Anders Borg (M):
Nu försöker Omanovic lugna mig genom att säga att det inte blir större höjningar än 20 miljarder kronor från Socialdemokraternas sida - 15 miljarder på ungdomar och 5 miljarder på restaurangmomsen. 20 miljarder är relativt mycket pengar. På kort sikt kanske det slår ut någonstans mellan 20 000 och 25 000 jobb där huvuddelen av den effekten kommer att ligga på unga människor.
Det är klart att över 20 000 arbetslösa ungdomar inte gör mig lugn. Men det är tydligt att Socialdemokraternas besked är att unga människor inte ska arbeta, utan leva på olika typer av sociala ersättningar. Låt mig förklara vad som händer när skatterna stiger, för det är uppenbarligen det som är grunden till den här diskussionen.
Höjer man skatterna, till exempel sociala avgifter eller restaurangmoms, måste ju restauratören höja sitt pris för att kunna betala den skatten. Då stiger priset, och då kan man som konsument inte konsumera lika mycket. Då kommer sysselsättningen naturligtvis att falla. Det blir färre som går i affärerna när de ska betala de socialdemokratiska skatterna.
Det andra som händer är naturligtvis att priset stiger, och eftersom då ekonomin fortsatt måste upprätthålla prisstabilitet måste Riksbanken höja räntan för att säkra att den prisstegringen inte leder till en inflationsprocess. Då blir fler arbetslösa. När man då har höjt skatten är det självklart att det leder till ett minskat utrymme för lönehöjningar. En del kommer att bäras av producenten som för det vidare till konsumenterna. En del kommer att bäras av löntagarna.
Det finns mindre utrymme för lönehöjningar, och vi kan bara dra oss till minnes att mellan 1975 och 1995, när de sociala avgifterna och skatterna i Sverige höjdes, steg reallönerna med 0 procent. Vi hade alltså en mycket lång period i Sverige utan någon som helst reallöneökning. Därefter, efter 1995, har vi haft 2,3 procent i reallöneökningar. Under skattehöjningsåren stod reallönerna stilla.
Sveriges relativa välfärd minskade, och vi tappade motsvarande ungefär 50 procent i konsumtionsutrymme på grund av de samlade effekterna av de skattehöjningarna. Nu är Socialdemokraternas grundretorik till väljarna att de reformer vi har gjort för att fler ska komma i arbete är orättvisa. Deras mål är i stället att sjukförsäkringen ska återställas så att fler människor följaktligen kan vara sjukskrivna.
Man vill göra det lättare att bli förtidspensionär så att fler människor ska kunna bli förtidspensionärer. Man vill att fler ska få ta del av a-kassan med hög inkomstersättning så att det ska bli fler arbetslösa som har inkomstersättning. Det här är grunderna för den socialdemokratiska politiken. Syftet med den socialdemokratiska politiken är ju att fler människor ska ha tillgång till sociala ersättningar.
När man höjer sociala ersättningar säger all forskning att det leder till att fler människor utnyttjar dessa ersättningar. När det blir mer lönsamt och mindre kostsamt att vara sjukskriven eller arbetslös blir det längre arbetslöshetstider och längre sjukskrivningstider. Det är en självklar logik som inte ens Socialdemokraterna kan ifrågasätta. Då får vi också en negativ effekt på ekonomin.
När färre jobbar blir det färre på arbetsmarknaden, och då stiger också lönekostnaden på ett sätt som måste leda till att man får högre inflationstryck i ekonomin, och då måste vi återigen få högre räntor.
Den samlade effekten av Socialdemokraternas politik för att bygga ut bidragssystemen och höja skatterna blir att sysselsättningen måste minska, och i ett land som redan har bland de högsta skatterna i världen är det relativt troligt att de effekterna blir större än vad de skulle ha varit i andra länder med lägre skatter.
Det grundläggande för Socialdemokraternas politik är att ta pengar från löntagarna genom höjda skatter och samtidigt driva åtgärder som leder till att sysselsättningen blir lägre och att därigenom också löneutrymmet blir mindre.