quicklund (M):
Tack, arbetsmarknadsministern, för svaret! Vi debatterar i dag dödsolyckor på arbetsplatserna, och jag vill inleda med att verkligen beklaga de dödsfall som skett på arbetsplatserna i vårt land. Dessa dagar gick en förälder, son, dotter eller vän till jobbet men kom aldrig tillbaka igen.
Varje dödsolycka är en för mycket - där är ministern och jag helt överens. Orsaken till min interpellation är alltså att antalet dödsolyckor på arbetsplatserna inte minskar. I januari månad i år hade vi det högsta antalet på tio år: 9 dödsfall på arbetsplatserna.
Under 2018 var det hela 58 personer som förolyckades på våra arbetsplatser. På fyra år har 170 personer dött på arbetsplatser. Dödsfallen ökar alltså för fjärde året i rad. Utvecklingen går i helt motsatt riktning i förhållande till regeringens intentioner om en minskning av dödsolyckorna.
Vi har debatterat detta flera gånger, senast för bara någon vecka sedan, men jag tycker att frågan är så viktig att jag vill väcka den här igen. Det finns många lovvärda formuleringar från regeringen, men jag tycker att det i många stycken saknas substans, strategier och så vidare för att det ska bli konstruktivt och bra - därav denna debatt. Jag skulle också vilja kommentera vissa delar av ministerns svar.
Arbetsmarknadsministern nämner arbetsmiljöstrategin och nollvisionen, som infördes 2016. Regeringen har alltså jobbat med denna fråga i nästan fem år, och det måste ändå ses som ett misslyckande att siffrorna inte förbättrats. Ministern hävdar också att Arbetsmiljöverket fick flera uppdrag inom ramen för detta område och att samtliga är återrapporterade.
Eftersom vi ändå måste se det som ett misslyckande när dödsfallen ökar måste jag fråga vilken effekt dessa insatser har haft. Och vad kommer regeringen nu att ändra för att skapa mer verksamma förslag? Ministern hävdar att regeringen under perioden 2015-2018 ökade anslagen till Arbetsmiljöverket. Det skulle då bli fler inspektörer.
Då kan jag nämna att 2013, under allianstiden, var det 31 386 inspektioner. Det var alltså det sista året för alliansregeringen. År 2018 var det 27 000 inspektioner. Det var alltså betydligt fler inspektioner under allianstiden. Arbetsmiljöverket skulle också göra en analys av dödsolyckorna, och ministern hävdar att hon vill ta del av den.
Frågan är då: När kommer analysen? Den är ju högst intressant. Arbetsgivarna har det yttersta ansvaret för arbetsmiljöfrågorna. Där är vi helt överens. Men om det inte fungerar har ändå arbetsmarknadsministern ett stort ansvar för att det ska fungera. Vi talar om dödsolyckorna och nollvisionen. Konkreta insatser är nödvändiga, nämner ministern.
Dagens insatser fungerar ju inte - jag återkommer till det - och dödsfallen ökar. Min fråga blir då: Vilka insatser avser arbetsmarknadsministern att nu tillföra och ändra på för att det ska få effekt när det gäller dödsolyckor på våra arbetsplatser?
Saila Quicklund (M):
Det var ett långt svar men inte så mycket konkret om en förändrad strategi. Den nuvarande strategin och nollvisionen fungerar ju inte. Det finns dock utrymme för att komma med de svaren längre fram i den här debatten. Jag ska ge några exempel på sådant som har framkommit i debatten om dödsolyckor. Det är olika exempel från verkligheten.
Arbetsmiljöverkets ställföreträdande generaldirektör Håkan Olsson har i medier uttryckt att regeringen missar målet då dödsfallen ökar. Han säger: Vi kan inte acceptera att någon dör. Det måste vara en nolla som gäller. Han säger också att några konkreta mål när det gäller minskningen av dödsfall per år inte finns. Det låter väldigt märkligt att det inte ska finnas konkreta mål per år.
Det handlar ju om ledning och styrning från regeringen, och självklart måste det finnas detaljerade mål och en strategi för hur man ska nå målen. Det blir väldigt otydligt när det uttrycks så från regeringens sida.
Svenska Dagbladet har i en granskning också konstaterat att samarbetet mellan myndigheter, som är oerhört centralt, inte minst när det gäller Polismyndigheten och utredningar av brott och så vidare, inte fungerar smärtfritt, vilket är allvarligt.
Även om ministern inte kan ansvara för de delar som är ute på arbetsplatserna är detta en viktig del för ministern, alltså myndighetsansvaret, som ju ministern har. Det är allvarligt, tycker jag. Man missar också en stor del av helhetstänket. Man puttar in mycket resurser till Arbetsmiljöverket men har inte en fungerande helhet.
Det är en kedja av insatser som måste fungera för att det ska bli effektivt och bra. Justitieombudsmannen har också kritiserat Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten då det gällde olyckan på LKAB i Norrbotten. Och hör och häpna: Ännu efter fyra år har utredningen inte blivit klar! Preskriptionstiden är fem år, och vi riskerar alltså att utredningen inte blir klar. Det är orimligt.
Moderaterna har i sin kommittémotion därför föreslagit att vi ska fördubbla preskriptionstiden när det gäller både arbetsmiljöbrott av normalgraden och grova arbetsmiljöbrott. Polismyndigheten har också rapporterat att hanteringen av arbetsmiljöbrott är bristfällig. Handläggningstiderna är för långa, och resurserna är för få.
Detta är återigen en kedja av insatser som måste fungera. Moderaterna föreslår då fyra gånger mer i anslag till polisen än vad regeringen gör. Det är detta jag saknar i regeringen. Man har en strategi för att minska dödsolyckorna, men man har inte helhetstänket. Har polisen inga resurser får vi inte utredningarna färdiga. Då kan vi inte dra lärdom av de fall som har varit, och så vidare. Detta är högst märkligt.
Jag kommer tillbaka till att det år 2013, under allianstiden, gjordes 31 000 inspektioner och i dag 27 000. Varför har inspektionerna minskat sedan allianstiden trots större anslag? Och varför ökar dödsfallen? Vad är arbetsmarknadsministerns teori eller analys av detta? Det tycker jag sällan framkommer i debatten om dödsolyckor på arbetsplatser.
Saila Quicklund (M):
Jag vill verkligen beklaga dödsfallet i arbetsmarknadsministerns familj. Arbetsmarknadsministern uttrycker att hon inte har några egna idéer, teorier, som minister. Det är märkligt, oroväckande och högst oansvarigt av en minister som har detta ansvar. Det är ett dödsfall i veckan. I januari hade vi flest dödsfall på tio år.
Det är brist på samverkan mellan myndigheter och långa handläggningstider. Det är en nollvision och en arbetsmiljöstrategi som har misslyckats. Alliansen skar under sin tid ned på Arbetsmiljöverket med 10 procent. Under allianstiden minskade antalet dödsfall med 56 procent per miljard arbetad timme. Det är riksdagens utredningstjänst som har tagit fram det. Arbetsmiljöverket blev effektivare.
Vi hade 4 000 fler inspektioner än i dag. Regeringen har funnits på plats och jobbat med dessa frågor i nästan fem år. Sanktionssystem infördes som gjorde det tydligare med ansvarsdelen kring arbetsmiljöbrott och olyckor. Vi satsade på information och utbildning, som gav effekt. Detta ser vi inte fungerar i dag.
Regeringen skulle kunna dra lärdom av allianstidens arbetsmiljöarbete under tiden mellan 2006 och 2014. Regeringen har det övergripande myndighetsansvaret och måste i samverkan med olika parter, inblandade aktörer, omgående ha en mycket effektivare arbetsmiljöpolitik. Detta fungerar inte.
Och den mycket negativa dödsolycksstatistiken måste självklart brytas. Tack för debatten!
Saila Quicklund (M):
Vi är i dag samlade till en debatt i ett väldigt viktigt och angeläget ämne, nämligen dödsolyckor på våra arbetsplatser - en fråga som jag har debatterat många gånger med regeringsföreträdare. Den nollvision som regeringen tidigare har satt upp kring just dödsolyckor har misslyckats. Under förra året omkom 58 personer på grund av arbetsplatsolyckor. Ett enda dödsfall är självklart ett för mycket.
På fyra år har 170 personer förolyckats. Det var alltså 170 personer som gick till jobbet på morgonen men som aldrig kom hem igen. Under årets första månad, januari, hade redan nio personer omkommit. Vi såg då det högsta antalet dödsolyckor på tio år just för denna månad. Flest olyckor sker inom byggnads, transport, jord och skog. Det är alltså fjärde året i rad som antalet dödsfall är så omfattande.
Regeringen har gjort insatser, men dessa insatser har uppenbarligen inte haft effekt. Utvecklingen går åt fel håll. Den mycket negativa dödsolycksstatistiken måste nu verkligen brytas. Tillsyn, information, kunskapsinhämtning, utbildning och inte minst en bättre samverkan mellan myndigheterna är sådant som måste förbättras.
Den viktigaste delen för att säkerställa en bra arbetsmiljö är ett väl fungerande förebyggande arbetsmiljöarbete ute på arbetsplatserna. Arbetsmiljöverket, arbetstagare, arbetsgivare och staten har ett gemensamt ansvar i det här arbetet. Många arbetsgivare vill göra rätt, men de vet inte hur. En viktig del i att underlätta för företag, i synnerhet mindre företag, är att förenkla regelverket.
Det måste helt enkelt vara lätt att göra rätt. Handledning är därför en oerhört central och viktig del i arbetet. Låt mig nu nämna några exempel på vad som har framkommit i debatten om dödsolyckor på våra arbetsplatser. Svenska Dagbladet har i en granskning konstaterat att samarbetet mellan myndigheter inte fungerar smärtfritt, vilket är alarmerande. Justitieombudsmannen har varit kritisk gällande en dödsolycka på LKAB i Norrbotten, som efter fyra år fortfarande inte var färdigutredd.
Polismyndigheten har i en rapport markerat att hanteringen av arbetsmiljöbrott är bristfällig. Det är av stor vikt att det finns en helhetssyn där många olika parter samverkar. Det visar dessa uttalanden. Inte minst behövs också resurser till polis och åklagare. Jag är klart medveten om att arbetsgivarna har en väldigt stor del i detta, liksom skyddsombud och fackliga organisationer.
Men om det inte fungerar, som det uppenbarligen inte gör i dag, måste regeringen och inte minst arbetsmarknadsministern ta sitt ansvar. Vi talar om 170 personer som har förolyckats på våra arbetsplatser.
Saila Quicklund (M):
Jag citerar arbetsmarknadsminister Ylva Johansson i samband med invigningen för Myndigheten för arbetsmiljökunskap, Mynak: "Myndigheten för arbetsmiljökunskap kommer att bli ett nav för den kunskap som ska ligga till grund för hur vi förbättrar den svenska arbetsmiljön." Så blev det inte. I dag finns det stora arbetsmiljöproblem på myndigheten. Ministern uppger fortsatt att Arbetsmarknadsdepartementet följer arbetet noga och att hon ser allvarligt på situationen för myndigheten.
Det gör jag med. Skattebetalarnas pengar går alltså i dagsläget till konsulter som ska utbilda generaldirektör och personal, alltså arbetsmiljöexperter, i just arbetsmiljö. Är det här rätt uppfattat? Då vill jag verkligen veta hur arbetet med den utbildningen går. Det förtjänar skattebetalarna också att få höra. Och vad kostar det? Det här skadar verkligen förtroendet för regeringens arbetsmiljöarbete.
Saila Quicklund (M):
Hur kan regeringen satsa 40 miljoner kronor årligen i en myndighet som uppenbarligen inte tar sin uppgift på allvar? Det är en myndighet som inte kan leverera, där anställda säger upp sig på grund av den dåliga arbetsmiljön och vars samarbetspartner är kritiska och avslutar sina uppdrag? Det är skattebetalarnas pengar vi talar om. Vi talar om en expertmyndighet i arbetsmiljöfrågor. Var går regeringens smärtgräns? Finns det någon tidsgräns?
Saila Quicklund (M):
Jag väljer att ge svar på en del av arbetsmarknadsministerns påståenden i hennes förra anförande. Mellan 2006 och 2013, när Alliansen styrde, minskade antalet dödsfall per miljard arbetad timme med 56 procent, enligt riksdagens utredningstjänst, RUT. Det var en rejäl minskning. Alliansregeringen införde ett helt nytt sanktionssystem för när brister uppdagas.
Ansvaret blev betydligt tydligare, och många fler än tidigare kunde fällas. Även Arbetsmiljöverket blev effektivare med att arbeta förebyggande, utöva tillsyn och informera. Antalet inspektioner per inspektör blev betydligt fler, vilket var positivt. I och med att antalet dödsolyckor inte minskat torde vi kunna vara överens om att mängden pengar inte alltid är det som gör skillnad.
En arbetsmiljöstrategi och en nollvision kan inte bara vara ett uttalande, utan det måste också finnas ett innehåll. Det kan handla om tillräckliga resurser och inte minst polis och åklagare. Ledning, styrning och uppföljning behövs, för annars blir detta verkningslöst. Vi kan också konstatera att det finns stora brister i samverkan mellan myndigheter. Exempelvis är resurserna för polisen för små. Dödsolyckorna prioriteras inte tillräckligt högt.
Handläggningstiderna är långa, och preskriptionstiden är för kort. Listan är lång. Nu krävs omedelbara insatser. De befintliga är inte tillräckliga, och läget är mycket allvarligt. Min fråga till statsrådet och regeringen är: När kommer regeringen med kraftfulla insatser som kan förbättra situationen?
Saila Quicklund (M):
Som jag sa i mitt anförande handlar det om att man måste fylla en arbetsmiljöstrategi eller nollvision med innehåll när man skapar den. Detta är inte bara något man kan säga. Det är här den stora bristen finns i dag. Man uppger att det inte finns någon ledning, styrning eller uppföljning. Polisresurserna är för små. Man ser inte helheten. I dag tittar regeringen bara på Arbetsmiljöverket och dess gruppering, men inte på helheten med polis och åklagare.
De är direkt nödvändiga för att vi ska kunna få bättre förutsättningar.