KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Arnholm (L):
Jag vill tacka min partivän Gunnar Andrén för att han åskådliggör vilken satsning som sker från Sveriges kommuners sida på förskolan. Sedan 2006 har antalet barn i förskolan ökat från i runda slängar 400 000 till 500 000 - detta samtidigt som mycket nöjda föräldrar är ännu nöjdare.
Nöjdhetssiffrorna har gått upp under den här perioden. Vi har höjt andelen förskollärare. Vi har en ny läroplan för förskolan som har tagits väl emot i verksamheterna och som också - det har man mätt - är mycket känd och uppskattad av föräldrarna. Det avsätts mer resurser per barn i förskolan nu än vad det gjorde 2006.
Förskolan har mycket som talar för sig, men av skäl som bland annat Gunnar Andrén pekar på finns det en press på kommunerna att göra grupperna för stora. Den oron delar jag verkligen. Man kan titta på hur det ser ut i Skolverkets statistik. Barngrupperna har varit lika stora i genomsnitt sedan i början av 90-talet, och personaltätheten har varit lika hög.
Men precis som Ibrahim Baylan påpekar har antalet stora grupper ökat på ett oroväckande sätt. Jag är ute och reser och besöker oerhört många förskolor. Ibland är de här grupperna, som är på 25, inte grupper, utan det är ett organisatoriskt sätt att tala om det. Detta går inte att säga. Det är det som är min och framför allt Skolverkets poäng.
Det går inte att ha en siffra och säga att det är den siffran som gäller. Det är de facto så att siffran 15 inte ens har blivit ett golv, utan den är någonting som inte har spelat speciellt stor roll. Jag vet inte hur det gick till när Ibrahim Baylan satt i Utbildningsdepartementet, men det är Skolverket som bestämmer vad det ska stå i deras föreskrifter. Jag har inte varit en del av detta.
Jag har fått förklarat för mig hur man från min myndighet har tänkt, och jag tycker att det är en mycket bra tanke. Det här går inte att säga, för 15 kan absolut vara en för stor grupp, men det kan också vara en större grupp än 15. Jag menar att när vi ska styra det här från statsmakternas sida är det mycket rimliga föreskrifter man nu har tagit fram. Huvudmannen måste göra en barnkonsekvensanalys.
Det är huvudmannens ansvar att barngrupperna har den storlek som skollagen föreskriver. Sedan ska vi ha en skolinspektion som följer upp att styrdokumenten följs. Därför kommer regeringen att avsätta särskilda medel för att Skolinspektionen ska kunna intensifiera arbetet. Det gäller de permanenta kontrollerna av förskolor.
Men det är också i en särskild satsning extra mycket medel för att man även ska kunna göra tillräckligt med stickprov. Därutöver, för att vi verkligen ska sätta ord och pengar på vår oro, tillförs det specialdestinerade bidraget för att man ska satsa på kvaliteten. Det räcker inte till allt, men ingenting kan räcka till allt.
Det här är en tydlig satsning på en väl fungerande verksamhet som måste vara lika väl fungerande över hela landet.
Maria Arnholm (L):
Jag kan börja med den sista frågan, Ibrahim Baylan: Nej, det är inte regeringens uppfattning. Jag tycker att det är en förmån i politiken att man kan ha ett samtal på det här viset. En ledamot kan berätta hur han ser det hela ur ett perspektiv - det kommunala. Det kan verkligen väcka en berättigad fråga eftersom Gunnar Andrén representerar Folkpartiet, som också finns i alliansregeringen. Jag kan alltså svara på detta: Nej, det är regeringens uppfattning.
Eftersom jag är lite ny i politiken kan jag inte förstå vad det är som gör att Ibrahim Baylan inte hör vad jag säger. Jag ska upprepa det en gång till. Jag vet inte hur det var när du satt i Utbildningsdepartementet. Men Skolverket gör sina rekommendationer, och sedan informerar de oss i efterhand om vad de har gjort. Då händer det ibland, till exempel i det här fallet, att statsrådet tycker att det är en bra tanke. Jag står fast vid detta.
Jag tror - och det är därför jag tycker att det är en bra tanke - att om man har rekommendationer som man kan få möjlighet att implementera ordentligt och som kräver en barnkonsekvensanalys kan man parallellt med detta öka Skolinspektionens resurser och uppdrag att följa upp att detta blir av. Dessutom inför man ett stimulansbidrag på 125 miljoner.
Jag har inte hört - jag kanske har missat det - vad Ibrahim Baylan och Socialdemokraterna föreslår i stället. Men vi har finansierat 125 miljoner som vi vill satsa på detta. Mitt svar på den första frågan är att jag tror att allt detta kan samverka till att barngrupperna i längden blir mindre.
Maria Arnholm (L):
Jag har svårt att förstå vad som är oklart i mitt svar, Ibrahim Baylan. Jag har fått information av Anna Ekström om hur Skolverket har utformat rekommendationerna när de var utformade.
Jag har stor respekt för att man måste resonera om sådant som Gunnar Andrén och Kristdemokraterna har lyft fram: Vi har en minskande självfinansieringsgrad på grund av att vi inte har indexerat maxtaxan. Samtidigt måste man i den andra vågskålen lägga det bekymmer det innebär för redan hårt pressade barnfamiljer om man skulle höja de avgifter som de nu betalar.
I denna avvägning har regeringen tagit ställning för att inte indexreglera maxtaxorna. Jag tycker att det var kul att få stå här och prata om en fråga som jag verkligen brinner för. Svensk förskola, fru talman, är ett av flaggskeppen i det som vi har utvecklat i Sverige tillsammans.
Den går på export, den är en förebild och den är något att drömma om för kvinnor och män och föräldrar runt om i hela världen - också i närliggande länder. Jag är stolt över att vara minister över förskolan, och jag känner mig övertygad om att med de 650 miljoner vi nu satsar på alltifrån 25 procent fler förskollärarplatser i utbildningarna till en skarpare kontroll från Skolinspektionen kommer att göra den ännu bättre.
Maria Arnholm (L):
Jag tycker att jag både som jämställdhetsminister och som folkpartist har en rätt konsekvent hållning i dessa frågor och att jag är rätt tydlig. Jag tycker att kvotering är en utomordentligt bra metod.
Det tycker jag att regeringen har visat när man har använt sitt ägande i de statliga bolagen till att få 50-50 i styrelser och nu är på väg mot det när det gäller ordförande, och nu tittar man på vd:ar och har ägardirektiv när det gäller ledningsgrupperna. De har inte funkat lika väl i de kommunala bolag som vi tillsammans på olika sätt är ansvariga för. Där har kvoteringen som metod inte haft sitt totala genomslag.
Det har den däremot i de flesta av den här kammarens partier och i alla de partier som är närvarande i salen just nu. Också i fackförbund, i idrottsorganisationer, i civilsamhällsorganisationer och i företag är kvotering en jättebra metod. Det finns många företag som använder kvotering för att öka mångfalden redan i dag.
Jag är också konsekvent i att jag tycker att kvotering ska vara en självvald metod. Jag tror att det funkar bäst när det kommer inifrån. Därför har jag sedan jag blev jämställdhetsminister på alla frågor svarat just att jag är mycket principiellt tveksam till att införa lagstiftad kvotering i börsbolagens styrelser.
Sedan har jag också sagt att det finns en gräns för hur länge man kan vänta på att de stora bolagen lever som de säger att de lär och tar sitt ansvar.
Då tycker jag att det är jättebra att göra det som Ann-Charlotte Hammar Johnsson pekar på, nämligen att vi ska dela med oss av det som vi har funnit när vi jobbar med vårt valberedningsarbete och det som vi har lärt oss av att tvingas söka efter kompetens på ett bredare sätt.
Vi har fört samtal både om detta och om vilket ansvar vi anser att de stora bolagen har i dessa frågor. Om det ger resultat eller inte, Eva-Lena Jansson, det återstår att se under denna bolagsstämmeperiod.
Maria Arnholm (L):
Nej, jag är inte intresserad av kvoteringslagstiftning, Eva-Lena Jansson. Jag är intresserad av kvotering som arbetsmetod, och jag tycker att Boriana Åbergs exempel från LO visar på samma svårighet jag tycker att det är att tala om för män och kvinnor som startar och driver företag hur de ska styra och leda dem. Det är min principiella invändning, och den kvarstår jag vid.
Jag har dock ett slut på mitt tålamod. Jag följer med stort intresse och har mycket kontakter med Rättviseförmedlingen och Allbrightstiftelsen, som jobbar mycket med att kartlägga, upplysa och berätta om hur företagen sköter sig. Jag följer projektet Battle of the numbers, där tio av Sveriges viktigaste företag har engagerat sig i de här frågorna.
Det pågår alltså en massa arbete som jag tycker att det är värt att följa och stötta, och regeringens - ursprungligen Maud Olofssons - projekt om styrelsekraft är bara ett exempel på det. Jag tror att vi alla är överens om att det inte är kompetens som fattas utan att det handlar om strukturer - män väljer män, precis som Eva-Lena Jansson säger. Frågan är vilken metod för att ändra på det man tycker är den bästa.
Jag tycker ändå att man kan använda Norge som exempel på att en kvoteringslagstiftning är möjlig. Det har inte blivit sämre i Norge.
Jag tycker att det också är något att hålla i minnet när jag säger att jag som folkpartist är beredd att komma med förslag om en kvoteringslagstiftning om det inte sker substantiella förbättringar under den här bolagsstämmoperioden.
För att även svara på frågan om jämställdhetskunskapen tror jag att alla ledningsorganisationer och alla företag mår bra av jämställdhetsutbildning och av att jobba med jämställdhetsintegrering. Jag tror också att vi kan säga att vi såväl i våra partier, organ och riksdagsgrupper som i regeringen tar alla steg i den riktningen.
Alldeles nyligen har Regeringskansliet publicerat en liten skrift som heter Jämställdhet - hela regeringens ansvar , där alla ministrar berättar om sitt jämställdhetsarbete under de här två mandatperioderna. Det är ett led i arbetet med att det inte bara ska vara en speciellt ansvarig, utan alla ska jobba med jämställdhet - från en allt högre kunskapsnivå.
Maria Arnholm (L):
Jag var på väg att säga att jag till skillnad från Eva-Lena Jansson tycker att det är viktigt med jämställdhet också i fackföreningsrörelsen, men det är klart att Eva-Lena Jansson också tycker det. Som Eva-Lena Jansson nu uttryckte sig lät det dock som att det är viktigare att politiken ingriper i vissa bolag.
Det är klart att det i ett jämställt och rättvist samhälle är viktigt att alla makteliter - också de stora organisationerna på arbetsmarknaden - i sina egna medlemsled återspeglar hur det ser ut i befolkningen.
För mig är det en fråga om val av metod, där jag står fast vid uppfattningen att det är tveksamt och dåligt att gå in och styra hur självständiga organisationer och företag ska ledas. Jag står dock även fast vid mina uttalanden om att jag är beredd att återkomma med förslag om kvotering till börsbolagens styrelser om det inte händer någonting substantiellt under den här bolagsstämmoperioden.
Maria Arnholm (L):
Mats Pertoft har frågat mig om hur jag avser att säkerställa att det finns tillräckligt många studieplatser inom ramen för yrkeshögskolan. Sedan den borgerliga regeringen tillträdde 2006 har kraftiga förstärkningar skett inom den dåvarande kvalificerade yrkesutbildningen och yrkeshögskolan. Det handlar både om permanenta höjningar och tillfälliga satsningar för att möta den svaga konjunkturutvecklingen.
Genom dessa beslut beräknas det 2014 finns 28 000 årsplatser i yrkeshögskolan. Det är en ökning med 10 000 årsplatser jämfört med den kvalificerade yrkesutbildningen 2006. Mats Pertoft hänvisar till att det finns ett antal utbildningsanordnare som länge bedrivit utbildningsverksamhet inom ramen för yrkeshögskolan men som i år fått besked om att deras ansökningar inte har godkänts.
Jag vill därför påpeka att syftet med yrkeshögskolan är att den ska erbjuda utbildningar utifrån vad som efterfrågas på arbetsmarknaden. Det innebär att även utbildningar med god kvalitet kan få avslag om andra utbildningar med god kvalitet bedöms som mer angelägna. Myndigheten för yrkeshögskolan har till uppgift att med stöd av analyser och kontakter med branscher göra denna avvägning.
Jag har stor tilltro till att myndigheten utför denna uppgift på ett ändamålsenligt sätt. Bland annat därför är det min och regeringens övertygelse att yrkeshögskolan fortsatt är och kommer att vara en attraktiv utbildningsform för såväl studerande som företag som efterfrågar kvalificerad yrkeskompetens.
Maria Arnholm (L):
Tack, Mats Pertoft, för en viktig och angelägen fråga! Man kan ju definiera misslyckanden på olika sätt. Myndigheten för yrkeshögskolan fördelar nu 10 000 fler platser än vad som var fallet 2006, när alliansregeringen tillträdde. Mot 18 000 platser då ska vi ställa 28 000 platser nu.
Det är ett uttryck för att Myndigheten för yrkeshögskolan har blivit en väldigt lyckad satsning. Den bygger på att vi utbildar för jobb.
Jag kan försäkra Mats Pertoft att jag träffar företagare och representanter för regioner och kommuner som alla är väldigt bekymrade över att de inte får de platser de känner att de behöver. Det är ett uttryck för hur yrkeshögskolan var menad att fungera att alla inte får.
Det är arbetsmarknadens behov som ska styra, och utifrån det kommer det alltid att vara några som är besvikna. Det ingår i utbildningsformens konstruktion. Jag har svårt att se hur det annars skulle kunna se ut. Jag känner mig frustrerad över att det inte finns ännu mer resurser.
Trots att alliansregeringen satsar 6 miljarder mer på vuxenutbildning än företrädarna gjorde skulle det såklart vara fantastiskt om vi hade ännu mer resurser. Men givet de resurser vi har, har vi gjort en mycket kraftig utbyggnad, och jag är väldigt stolt över yrkeshögskolan. Jag vill gärna tillägga att det naturligtvis finns en lång rad barnsjukdomar som inte i första hand har att göra med resurstillgången.
Det handlar snarare om hur man förhåller sig till utbildningar som är dyra att investera i, som det kostar mycket att bygga upp. Hur ska man få utbildningsanordnare att våga satsa på dem? Hur gör man med yrken som till exempel tandsköterskeyrket, där det finns en ständig efterfrågan? Dessa och en lång rad andra frågor håller vi nu på att titta på inom Utbildningsdepartementet. En del resultat kommer redan i sommar.
En del kommer snarare framåt vintern och våren. Och jag ser framför mig hur vi ska fortsätta att utveckla Myndigheten för yrkeshögskolan och dessa viktiga utbildningar.
Maria Arnholm (L):
Nu ska jag vara riktigt ärlig och säga att jag inte riktigt förstår vad Mats Pertoft menar. Mats Pertoft tar upp tre utbildningar. Dessa utbildningsanordnare har inte beviljats att nu leverera utbildningar. De kan omöjligt ha fått avslag för att myndigheten är emot karriärbyten. Jag vill nog påstå att hela den svenska vuxenutbildningen handlar om karriärbyten.
Det är därför vi har en historiskt stor satsning på vuxenutbildning, på vuxengymnasium, på yrkesvux och på lärlingsvux. Det är en historiskt stor satsning på den här typen av yrkeshögskoleutbildning. Det är lite svårt att jämföra med något annat än med hur det var förut. Jag kan hålla med om att det vore bättre om man slapp det, men det är ur det man har presterat som man kan hämta sin legitimitet.
Vi satsar också 3,6 miljarder varje år på folkbildning för att människor i Sverige ska få en andra och en tredje chans. Jag vill nog hävda att det svenska utbildningsväsendet och inte minst vuxenutbildning och folkbildning bygger just på karriärbyten. Och det är kanske en av de saker, förutom världens bästa förskola, som verkligen särskiljer Sverige från många andra länder. Därför vore jag tacksam för ett litet förtydligande på den här punkten.
Maria Arnholm (L):
Som jag sade i mitt svar har jag stort förtroende för Myndigheten för yrkeshögskolan. Låt oss vid tillfälle reda ut vad det är som har stått i de här avslagen, för jag har väldigt svårt att tänka mig att man formulerar sig på det sättet. Tvärtom har man från myndighetens sida uppmärksammat att det ibland är svårt att göra tillräckligt mycket för att hjälpa dem som inte kommer från sektorn.
I den interna utredning som jag berättade om, som vi gör på departementet, tittar vi lite på: Hur skulle man inom ramen för yrkeshögskolan ännu bättre kunna rusta dem som inte kommer från rätt bransch, med ett tekniskt basår eller något sådant, som man har på högskolor och universitet? De ägnar sig i dag åt att faktiskt hjälpa till att stärka studenterna inför deras utbildning.
Enligt det jag vet, och som jag ser på saken, är det en mycket stark strävan för Myndigheten för yrkeshögskolan och för annan vuxenutbildning i Sverige att vara ett stöd när det gäller karriärbyten. På den punkten är vi överens, och jag hoppas att vi ska kunna reda ut de här frågetecknen. Tack för en möjlighet att diskutera en viktig och angelägen fråga!
Maria Arnholm (L):
Patrik Björck har frågat mig om hur jag tänker följa upp och utvärdera att jämställdhetsintegreringen verkligen genomsyrar regeringens arbete. Regeringen ger årligen Statistiska centralbyrån i uppdrag att följa upp hur jämställdhetsperspektivet beaktas i propositioner, skrivelser, kommittédirektiv och i regeringens styrning av myndigheter. Förra veckan redovisade SCB resultatet av den senaste uppföljningen.
Även i år kommer det att användas som ett underlag i den dialog jag och mina medarbetare för med departementen och som syftar till att kontinuerligt förbättra och utveckla arbetet med jämställdhetsintegrering i Regeringskansliet. Det är ett vardagligt och viktigt arbete som bland annat innebär att man tar fram och analyserar könsuppdelad statistik och bedömer konsekvenser ur ett jämställdhetsperspektiv.
I skriften Jämställdhet - Hela regeringens ansvar presenteras exempel på vad statsråden gör för att jämställdheten inom deras olika ansvarsområden ska utvecklas. Det uppföljningssystem för jämställdhetspolitiken som presenterades i budgetpropositionen för 2014 är ett annat exempel på hur regeringen följer upp och mäter utvecklingen.
Sedan tidigare analyseras utvecklingen av den ekonomiska jämställdheten i en bilaga till finansplanen. Från och med 2015 kommer 25 indikatorer kopplade till de fyra delmålen i jämställdhetspolitiken att årligen följas upp i budgetpropositionen. Till detta ska läggas att regeringen häromveckan beslutade att tillsätta en utredning om jämställdhetsutvecklingen och om jämställdhetspolitikens genomförande och effektivitet.
Utredningen ska lämna sina förslag i augusti 2015. Den svenska jämställdheten mäts även av olika internationella organisationer där val av indikatorer och hur de viktas kan skilja sig åt. Global Gender Gap Report, som ges ut av World Economic Forum, placerar Sverige på fjärde plats efter bland annat Finland. Den främsta förklaringen till det är att Sverige aldrig har haft en kvinnlig regeringschef.
Enligt Gender Equality Index, som administreras av European Institute for Gender Equality, placeras Sverige i topp bland EU-länder, det vill säga före Finland, när det gäller jämställdhet. Jag håller med Patrik Björck om att jämställdhetsintegrering är en kraftfull strategi för att uppnå de jämställdhetspolitiska målen.
För att nå framgång med strategin krävs resurser, varför regeringen sammanlagt har satsat över 2 miljarder kronor på olika jämställdhetsinsatser sedan 2007. En kontinuerlig och transparent uppföljning är avgörande för att veta om resurserna fördelas på rätt insatser, hitta förbättringsområden och höja ambitionsnivån.
Den systematiska uppföljning som regeringen har inrättat och som jag här redovisat ger underlag för mig att fortsätta följa uppnådda effekter och resultat av regeringens arbete med jämställdhetsintegrering.
Maria Arnholm (L):
Tack, Patrik Björck, för en intressant och viktig fråga och tack, Ann-Christin Ahlberg, för att du också vill vara med i debatten. Jag lovar att jag inte ska tala om vad du, Ann-Christin Ahlberg, vet och tycker utan tala om vad jag vet och tycker.
Det är tio gånger mer per år än vad den föregående socialdemokratiska regeringen satsade. Jag vet inte om jag ska tolka Ann-Christin Ahlbergs "så kallade" som att det här är någonting som inte kommer att fortgå om det blir ett regeringsskifte i höst.
Att jobba med jämställdhetsintegrering och på allvar avsätta resurser för att alla som jobbar i den offentliga sektorn i Sverige ska jobba med genusglasögon kan väl inte vara någonting som är "så kallat" utan någonting som får väl plats i en rimlig och bra jämställdhetspolitik. Patrik Björck tar upp tre frågor: vårdnadsbidraget, lönekartläggningar och jobbskatteavdraget.
När det gäller vårdnadsbidraget är det ingen hemlighet att detta är en fråga där det finns olika uppfattningar inom Alliansen. Om det blir regeringsskifte till hösten kommer Patrik Björck att få erfara att ska man gå ihop några stycken får man ge och ta. När det gäller vårdnadsbidraget är jag, Göran Hägglund och Patrik Björck överens om att det inte är någon jämställdhetsreform.
Det är ett familjepolitiskt stöd, som i dagsläget är infört i ungefär en tredjedel av Sveriges kommuner, och i de drygt 100 kommunerna är det 4,7 procent av barnen som tar emot vårdnadsbidrag. Därför menar jag att det är svårt att se att detta i dag har en avgörande effekt på hur jämställdheten ser ut i Sverige.
Något som jag tror har drabbat jämställdheten hårdare är ändring i möjligheten att ta ut föräldraförsäkring ända tills barnet fyller åtta år. En förändring som har gjorts i kammaren är att man numera måste ta ut huvuddelen av dagarna innan barnet fyller fyra år. Det tror jag får betydande effekter på jämställdheten. När det gäller lönekartläggning kan jag svara på frågan varför man gjorde det man gjorde.
Det var i en ambition att minska krånglet, inte minst för mindre företag. Det är en ambition som jag delar, och jag förstår varför man gjorde det. Men jag tror att det var olyckligt. Det är därför vi från regeringen har gett en särskild utredare i uppdrag att se om det var ett klokt förslag och hur vi ska gå vidare. Resultatet av utredningen kommer vi att få ta emot under hösten.
Vi har visat att vi tror på lönekartläggning genom att ge Diskrimineringsombudsmannen särskilda medel för att titta på det, som med stor framgång bedriver det arbetet. Lönekartläggning finns alltså. Avslutningsvis kort om jobbskatteavdraget: Jobbskatteavdraget har bidragit till att fler kvinnor än någonsin jobbar längre än någonsin, och det tycker jag är en viktig jämställdhetsreform.