KBLab/rixvox huggingface dataset:
Berit Högman (S):
Jag tycker att det skulle vara bra om Maud Olofsson åtminstone försökte att svara på de frågor som vi tre ställer i den här interpellationsdebatten. Jag talade om ett framgångsrikt projekt, ett av de 16 bästa i Europa, nämligen Paper Province och det särskilda projektet för energieffektivisering.
Ni kan naturligtvis, precis som vi, välja att ta en del av Vattenfalls vinster till investering i exempelvis basindustrins energieffektivisering, om viljan finns. Vi konstaterar att viljan saknas. De allra flesta kommuner med basindustri är kommuner som inte längre växer befolkningsmässigt. De allra flesta län, landsting eller regioner med mycket basindustri är inte heller de som befolkningsmässigt växer.
Nu har regeringen fryst bidragen till den lokala och regionala nivån med hänvisning till att skatteintäkterna ökar. Det är visserligen sant. Men redan nästa år beräknar kommuner och landsting att gå back med 1 miljard. I ett sådant läge fortsätter regeringen att påstå att satsningar på näringslivet är någonting som ska ske lokalt och regionalt.
Det innebär ju, precis som Eva-Lena Jansson sade att driften av en skola, en vårdcentral, ett sjukhus eller en kulturinstitution får ställas mot en nödvändig näringslivssatsning. Att direktörer i Djursholm har fått kraftiga skattelättnader har ju inte inneburit bättre förutsättningar för forskning och utveckling inom Paper Province i Värmland.
Är det verkligen så att den borgerliga regeringen nu har kommit på och bestämt att det är kommuner och landsting som ska ta ett större ansvar för näringslivspolitiken och näringslivsutvecklingen? I sådana fall är det en gigantisk kursförändring mot tidigare inställning hos borgerliga regeringar.
Berit Högman (S):
Också jag vill tacka statsrådet för svaret. I en tidigare debatt i dag rådde statsrådet oss socialdemokrater att inte befinna oss så mycket här i kammaren utan att vara ute i verkligheten. Jag kan försäkra statsrådet om att det är precis vad jag har gjort. Mina exempel är hämtade direkt ur verkligheten i samband med ett otal besök, inte minst i verkstadsindustrin i min valkrets, Värmland.
Signalerna är samstämmiga: Vi behöver hjälp med arbetskraftsförsörjningen. Vi är beredda att ta vårt ansvar, och vi tar också vårt ansvar. Men det behövs naturligtvis samhälleligt stöd. Det är den beskrivning jag får vare sig det är ett litet företag med åtta anställda eller det är ett större företag med 120 anställda.
Jag tycker att svaret på våra interpellationer visar att regeringen och arbetsmarknadsministern inte riktigt tar bekymret på allvar och inte riktigt har bemödat sig om att se den verklighet som vi de facto befinner oss i. Arild Öien är en av dem som driver Kils mekaniska verkstad.
Han säger: Det är inte orderingången som är bekymret, utan det är tillgången på arbetskraft. Sylvia Lindgren nämnde Svenskt Näringslivs siffra på 90 000 misslyckade rekryteringsförsök. När vi skulle kunna göra så mycket mer väljer regeringen att avstå.
I svaret hävdar statsrådet att arbetsmarknadsutbildning inte är så bra därför att behovet kan ha upphört när utbildningen är klar för att i nästa stycke säga att det är ungdomar som ska gå en yrkesinriktad utbildning. Det tar betydligt längre tid än vad arbetsmarknadsutbildningen tar.
Hade regeringen dessutom valt att gå på vår linje när det gäller lärlingsutbildning hade den redan varit i gång och kunnat utgöra en del av lösningen. I stället har regeringen valt att dra frågan om lärlingsutbildning i långbänk och inte fått fram annat än någonting som på försök ska starta till hösten.
Det är en väldigt lång tid för en arbetsgivare som behöver arbetskraft och för arbetskamrater som behöver arbetskamrater. Det är inte heller så att arbetskraften är utbytbar. Arbetskraften är inte en grå massa, utan det är unika människor med unik kunskap.
Det är det synsättet som måste prägla regeringens arbete med arbetsmarknadsutbildning och med yrkesinriktad utbildning.
Varför inte ta något av alla de förslag som vi socialdemokrater har presenterat i vår vårbudget för att lösa de akuta problemen - 4 500 platser i yrkesvux, 4 500 platser i kvalificerad yrkesutbildning ytterligare eller 3 000 platser för arbetsmarknadsutbildning i bristyrken? Varför vill inte regeringen agera?
Berit Högman (S):
Det är inte bara jag och interpellanterna här i dag som är bekymrade. Industrin skriker efter arbetskraft, står det i Värmlands Folkblad den 5 juni, långt efter att jag hade skrivit min interpellation. Chefen för kompetenscentrum Stål & Verkstad som organiserar och engagerar alla verkstadsföretag i länet uttrycker sin djupa oro över den situation som är.
Samtidigt vet vi att långtidsarbetslösheten bland unga män har ökat på många håll i landet. Jag måste ställa frågan: Varför är det viktigare att lägga pengar på hushållsnära tjänster än att stimulera arbetskraft till basindustrins underleverantörer?
Vad är det som ger mest nytta för bnp, för tillväxten och därmed för välfärden? Vad är det som skapar mest rättvisa och möjligheter? Det spelar ingen roll hur enkelt det är att anställa om den kvalificerade arbetskraften saknas. Jag delar mina kamraters synpunkter här. Det är cyniskt att tala om att arbetskraften blir billigare.
Det handlar om kvalificerad arbetskraft och yrkesarbetare som ska utföra ett viktigt jobb. Monica Green tog också upp att företagsförlagd utbildning är en klassfråga. Det är inte bara fråga om det. Det är också en fråga om små och större företag.
De små företagen har naturligtvis mindre förutsättningar att avsätta arbetsledare och handledare för att lära ut jobbet på den dyra maskinen eller den dyrare investeringen. Därför uteblir det företagsförlagda lärande som uppenbarligen är nödvändigt även om vi har ett utbildningssystem.
Det är därför obegripligt för mig att inte arbetsmarknadsministern och regeringen ger större möjligheter att göra en armkrok med näringslivet om det som skulle kunna vara en varvad utbildning, det vill säga en varvning mellan arbete och praktik.
I min interpellation har jag också tagit upp att regeringen åtminstone kunde kompensera de riktigt små företagen för den arbetsgivaravgiftshöjning som man åsamkade dem det första man gjorde när man tillträdde. Nu ser jag att Maud Olofsson har bestämt sig för att det nog är en bra idé att sänka arbetsgivaravgiften för små företag. Delar statsrådet Littorin den uppfattningen?
Berit Högman (S):
När jag har besökt företag är det inte stående ovationer över regeringens politik jag har mött.
De undrar försynt och enkelt varför inte kompetensråden finns kvar - den där organisationen som länsarbetsnämnden så förträffligt höll i och där företagarnas företrädare, länsarbetsnämnden och fackliga organisationer kunde diskutera, planera och genomföra exempelvis utbildning till bristyrken.
Det finns till och med de som säger till mig: Om det nu är en sådan efterfrågan på arbetskraft att det inte behövs några stimulanser - varför är då regeringen beredd att stimulera och subventionera direktörernas hushållsnära tjänster men inte deras företags arbete med utbildning av arbetskraft? Vari ligger logiken? Var ligger rättvisan?
Och var ligger siktet på tillväxt och därmed välfärd? Företagarna undrar om regeringen är intresserad av företagsamhet i hela landet. Vi vet att lönsamheten kan skifta och att det krävs ett oerhört hårt arbete av de små företagen.
Det gäller att både samarbeta och samverka för att ta hem större order från en större industri, vanligtvis inom basnäringen. Det har nått mig att det är ett nytt Gnosjöuppror på gång med utropet: Regeringen gör inget! Jag håller med.
Berit Högman (S):
Jag ber att få tacka för svaret. Jag har ställt interpellationen utifrån en oro som våra kolleger på regional nivå delger mig med tanke på framtiden. För en regionalpolitiker handlar det ju väldigt mycket om att se långsiktigt och om att spana runt hörnet. Vad händer härnäst? Jag måste säga att statsrådet verkligen har lyckats med att svara utan att svara.
Jag kan nästan förstå det. Centern var ju tidigare ett landsbygdens parti. Men nu uppfattar jag nog att Centern har blivit ett Stureplansparti. Det märks också i interpellationssvaret. Egentligen innehåller det ingenting.
Det råder ingen tvekan om att väldigt många goda investeringar har gjorts tack vare den ekonomi, de pengar, som finns i målområdena och i sammanhållningspolitiken.
Mitt eget Värmland har bara under innevarande period, med start 2007, fått i runda slängar 300 miljoner som investerats i näringslivsutveckling, i infrastruktur - exempelvis i bredbandsutbyggnad - samt i satsningar på näringslivskluster, på besöksnäringen och på forskning och utveckling vid Karlstads universitet för att nämna några exempel. Men jag behöver inte nämna bara Värmland.
Robotdalen - en samverkan i kluster mellan Sörmland, Västmanland och Örebro - är ett annat exempel på en lyckad utveckling tack vare strukturfondsmedel. EU:s sammanhållningspolitik har alltså blivit ett väldigt effektivt verktyg för att engagera EU:s regioner i arbetet för hållbar tillväxt, för konkurrenskraft och för jobb.
Det är bra också när det gäller våra medborgares syn på och attityd till det europeiska samarbetet. Men när jag nu läser de olika dokumenten ser jag att regeringen bejakar idén om att de gemensamma anslagen till strukturfonder ska minska. Att jordbruksstödet måste reformeras är vi överens om. Men hur är det med resten?
Jag har tagit del av ett dokument - visserligen på engelska, men jag klarar av att läsa det - där man kan läsa in att målområde 1, som kanske främst gäller de nya medlemsländerna, bejakas. Vidare nämns de transnationella aktiviteterna, medan de regionala insatserna över huvud taget inte nämns.
Men det här är ju det som är vårt mål 2 och som jag inledningsvis beskrev som så framgångsrikt och så nödvändigt för utvecklingen i regioner som inte själva har en jättestor ekonomisk kraft. Jag tycker nog att Cecilia Malmström betydligt mer har talat klarspråk här i kammaren än vad statsrådet Olofsson nu gör.
Cecilia Malmström har sagt: Det är svårt att hitta bevis för att insatser inom ramen för strukturfondsstödet medför ett europeiskt mervärde i medlemsländer och regioner med relativt hög välståndsnivå. Jag vill därför fråga: Är det så att det råder oenighet inom regeringens partier i frågan. Vad är Olofssons uppfattning? Vad är Centerns uppfattning? Och vad är Moderaternas uppfattning?
Jag vet att inte bara regionpolitikerna hemma i Värmland är bekymrade. Det är man också i hela SKL, i Sveriges Kommuner och Landsting som organisation. Vilken är regeringens inställning i frågan? Kommer regeringen att bejaka och eftersträva att vi har mål 2 också efter år 2013?
Berit Högman (S):
Strukturfonderna måste kopplas ihop med Lissabonstrategin. Javisst! Det var ju just det arbetet som inleddes av Ulrica Messing. Jag har ingen kritik mot det som pågår i dag. Interpellationen är föranledd av en oro för vad som händer efter 2013 med tanke på de signaler som regeringen har gett kommissionen om framtiden. Man talar om lägre utgifter.
Man talar sig varm för det som kan vara mål 1 och det transnationella. Cecilia Malmström har varit tydlig med att det är något som i stället borde vara nationens angelägenhet. Maud Olofsson tar upp exempelvis forskning och utveckling.
Det är det som Karlstads universitet och Paper Province, för att ta två exempel, har sökt medel för. Men vad händer när och om detta skulle utebli? Kommer regeringen att jobba med frågan utifrån viljan och ambitionen att det är staten som ska täcka det som EU täcker i dag eller ska satsningarna inom mål 2 utebli efter 2013?
Det räcker inte med att sänka skatter, Maud Olofsson. Tvärtom. Era sänkta skatter har inneburit en stor ekonomisk omfördelning från land till stad. Det är i storstadens rikaste förorter de människor bor som mest har gynnats av er politik, oavsett om det gäller hushållsnära tjänster, skattesänkningar eller fastighetsavgifter.
Det räcker inte att tala om landsbygdspolitik eller växande regioner i hela Sverige; det måste åtföljas av handling. En sak är naturligtvis forskning och utveckling, klusterbildning och det som jag tidigare har nämnt, men vad ser den enskilda människan? De ser bensinmacksdöden, oron för vad som händer med Svensk Kassaservice, privatiseringen av apoteken, utförsäljningen av Posten.
Många är orosmolnen för dessa människor om signalerna är att den EU-anpassade regionalpolitiken också uteblir. Regeringen har ju ingen regionalpolitik att prata om över huvud taget. Kommuner och landsting får räkna ned sina ekonomiska prognoser kraftigt framöver. Budgetar ska revideras och svångremmar ska dras åt.
Regeringen fortsätter att tala om att det är regioner som ska vara med och finansiera infrastrukturen. Det råder oklarhet om högskolornas och universitetens framtid. Näringslivet klagar på att regeringen inte lyssnar på deras behov. Är det med öppna ögon som Maud Olofsson jobbar i denna politiska riktning?
Ser Maud Olofsson och vet att det är regioner med mindre ekonomisk styrka som kommer att vara de som halkar efter, oavsett hur höga och bra ambitioner man har att följa Lissabonstrategin?
Jag återkommer till frågan: Kommer statsrådet att jobba för att säkerställa att det är statliga insatser som ersätter det som EU inte kommer att göra? Signalen om lägre utgifter från regeringen till kommissionen är ju väldigt tydlig.
Berit Högman (S):
I våra budgetalternativ finns inte nedskärningen på regionala högskolor och universitet. I våra budgetalternativ finns inte nedskärningen på komvux. Vi har en helt annan idé om vad det är som skapar kittet i samhället. I vår budget finns inte den politik som skapar dessa större klyftor. I hälften av landets kommuner ökar socialbidragen.
Det är inte sant att regeringens politik minskar klyftorna mellan stad och land. Det är faktiskt precis tvärtom. Jag skulle kunna rabbla fler siffror. Jag väljer dock att använda de sista sekunderna till att prata om framtiden. Det vore en välgärning om Maud Olofsson och hennes kolleger sade samma sak när det gäller EU:s strukturfonder och framtiden.
Det vore en välgärning omkring tydligheten som ändå kommer fram här att det viktigaste är de nya länderna. Med all sannolikhet är det mål 2 som ska betala priset sett ur vårt perspektiv.
Under denna strukturfondstid har inte mindre än 720 miljoner fallit ut som främjar Värmlands tillväxt. 44 procent av dessa kommer från EU. Återigen hjälper ingen skattesänkning i världen för privatpersoner mot det. Det handlar om att skapa det gemensamma och att ta det gemensamma ansvaret för tillväxt, för jobb, för sysselsättning.
Som förtroendevald och beslutsfattare måste man ha mod och kraft att tänka långsiktigt. Hur angelägen är egentligen regeringen att hitta breda politiska lösningar för framtiden när det gäller regionalpolitiken? Det kanske är lika dåligt som när det gäller skolan, energipolitiken eller arbetsmarknadspolitiken. Då vet vi det. Det är också det besked som värmlänningarna och alla väljarna har rätt att få.
Berit Högman (S):
Jag ber att få tacka för detta utomordentligt korta svar. Det är ett antal år som frågan om statligt stöd till större internationella evenemang har stötts och blötts.
Nu tryter tålamodet hos såväl idrottsrörelsen som de kommuner och städer som mycket väl skulle kunna ordna större internationella evenemang om staten ställde upp med någon form av ekonomisk garanti. Frågan har utretts och det finns konkreta förslag hur detta organisatoriskt skulle kunna fungera. Trots detta drar regeringen frågan i långbänk.
Det som innan valet basunerades ut från denna talarstol som den enklaste sak i världen, nämligen stöd för att göra Sverige mer känt i världen, verkar nu vara en svår nöt för den borgerliga regeringen att knäcka. För två år sedan hade ni till och med med detta om stora internationella evenemang i regeringsförklaringen. Nu händer absolut ingenting.
Sverige kommer naturligtvis aldrig att bli ett massturismland, men vi kan bli mycket bättre på det vi redan gör. Vi har stigit i rankningen från 17:e till 8:e plats enligt World Economic Forum, men det är då rakt inte statens förtjänst eftersom resurserna ligger tämligen still.
Det vi kan bli bättre på är såväl naturturismen som storstadsturismen och evenemangsturismen, men det gör sig inte självt. Genom att fokusera och vara tydliga med vad vi vill skulle vi kunna locka fler utländska investerare. Det ger ringar på vattnet. Genom att visa att detta är en växande näring med goda framtidsutsikter skulle fler skaffa sig en relevant utbildning.
Det skulle bli en attraktiv bransch att jobba i. Det ena ger det andra. Men, som sagt, det ger sig inte självt. Vad beror saktfärdigheten på? Vad är det vi väntar på?
Fråga Östersund, Göteborg, Riksidrottsförbundet, Friidrottsförbundet eller Skidskytteförbundet om de tycker att det behövs mer utredande av denna fråga! Jag tror att det är tredje gången näringsministern och jag har en interpellationsdebatt om besöksnäringen. Varje gång har jag fått svaret att det pågår en dialog.
Då blir min fråga: När ska dialogen övergå i konkret handling?
Berit Högman (S):
Absolut, det är jätteviktigt att vi gör rätt saker. Ett exempel på att inte göra rätt är att höja arbetsgivaravgiften för småföretag. De allra flesta företagen inom turismnäringen är väldigt små, särskilt inom naturturismen. Analyserandet och utredandet är väl det som har pågått i väldigt många år.
När man anger en ambition i regeringsförklaringen borde man ha kommit så långt och blivit så konkret att man kan gå över till handling. I vårt budgetalternativ finns medel anslagna såväl till mer marknadsstöd för Sverige som till garantin för stora internationella evenemang.
Vi socialdemokrater anslår sammanlagt 100 miljoner mer till utvecklingen av besöksnäringen - 50 miljoner till marknadsföringen och 50 miljoner som ett avstamp för stora internationella evenemang. Naturligtvis ska kommuner, regioner, företag och organisationer som samarbetspartner dra sitt strå till stacken. Men det har de gjort hela tiden tidigare.
Det är statens insatser som efterlyses. Med tanke på vilken framförhållning som krävs för att få ett EM eller ett VM eller kanske till och med ett OS är denna förhalning i frågan från regeringens sida förödande. Det är bara ett sätt för andra att komma före. Danmark har exempelvis utlyst 2009 som ett idrottsår.
I regeringens politik ser vi att kulturen tar stryk. Länsinstitutioner får slå igen till följd av att de inte får statliga bidrag. Idrottsrörelsen tar stryk. Våra gemensamma intressen och glädjeämnen får stå tillbaka för en strikt kall ekonomisk politik som är individualiserad och som inte syftar till att föra människor samman.
Vi vet att de stora idrottsliga arrangemangen skapar så mycket mer än ett antal goda affärer. Det sätter strålkastarljus på Sverige, det skapar glädje, det skapar sammanhållning och många andra positiva spiraler. Jag beklagar verkligen regeringens passivitet och ställer än en gång frågan: När får vi se konkret handling?
Berit Högman (S):
Det Maud Olofsson sade i sitt senaste inlägg måste ändå innebära att hon inte driver linjen om statliga garantier för arrangemang. Det var en hyllning till skattesänkningarna, det var en hyllning till alla andras initiativ, dock inte statens.
Min bild, som jag vet att jag delar med idrottsrörelsen och de kommuner och regioner som har velat arrangera eller som redan har arrangerat stora evenemang, är att det är statens tur att bidra med att ta en liten del av ansvaret för dessa större arrangemang.
Jag konstaterar att handlingen uteblir också i den här frågan, vilket jag beklagar.
Berit Högman (S):
Jag ber att få tacka för det svar jag har fått. För första gången på tio år minskar andelen kvinnor i styrelserna för de börsnoterade företagen. Sedan förra året har andelen kvinnor i styrelserna minskat med nästan 2 procent, detta enligt en uträkning från Andra AP-fonden. Även Folksam har kommit fram till liknande siffror. Den strukturella diskrimineringen av kvinnor i näringslivet fortsätter.
Djupt inrotade traditioner och värderingar är ofta skälet. Det är ju inte så att kvinnor har lägre kompetens, utbildning eller kortare arbetslivserfarenhet. Tvärtom har kvinnor i större utsträckning i skolan höga betyg, och de som kommer in i styrelserummen är mer välutbildade än de män som redan sitter där.
Aldrig förr har så många kvinnor skaffat sig en bra utbildning. Och inte beror det på införandet av hushållsnära tjänster. Allt detta vet jämställdhetsministern, och ändå väljer hon att stå med armarna i kors.
I svaret hänvisar regeringen just till införandet av hushållsnära tjänster som ett sätt att råda bot på det här. Regeringen anser alltså att den låga andelen kvinnor i styrelser för börsnoterade företag beror på att kvinnorna inte kan och vill därför att de måste vara hemma och städa.
Det är väl ett fullständigt horribelt synsätt. Att reducera frågan om kvinnors makt till att bara handla om hur man använder sin tid visar vilken grund och ytlig syn, ja, kanske egentligen vilket ointresse regeringen och jämställdhetsministern har för frågor som handlar om kvinnors rätt till makt och inflytande på samma villkor som männen.
Att påstå att hushållsnära tjänster är medicinen mot diagnosen ett ojämställt näringsliv är inte ens att försöka ändra på den könsmaktsordning som råder utan att göra detta till en fråga, ett problem, för kvinnor som ska lösas av andra kvinnor, dock med betydligt sämre betalt.
Tror verkligen statsrådet att detta är en fråga som löses av sig själv? Kan statsrådet ge något exempel på framgångar i jämställdhetsarbetet som skett av sig själva utan incitament i försäkringssystem, i lagstiftning eller med hjälp av andra styrinstrument?
Varför är inte regeringen beredd att använda de styrmedel som uppenbarligen står till buds för att råda bot på det här problemet? Varför i stället stillatigande se att vi tar steg tillbaka? Vi socialdemokrater står fast vid det mål vi tidigare drivit om att 40 procent av styrelseposterna bör innehas av kvinnor.
Det skulle innebära, enligt den utredning som Andra AP-fonden gjorde, att 463 platser borde gå till kvinnor i dessa företag om 40 procent ska uppnås. Det är inte alls omöjligt om viljan finns. 40 procent av alla nyutexaminerade civilingenjörer, ekonomer och jurister är kvinnor.
Lägg därtill viktiga kunskapsområden som exempelvis informatik, medicin och sociologi så är rekryteringsbasen stor, inte minst i en växande tjänstesektor. Vilken strategi och vilken målsättning har egentligen regeringen för att uppnå jämställdhet i näringslivet?