Anders Borg (M):
Monica Green återkommer till temat säga och göra. Det är ett bra tema. Vilka stater är det som erbjuder människorna stabila villkor, sammanpressad inkomstfördelning, låg fattigdomsrisk, högkvalitativa välfärdstjänster och en stabil ekonomisk miljö? Jag vill tacka Lars Johansson för att han kom in i debatten.
Det gav mig anledning att ta fram den här inkomstspridningslistan från OECD och där göra noteringen att det är Danmark, det är Sverige, det är Finland och det är Holland. Det är länder som nu inte ska skära ned och sanera. Det är länder som har liten inkomstspridning, som har klarat arbetsmarknaden bättre i krisen och som kan ha en trygg välfärd därför att man upprätthåller arbetslinjen, därför att det är regeringar med samma inriktning som den i Sverige som sköter de länderna.
Vi har andra länder i Europa med större ekonomiska skillnader, Portugal, Spanien, Storbritannien och Grekland. Där kommer vi nu att få se vad som kommer att hända, med drakoniska nedskärningar av välfärdssystemen, dramatiska skattehöjningar, social spänning och oro.
Det blir resultatet när man tappar greppet om de offentliga finanserna, när man inte kan föra en ansvarsfull ekonomisk politik därför att man har lyssnat på dem som ständigt ropar för lite och för sent. Säga och göra är ett väldigt bra tema. Det ska vi uppehålla oss vid. Socialdemokraterna ökade inkomstspridningen med 20 procent under den tid de satt i regeringsställning.
Förmögenhetskoncentrationen ökade med 20 procent. Det är viktiga fakta i en diskussion om inkomstspridning. Man kan fråga sig vad som är mål och medel här. Är inkomstspridningen medlet för Socialdemokraternas ambition att öka förmögenhetskoncentrationen? Är det det som är mål och medel här? Hur hänger det ihop? All politik har fördelningskonsekvenser. All politik kan analyseras utifrån fördelning. Låt oss göra det med kilometerskatten. Jag råkade åka förbi Braviken hemma i Norrköping häromdagen.
De säljer tidningspapper därifrån. Det är en bransch som tappar ungefär 10 procent per år. För oss i Norrköping är det en central och avgörande bransch. Därifrån går det bilar i långtransport. De får 150 000-200 000 kronor i ökade årskostnader. Det kan inte kompenseras med några 54 000 i sänkt arbetsgivaravgift på lönesumman. Det är hundratusentals kronor som man höjer kostnaderna med.
Braviken kan inte gå till sina tidningar i Spanien eller i England och säga att de behöver mer betalt därför att de har fått en socialdemokratisk regering som tänker bygga ut bidragssystemen: Kan ni betala? We have something that we call kilometerskatt. Tidningarna kommer att säga: Tack och hej. Vi går någon annanstans och handlar. Det här kommer att tas på sysselsättningen i pappersindustrin. Det här kommer att tas på sysselsättningen i hela skogsindustrin.
Holmen kommer att pressa över detta på sina leverantörer, det vill säga de killar som står i skogen med skogsmaskinerna och röjer. Det är de som får bära kilometerskatten. Det är därför den har så regressiva fördelningskonsekvenser. Det här vet vi; det visar utredningarna. Det är fråga om vad man säger och vad man gör. Monica Green nämner en sänkning av arbetsgivaravgifterna.
Låt oss se på företaget med 20 anställda under 26 år. De får en arbetsgivaravgiftshöjning på mellan 600 000 och 800 000. Låt oss hoppas att de inte har några transportbehov. Annars är det fråga om 600 000-800 000. Då säger Monica Green att de får en generös kompensation på 54 000.
Vi vet vad som händer om företagen får så kraftiga kostnadsökningar. Det motsvarar en extra avtalsrörelse. Det blir kostnadshöjningar och färre sysselsatta. Alla människor som har arbetat i ett företag vet att om kostnaderna höjs måste de tas ut någonstans - antingen på priserna eller på andra kostnader.