Mikael Eskilandersson (SD):
Först vill jag tacka Heléne Fritzon för svaret på även denna interpellation. Frågan om barnäktenskap har stora likheter med vad vi tidigare debatterade, men också stora skillnader. Den absolut största skillnaden är väl att det i dag inte finns något egentligt straff för eller någon egentlig lag mot barnäktenskap i Sverige. Jag tycker dock att regeringen verkar mer intresserad av att få det att låta som att den agerar kraftfullt än av att verkligen agera.
Att man ska återkomma i ärendet har varit lite av regeringens stående svar under hela denna mandatperiod. Som jag nämnt har jag ställt den här typen av frågor två gånger tidigare. Den ena gången svarade Åsa Regnér 2015, och den andra gången svarade Morgan Johansson 2017. Även då talade man om att man skulle återkomma.
Även om Heléne Fritzon börjar med att säga att man ser allvarligt på frågan om barnäktenskap kan jag inte låta bli att förundras över hur regeringen har skjutit frågan framför sig under nästan hela mandatperioden. Ska vi vara ärliga har regeringen snarare agerat bromskloss än varit pådrivande under denna mandatperiod.
När civilutskottet försökte driva på var det regeringspartierna som tog strid mot civilutskottet och försökte få in texter om undantag för fri rörlighet. Först efter att striden mot civilutskottet var förlorad började man tala om totalförbud, fast då verkade det mer handla om att man var orolig för opinionen än att man verkligen ville förändra något.
De barn som faktiskt var gifta i Sverige vid regeringens tillträde kommer aldrig att få någon hjälp av denna regering - såvida de inte var mycket unga. Till och med de 15-åringar som var gifta vid regeringens tillträde hinner bli 18 innan något förbud mot barnäktenskap hinner träda i kraft. "Förbud" kanske man inte heller ska kalla det som regeringen nu föreslår; det är snarare ett försök att hindra att barn registreras som gifta i Sverige.
Det är långt ifrån det förbud jag skulle vilja se. Det Sverige behöver är ett riktigt förbud, med tydliga konsekvenser för den som bryter mot förbudet. Alla som bidrar till att barn gifts bort ska bära straffansvar och riskera fängelse. I Sverige ska äktenskap vila på kärlek och känslor, inte vara en affärsuppgörelse mellan föräldrar och en blivande make.
Barnäktenskap ska bekämpas med alla till buds stående medel. Kommer man hit ska man anpassa sig efter det, och är man redan gift med ett barn ska äktenskapet upplösas. Därefter ska man vara medveten om att barnäktenskap straffas hårt, om nu någon skulle komma på tanken att trots allt fortsätta leva som gift med ett barn. Ett kännbart straff är en självklar förutsättning för att minska antalet barnäktenskap i Sverige.
Det borde inte vara så svårt för oss att komma överens om det, så varför skjuter man hela tiden upp denna viktiga fråga? Visst, man har nu börjat prata om totalförbud, men för mig är förbud någonting annat än det regeringen talar om. Förbud ska innebära konsekvenser när förbudet bryts. I dag straffas människor i princip aldrig i Sverige för att de har bidragit till att gifta bort ett barn.
En man som ville gifta sig med en flicka friades till exempel helt, trots att han var mycket väl medveten om att flickan var långt under 18 år. Det finns helt enkelt inget riktigt lagrum för att döma i Sverige.