Torbjörn Björlund (V):
Jag skrev också en interpellation. Men den lämnades in lite för sent och tas därför inte upp. Jag har i stället skrivit ett par frågor. De har utrikesministern svarat på. Det svar som lästes upp här är ungefär detsamma som svaren på mina frågor. Mina frågor gick ut på att jag ville veta vad Sverige gör för att situationen i Gaza ska förbättras och för att en palestinsk stat ska bildas och vad Sverige gör i EU för att EU ska agera.
Dessa frågor är som vanligt centrala för att det ska bli ett resultat av den politik som förs mot Israel och för att ockupationen ska hävas och att palestinierna ska få en egen stat och därmed också få möjlighet att bygga en stat med olika medel. När man läser svaren ser man att det som vanligt är många vackra ord. Det finns många saker som utrikesministern brukar uttala om detta. Han brukar fördöma saker.
Det konstateras att den fortsatta avspärrningspolitiken är oacceptabel och politiskt kontraproduktiv. Men det talas också om att uppmana palestinierna att främja försoning och förebygga en permanent uppdelning mellan Västbanken, inklusive östra Jerusalem, och Gaza. Det finns alltså ett antal sådana saker där man utifrån en enligt mig felaktig bild av hur situationen är ställer krav på att palestinierna ska lösa konflikten. Det är fullständigt otänkbart.
Tittar man på det som har hänt under den senaste tiden när det gäller Ship to Gaza och hur situationen i Gaza ser ut, där det helt enkelt är en humanitär katastrof, och så har det varit under rätt många år. Den har varit föremål för debatt i denna kammare många gånger. Då är frågan: När ska man göra någonting i stället för att bara prata, alltså sätta tyngd bakom orden?
Varför kan man inte prata om att handelsavtalet mellan EU och Israel ska frysas eller till exempel dras tillbaka? Eller varför bojkottar man inte Israel för att sätta en press på landet? Det kan vara olika sanktioner. Vi har en svensk militärimport från Israel, en vapenimport som enligt tidningen Flamman - en utmärkt tidskrift - har uppgått till 200 miljoner under 2000-talet. För 200 miljoner har vi köpt vapen från Israel. Vi säljer inga vapen till krigförande länder, men vi köper vapen.
Vilken politik är det egentligen, och vad gör man av det? Det gynnar ju faktiskt den israeliska staten i den kamp som förs. Jag var nere i Palestina, på Västbanken, några dagar och kom hem i söndags. Jag fick då återigen se - jag har varit där några gånger - hur situationen är på Västbanken.
På vissa ställen kan den ändå vara rätt dräglig, men jag fick också en ögonvittnesskildring som satte blixtbelysning på situationen där nere när den ställs på sin spets. Det var en person som hade varit i östra Jerusalem och sett hur israeliska militärer alltid behandlar palestinier på samma sätt. En ung palestinier kommer i sin bil. Det är trångt i Jerusalem och svårt att undvika att stöta emot saker. Han krockar med en israelisk militärjeep.
Han kör fram några meter och kliver naturligtvis ur för att prata om detta. Direkt skjuter israelisk militär mot den unge mannen. Han börjar naturligtvis springa därifrån. Han blir ju rädd. Han försökte säkert bara reda ut det här. Då skjuter de honom i benet så att han faller. Då försöker han krypa bort, och då går en israelisk soldat fram och skjuter mannen rakt i huvudet. Detta var en skildring, men sådana här saker sker nästan varje dag i Palestina.
Sådant här hör man varje gång man kommer ned. Så är den palestinska vardagen. Det krävs alltså mycket mer än ord. Det krävs handling för att på något sätt belysa detta. Jag tycker att Ship to Gaza-händelsen var en oerhört viktig händelse ur den aspekten, oavsett tragedin i alla döda. Någonstans måste man ta detta på allvar och göra någonting åt det, till exempel med sanktioner eller till och med bojkott av Israel och israeliska varor. Exempelvis Hamnarbetareförbundet gör detta nu.
Jag tycker att det är ett oerhört bra exempel på vad man kan göra för att hindra att den israeliska staten fortsätter att ockupera Palestina.