KBLab/rixvox huggingface dataset:
Birgitta Ohlsson (L):
Det som komplicerar är förstås att det är frågor som handlar om europeisk nivå, där det är två väldigt centrala värden som ibland kan kollidera. Det ena handlar förstås om den fria rörligheten som jag tror att de flesta av oss i denna kammare, i alla fall alla nu närvarande, tycker att det är viktigt att stå fast vid. Den har också inneburit fantastiska möjligheter för människor, inte minst från fattigare delar av Öst- och Centraleuropa, att kunna jobba runt om i Europa och få en bättre framtid för sina egna familjer. Det är väldigt viktigt att se. Men myntet har också baksidor.
Människor utnyttjas på ett cyniskt sätt. Det är det man måste lägga fokus på. Som jag sade tidigare bereder Regeringskansliet frågan just nu och vi kommer att komma tillbaka. Det kommer att bli bra möjligheter att diskutera det. Jag tycker ändå att det är viktigt när vi för en diskussion om just arbetsmarknadens roll när det handlar om lönebildning att betona att i Sverige är det framför allt en fråga för arbetsmarknadens parter, och så vill vi att det ska förbli.
Vi kan också konstatera att i andra medlemsstater har lagstiftningen mycket större betydelse, och parterna har en annan roll. Men vi tycker att det är viktigt att ha fokus på arbetsmarknadens parter och att den modell vi har är jätteviktig, inte minst när det gäller lönebildningen. Inom EU samordnar medlemsstaterna sin sysselsättningspolitik på många sätt. Det har man gjort sedan sysselsättningsstrategin kom. Den kom 1997 om jag inte missminner mig. Den innehåller skrivningar om lönebildning.
Det är inte heller något nytt. Det har gjorts i dag och det har gjorts tidigare. Men det är viktigt när vi lyfter upp frågorna på europeisk nivå att veta att det inte är säkert att det är den svenska linjen med respekt för arbetsmarknadens parter som vinner i en sådan diskussion. Det är lite som att öppna Pandoras ask.
Birgitta Ohlsson (L):
Situationen i Västsahara är djupt sorglig. Jag tror att många kan skriva under på att vi verkligen längtar till den dag då det västsahariska folket får hålla en folkomröstning om sin framtid, för att kunna ta ställning till landets framtida status. Tittar vi på Europeiska unionen i dag kan vi konstatera att EU är världens största biståndsgivare när det handlar om den finansiella situationen, men det finns mycket att eftersträva vad gäller innehållet i biståndet.
Jag önskar ju att vi skulle ha en större värderingsdebatt i Europeiska unionen om biståndspolitik i dag, med mer fokus på demokrati, mänskliga rättigheter och frihetsfrågor. Där borde man göra en reformering på samma sätt som vår regering har gjort sedan vi kom till makten 2006. Det vore bra. Det är sorgligt om Västsahara har fått en sämre situation med tanke på den ekonomiska krisen, men det kan jag säga att också flera ställen runt om i världen har fått.
Jag är för oinsatt i detaljerna kring frågan, men det är såklart en naturlig följd av att alltför många länder under krisen, även de som inte är i mest akut ekonomisk kris, har valt att dra ned på biståndet. Sverige tillhör i dag den handfull av EU-medlemsstater som lever upp till FN:s rekommendation om ens 0,7 procent i bistånd. Vi ligger ju på 1 procent. Jag tror att vi tillsammans med Luxemburg är de enda i dag som når den nivån.
Det är också en konsekvens av att när ekonomin blir tung i ett land sparar man ofta på dem som inte kan rösta. Det handlar om världens flyktingar och utsatta som lever i diktaturer, fattiga människor. Tack och lov har vi inte följt den principen från den svenska regeringens sida utan valt att ha kvar ett generöst och solidariskt bistånd. Men det är klart att det behövs reformer, och jag hoppas att den här debatten kan fortsätta, kanske inte minst med biståndsminister Gunilla Carlsson som är mer insatt i detaljerna.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag börjar med det Bodil Ceballos avslutade med. Just frågan om årliga granskningar av uppföljningen av respekten för mänskliga fri- och rättigheter inom unionen är en central fråga. Jag kan säga att det har hänt mycket. När jag lyfte upp frågan första gången för över två år sedan på ett möte var jag ensam runt bordet om att tycka att det var en bra idé. Det har hänt mycket sedan dess. Kommissionens ordförande Barroso tog upp frågan i sitt State of the Union-tal i höstas. Tysklands utrikesminister Guido Westerwelle driver frågan passionerat.
Det har blivit ett helt annat tryck, vilket gör att kommissionen måste leverera. Det är ohållbart. Det är tuffa krav för att komma med - men vad händer när man väl är medlem? Situationen i Ungern är väl det mest oroväckande som sker just nu vad gäller pressfrihet, minoriteters rättigheter med mera. Här är det viktigt att vi får ett bra och robust regelverk. De andra frågorna har också med detta att göra. Om vi inte lever upp till kraven på fri- och rättigheter på hemmaplan, hur kan vi vara den klara rösten globalt?
Det gäller oavsett om det handlar om flyktingpolitik, mänskliga fri- och rättigheter eller att stå upp för de värderingar som unionen har som grund. Det är viktigt att walk the talk, det vill säga att leva som man lär. Stockholmsprogrammet är en del. Där har vi diskuterat halvtidsutvärdering med mera. Frågorna skär in i varandra på flera fält. Men jag skulle också vilja se att vi har två instrument som kan bli starkare. Det ena instrumentet handlar om uppbyggnaden av European External Action Service, EU:s nya utrikestjänst.
Där driver vi hårt från den svenska regeringens sida att just demokrati och mänskliga rättigheter måste bli tydligare, inte bara i de fält man bevakar utan också i de fält man anställer. Personer ska ha en bakgrund så att de förstår frågorna och har en stark passion att driva på frågorna. Det andra instrumentet är förstås Cecilia Malmströms, det vill säga vår svenska kommissionärs huvudfråga asylpolitiken.
Om vi kan få ett så pass långtgående resultat som möjligt med mer öppen politik där fler länder tar ett större ansvar så att fler människor i nöd kan komma till Europa kan det bli en bra plattform. Det är tufft. Det är få länder i dag i Europa som står upp för en generös flyktingpolitik. Det beklagar jag oerhört mycket.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag tror att vi alla kan vara överens i denna diskussion om att det behövs mer debatt och mer diskussion och inte mindre i skolan. Här har vi alla ett ansvar. Jag förutsätter och jag värdesätter att riksdagsledamöter, politiska ungdomsförbund och ministrar i praktiken nästan varje vecka eller månad är ute i sitt demokratiska uppdrag och möter unga i skolorna och tar deras röster seriöst.
Vi ska komma ihåg att Sverige har ett av världens mest generösa system när det gäller att finansiellt från staten stödja både politiska ungdomsförbund och kvinnoförbund. Det ska vi bevara. Dessa pengar fördelas inte heller bara i samband med skolval, utan det är ett årligt stöd som är viktigt. Jag tycker att vi ska lyfta blicken i diskussionen och se att politiskt engagemang inte bara handlar om politiska ungdomsförbund till etablerade partier som sitter i denna riksdag.
Det handlar också om att civilsamhällets organisationer, oavsett om det rör människorättsgrupper, RSFL, RSFU eller andra grupper som finns i samhället, ska kunna vara med i diskussionen på ett aktivt sätt. Vi har gett Ungdomsstyrelsen i uppdrag att dela ut ganska många miljoner under åren för att stödja det demokratiska ledarskapet.
Det är viktigt att personer också här kan få en plattform för att kunna påverka så att vi inte bara snävar in oss på de politiska ungdomsförbunden. Avslutningsvis: Jag tycker att diskussionen är viktig. Framför allt är det sant att engagemanget för ungas rätt att diskutera politik i skolan inte får bli en koncentration på skolval och på valen var fjärde år. Det måste pågå kontinuerligt.
Jag tror att den bästa pressen att förändra de rektorer och de skolor som inte vill öppna upp är att partierna går samman som man har gjort exempelvis i artikeln i Upsala Nya Tidning, där det i detta fall var liberaler och socialdemokrater som skrev tillsammans. Det handlar om att trycka på och att visa att vi är här för att ta ett demokratiskt ansvar och föra en aktiv och öppen dialog. Jag tror också att det är viktigt att få en bild av hur det ser ut i dag. Hur många skolor är det som nekar och i vilka situationer?
Det får inte bara bli en intensiv debatt som blossar upp två veckor inför nästa riksdagsval den 14 september. Vi måste få en större bild, och även här ska vi som politiker se till att vi har vårt engagemang fördelat över hela mandatperioden. Jag kommer att komma tillbaka längre fram mer konkret med pengar vad gäller skolval. Här vill jag betona att det inte får handla bara om att fokusera på riksdags-, kommun- och landstingsvalen 2014.
Vi ska också se Europaparlamentet som en bra plattform för att kanske kunna påverka så att ännu fler också röstar i riksdagsvalet. Jag kommer tillbaka till detta lite längre fram.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag tackar Pyry Niemi för att han initierade diskussionen. Vi ska se till att detta inte stannar vid att vara en partipolitisk fråga, utan vi ska föra ett mycket vidare engagemang. Jag tror att vi har oerhört goda förutsättningar genom att vi börjar i relativt god tid inför nästa val. Det kommer att sätta ett ökat tryck på skolor att se att demokratin måste försvaras i varje generation.
Det gör man genom att utbyta åsikter i politiska samtal och våga se till att värderingar får spela mycket större roll i det politiska samtalet än vi kanske ser i dag. Om man inte får tillgång till de demokratiska värderingarna och den demokratiska debatten och får känna åsikter nötas och blötas i en livlig diskussion är det svårare att kunna ta ställning för de grundläggande värderingarna i ett samhälle. Detta är otroligt viktigt. Jag ser det här bara som ett första samtal.
Vi kommer att återkomma på flera olika fält oavsett om det handlar om att stärka demokratin gentemot krafter som förespråkar våldsbejakande extremism, om det handlar om att få ett högre valdeltagande bland unga och andra grupper som tyvärr röstar i något mindre utsträckning eller om det handlar om ett samtal som bildas inte bara på skolans front.
Birgitta Ohlsson (L):
Det som Eva-Lena Jansson säger är korrekt när det gäller hur extremistiska, främlingsfientliga och populistiska partier har vunnit kraft under den ekonomiska krisen. Finanskrisen slog till på allvar 2008. Vi kan se hur många partier i dessa länder nästan har fördubblats och fått oerhört stark kraft. Vi ser också hur de pekar ut redan sårbara grupper.
I den ekonomiska krisens kölvatten växer antiziganismen, antisemitismen och islamofobin, och redan sårbara minoriteter blir mer utsatta. Det är otroligt viktigt att ta det på absolut största allvar. Sedan var det frågan om vad vi menar mer specifikt när det gäller just att få ett mer robust system för att se till att man lever upp till mänskliga rättigheter i unionen. Jag tycker att det är intressant att titta på de krav som ställs på länder som vill bli medlemmar. Jag tror starkt på utvidgningen.
Jag tror att ett EU-medlemskap är den bästa motor vi har för att västra Balkan ska demokratiseras och för att mänskliga rättigheter ska bli stärkta i den regionen. Det hör jag varje gång jag besöker Kosovo, Bosnien, Serbien och Montenegro. Det är väldigt viktigt. Men vi måste få samma robusta system. Hur det här exakt kommer att se ut, vem som ska leda granskningen och vilket upplägg det ska vara är kanske lite för tidigt att säga. Jag är glad över en sak. När jag lyfte frågan för ett och ett halvt år sedan var jag ganska ensam.
Nu är det fler, både kommissionärer och ministrar i andra länder, som har tagit frågan på allvar. Det tycker jag är väldigt positivt. Men det är för tidigt att säga hur det kommer att bli. Redan i dag sker det en granskning inom unionen när det gäller specifika projekt. Just nu har man ett omfattande projekt hos Fundamental Rights Agency, där man studerar antisemitismen i flera EU-länder, nio medlemsstater.
Man granskar också hur man ska se till att romers mänskliga fri- och rättigheter inte kränks. Och under det ungerska ordförandeskapet tog alla länder fram en romastrategi. Nu måste man se till att den implementeras, så att det inte bara blir tomma ord och vackra fraser utan också verklighet. Det är viktigt att se, att komma tillbaka och att få ett robust system. Hur exakta detaljer kommer att se ut få vi nog återkomma till lite längre fram, men det här är en synnerligen prioriterad fråga. Det är egentligen ganska märkligt.
Vi har ett Lissabonfördrag som har en artikel 2 som är jättetydlig. Vi har ett Lissabonfördrag med en artikel 7 som också är tydlig med vad som händer när man inte lever upp till artikel 2. Ändå har vi inte arbetat fram ett tillräckligt bra system. Det här visar på att ingen, inte ens i denna kammare, någonsin kan ta de mänskliga fri- och rättigheterna för givna. De måste återerövras av varje generation. Och man måste hela tiden kämpa för dem. Det visar inte minst den situation som vi bägge har beskrivit under debatten.
Birgitta Ohlsson (L):
Denna höst har Europeiska unionen tilldelats Nobels fredspris. Jag tror att det är viktigt att vi verkligen ser det priset som en väckarkloka. Det handlar om att EU minns sina rötter, att den här unionen bildades för att man aldrig mer ville se blodiga krig på europeisk mark. Man ville aldrig se Auschwitz igen. Man ville se ett Europa där konflikter inte var norm, utan där man levde tillsammans i fred och frihet. Det tror jag är viktigt.
Jag tror att vi faktiskt kan använda fredspriset för att få mer fokus på detta, så att toppmötena inte bara kommer att handla om den ekonomiska akuta krisen utan också om Europas grund. Det är nog ett budskap som vi båda två kan skriva under på.
Jag skulle vilja avsluta med att citera Václav Havel som var en väldigt klok och stark europeisk politiker som verkligen förstod vad som händer i ett Europa där man inte står upp för solidariteten, mänskliga rättigheter och öppenhet. Han visade just EU:s kraft genom att säga: Vi lever i ett system där ord kan skaka en hel regering, där ord kan bevisa sig mäktigare än tio militära divisioner. Det är det som är Europas kraft. Det är en värderingsbärare.
Det handlar inte bara om kränkningar av mänskliga rättigheter på hemmaplan, i de 27 länderna. Det handlar också om vilken förebild man blir gentemot resten av världen. Om man slarvar med mänskliga rättigheter i medlemsstater kan man aldrig få ett globalt förtroende när det gäller att vara den starka frihetsrörelse som vi vill att EU ska vara. Det är väldigt viktigt. Jag hoppas att debatten kommer att fortsätta. Vi kommer säkerligen att diskutera mer i denna kammare och i EU-nämnden. Och jag kommer att komma tillbaka när vi vet mer om hur ett sådant här system kan byggas upp.
Jag vill också passa på att önska Eva-Lena Jansson, de ledamöter som är kvar i kammaren och presidiet god jul och gott nytt år.
Birgitta Ohlsson (L):
Det senaste året har vi kunnat fira många feministiska milstolpar i vår historia. Jag föddes 1975, fyllde 40 år i somras och är jämngammal med flertalet av dessa. I år firar vi 40 år med lagstadgad förskola. I år firar vi 40 år av svensk liberal abortlag. Förra året fyllde föräldraförsäkringen 40 år.
Jag är stolt över att leva i Sverige - ett av världens mest jämställda, liberala och fria länder där människor, oavsett kön eller identitet, kan förverkliga sina livsdrömmar utan konservativa, dammiga könsroller. Men att stå i talarstolen denna dag ger också perspektiv på hur mycket som finns kvar att göra och hur långsamt reformerna faktiskt har gått.
Den första svenska så kallade pappamånaden, den öronmärkta månaden i föräldraförsäkringen, kom på folkpartistiskt initiativ 1995. Den andra kom den 1 januari 2002. Jag, som har varit folkvald till denna riksdag sedan september 2002, har aldrig förrän nu - 13 år senare - fått rösta om en tredje öronmärkt månad i föräldraförsäkringen. En del kallar det kommunism.
Andra kallar det övergrepp på familjens bestämmande. Jag kallar det liberal feminism. Forskningen är ganska entydig om de positiva effekterna på jämställdheten, som många har tagit upp i debatten i dag, men också på pappors kontakt med sina älskade barn och på mammors möjligheter på arbetsmarknaden. Jämställdhet kommer tyvärr sällan av sig själv.
Jämställdhet kräver medveten politik. Jämställdhet börjar i familjen. Och jämställdhet formas inte i ett politiskt vakuum, där erkända segrar ska rullas tillbaka och där framtida segrar ska blockeras.
Vi här inne vet att för varje öronmärkt månad i föräldraförsäkringen som riksdagen demokratiskt har beslutat om har fler pappor valt att stanna hemma med sina barn.
Vi vet sambandet att när Sverige i början av 1970-talet införde individualiserad beskattning ökade gifta kvinnors arbetskraftsdeltagande från 50 till över 80 procent på bara ett decennium.
Vi vet att varje politisk reform som har gett både kvinnor och män möjligheten att vara både föräldrar och yrkesarbetande har skapat ett samhälle där fler medborgare kan försörja sig själva och bli ekonomiskt oberoende - grunden för arbetslinjen, som den alliansregering som jag själv var minister i pläderade så starkt och kraftfullt för. Fru talman!
Avslutningsvis skulle jag vilja citera Elisabeth Tamm, som var liberal och en av de fem första kvinnor som valdes in i riksdagen sedan kvinnor hade fått rösträtt 1921. Hon betonade i kammaren vikten av att våga stå för en mening som även om den inte är populär kanske kommer att prägla en kommande tid.
Jag brukar själv säga i politiken att vi ska matcha vår historia och leda vår samtid för att förtjäna vår framtid. Någon debattör hänvisade till den liberala feminismens historia. Den har präglat Folkpartiet i över 100 år och kommer att fortsätta att prägla vårt parti i många år. För att ge mina egna två döttrar en mer jämställd framtid är det självklart för mig att rösta för beslut som går i den riktningen.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag kände mig lite frestad när mitt parti blev apostroferat. Jag kan bara konstatera att när man lyssnar på Isabella Hökmarks inlägg känner man onekligen att nya moderaterna har förbytts till gamla moderaterna. Det beklagar jag starkt, som borgerlig feminist. Jag vill också påminna om hur många starkt ledande moderata företrädare lät just i denna fråga för bara något år sedan.
Ett exempel är Hillevi Engström, som var jämställdhetspolitisk talesperson för Moderaterna och också minister i alliansregeringen. Hon öppnade tydligt upp för just det vi kommer att besluta om i dag: en tredje öronmärkt månad i föräldraförsäkringen. Jag vill också citera en av världens och Europas mest uppskattade finansministrar, nämligen Anders Borg. Han står helt på min sida i den här frågan och tycker att det är självklart som både liberal och feminist att vi måste ha höga jämställdhetsambitioner och vill gå vidare.
Jag kan också citera den tidigare statsministern Fredrik Reinfeldt, som såklart respekterade sitt partis stämmobeslut i frågan men inte ville stänga dörren för en tredje pappamånad. Nog har det funnits ledande politiker också i Moderaterna, inte minst i dess ungdomsförbund och bland studenter och skolungdomar, som tycker att den här reformen är ganska självklar för icke-socialistiska politiker.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag tror att det är viktigt - Folkpartiets och Moderaternas historia skiljer sig framför allt när det gäller synen på jämställdhet - att vi liberaler alltid har ansett och insett, på goda historiska grunder, att när det gäller jämställdhet mellan kvinnor och män måste man våga höja blicken och våga rikta blicken för att se att man ibland också måste ha politik på den fronten.
Jag delar det Isabella Hökmark sa mycket tydligt om att det finns en stor skillnad mellan socialistisk feminism och liberal feminism när det gäller synen på kvinnors företagande. Här står vi starkt upp för valfrihet inom vården och inom skolan, och vi ser att många kvinnor driver den typen av företag. De ska på goda grunder få fortsätta att göra det. Det är en stor skillnad i synen på hur man ska försörja sig själv och arbeta som företagare. Men man också inse att jämställdhet ofta är något större.
Liberal feminism handlar för mig om mer än att bara vara för RUT-tjänster eller kvinnors valfrihet att driva företag inom vård, skola och omsorg. Det handlar också om att inse att det svåraste stället att få förändring på i mycket gäller det mest privata. Därför är det privata politiskt för oss, och därför tycker vi liberaler - och har tyckt sedan 90-talets början - att det är viktigt att kunna dela föräldraledigheten mer. Jag håller med om att politiker inte ska gå in och pilla i minsta lilla detalj.
Men vi vet av historisk erfarenhet att om någon reform har gett konkreta resultat så var det den första öronmärkta pappamånaden. När den infördes började män ta ut en ledig månad med sina barn. Samma sak hände när vi fick den andra öronmärkta månaden. Det är alltså tydligt hur stora effekter det här har haft. Jag tycker inte att man kan passa i den frågan och tro att jämställdheten kommer av sig själv, utan ibland måste man våga ta de här politiska besluten också.
Det gör vi i Folkpartiet i dag vid voteringen.
Birgitta Ohlsson (L):
Jag nämnde i mitt anförande att vi liberaler vill att sanktionerna mot Ryssland ska utökas till att omfatta också gas, som är en viktig inkomstkälla för den ryska federationen och ett hårt påtrycknings-medel. Jag skulle vilja få klart besked om Socialdemokraterna ansluter sig till den liberala linjen och om den rödgröna regeringen tycker att gas ska inkluderas i dessa sanktioner.
Jag vill också ta upp ett annat ämne som jag hoppas att Marie Granlund kan ge ett kort svar på. Jag lämnade tidigt, rent av samma dag som Ann Linde tillträdde som EU-minister, in en fråga om synen på mänskliga fri- och rättigheter i Europeiska unionen.
Jag frågade huruvida den nya EU-ministern Linde kunde tänka sig att lyfta upp frågan om både politiska och ekonomiska sanktioner mot de länder som bryter mot och trampar på mänskliga fri- och rättigheter, det vill säga EU:s grund och själva Lissabonfördraget. I dag fick jag faktiskt ett skriftligt svar av Ann Linde. Det hade varit bäst om jag hade kunnat få svaret direkt från henne nu. Men på grund av ministerns hesa röst får vi ta den debatten vid ett annat tillfälle.
Hör och häpna, i svaret från ministern nämns inte sanktioner över huvud taget, varken politiska eller ekonomiska. Hon nöjer sig med att konstatera att en process pågår just nu. Det är bra att det pågår en process. De påtryckningar som kan göras mot Polen och Ungern och andra länder där det går käpprätt åt skogen vad gäller att stå upp för EU:s ideal är viktiga och bra. Men vi måste också kunna föra en mer principiell diskussion om just politiska och ekonomiska sanktioner.
Varför ska enskilda EU-länder kunna håva in miljardbelopp i olika bidrag med ena handen - det är regionalstöd och jordbruksstöd - samtidigt som de med andra handen säger nej till att ta emot flyktingar eller urholkar pressfrihet och annat? Jag skulle vilja få en diskussion. Socialdemokraterna var tidigare positiva när ni var i opposition och sa att det var bra att skärpa tonen genom ekonomiska och politiska sanktioner. Vad tycker ni i dag när ni sitter i regeringen?