KBLab/rixvox huggingface dataset:
Erik Ottoson (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Detta med frekvenser och frekvensspektrum är en tekniskt hyggligt komplicerad fråga. För att tydliggöra varför detta är viktigt vill jag berätta att olika frekvenser lämpar sig olika bra för olika användningsområden. Vissa frekvenser är bra på att föra radiovågor över långa avstånd.
Andra frekvenser är bättre på att ta sig genom strukturer som byggnader. Olika frekvenser har också lite olika förutsättningar när det gäller att överföra stora mängder information och data. 700-megahertzbandet är väldigt värdefullt.
Det möjliggör överföring av stora mängder data, och det möjliggör väldigt högkvalitativ tjänst till slutkund. Därför är frågan om auktionen på detta frekvensband väldigt viktig, framför allt för slutkunderna.
Detta är troligen det band man kommer att använda för att etablera 5G-telefoni, alltså dataöverföring som vida överstiger det vi i dag kallar för 4G-bandet. Det är hisnande mängder data som kommer att kunna överföras till slutkund på det här viset. Därför är detta oerhört viktigt.
Jag har full förståelse för att statsrådet inte går in i den enskilda auktionen för att se till att detaljerna - skruvarna och muttrarna i auktionen - ser ut precis som man skulle önska sig. Jag har också full förståelse för att Post- och telestyrelsen har ett generellt uppdrag att se till konkurrenssituationen på telekommarknaden.
Jag har dock gjort en liten efterforskning och tittat i regleringsbrevet för Post- och telestyrelsen. Jag kunde där inte hitta något direktiv från regeringen om att man ska beakta konkurrenssituationen på telekommarknaden. Jag tror att det finns skäl att även från vår sida vara lite självkritiska och att statsrådet bör beakta detta vid skrivningen av framtida regleringsbrev.
Även om man beaktar användningen av andra frekvensband när man ska göra nya auktioner innebär detta inte att det på det stora hela blir rättvist.
Det kan vara god konkurrens i andra frekvensband som inte alls är lika attraktiva som 700-megahertzbandet, och om man då säger att konkurrensen i etern är god innebär det inte att vi har lyckats skapa en god konkurrenssituation som levererar en bra, billig och effektiv tjänst till slutkund i detta väldigt intressanta band.
Det kommer ju att bli den nya 5G-tekniken som kommer att dominera 700-bandet, och då kommer det att vara väldigt attraktivt, och om man ska pressa priset på denna nya tjänst krävs det att det finns fler än en eller två operatörer som tillhandahåller den.
Som auktionen i dag är utformad garanteras, om jag har förstått saken rätt, inte fler än två operatörer i detta frekvensband och i förlängningen i 5G-tekniken. Det kan få väldigt snedvridande effekter på marknaden. Även om jag förstår statsrådets situation och att han inte vill gå in i den enskilda auktionen vill jag ändå inskärpa allvaret i detta.
Finns det något i regleringsbrev eller andra styrsystem som statsrådet kan tänka sig att tillämpa här?
Erik Ottoson (M):
Tack, statsrådet, för det villiga följdsvaret! Det finns några konkreta saker som bör adresseras. Vi kan titta på auktionen som gällde 800-bandet, alltså det frekvensband som ligger i anslutning till 700-bandet och delar många av de tekniska egenskaper som 700bandet har.
Den auktionen, som redan är genomförd på ett föredömligt sätt, var utformad på ett sådant sätt att det garanterades att åtminstone tre operatörer fick tillgång till någon del av frekvensbandet. Som statsrådet beskriver är detta en auktion som man har tittat på från andra länder och som har fått mycket beröm.
Många har sett på den med avund, liksom på Post- och telestyrelsens arbete med en konkurrensneutral telemarknad i Sverige. Vi är en förebild för många här, och den positionen måste vi slå vakt om.
Nu har man gått från att i auktionen om 800-bandet garantera tilldelning till tre operatörer till att nu endast garantera tilldelning till två operatörer. Då har man möjligen tagit ett steg tillbaka.
Om jag är korrekt underrättad innebär detta att en väldigt köpstark operatör kan få en väldigt stor andel av bandet utan något täckningskrav för den delen.
Och den andra operatören får en mycket mindre del av frekvensbandet, men hela den del man får sig tilldelad efter en sådan auktion är belagd med frekvenskrav - av den anledningen är det kanske också ett lägre pris.
I värsta fall har vi då en operatör som har en väldigt stor del med väldigt fördelaktiga villkor, till ett högt pris som den köpstarka operatören har råd att betala, som den sedan styckevis och delt möjligen kan sälja vidare i andra hand till andra operatörer. Sedan har vi en aktör som inte har samma köpkraft men som däremot beläggs med ett väldigt stort ansvar att ordna täckning i vårt avlånga och glest befolkade land.
Det här är möjligen ett orosmoln. Har man en leverantör har man ett monopol. Har man två har man möjligen ett oligopol. Har man tre har man någonting som börjar likna en marknad. I det här fallet garanterar man ju inte någonting som börjar likna en marknad utan någonting som gränsar till ett oligopol. Det är i detta som oron från min sida, efter att ha talat med operatörer på marknaden, ligger.
Det är självfallet inte så att 700-megahertzbandet är allena saliggörande för telekommarknaden och för 5G-nätet, men det är en väldigt viktig beståndsdel. Det är därför som det är viktigt att jag och statsrådet har den här diskussionen. Det har anförts olika synpunkter från aktörer på marknaden om hur det här skulle kunna göras bättre.
Man använder framför allt auktionen som var kring 800-megahertzbandet som en bra förebild. Därför kan man möjligen beklaga att det vad gäller auktionen av 700-megahertzbandet har tagits ett steg tillbaka och att det inte garanteras samma fria och öppna konkurrens. Det finns nämligen inget egenvärde i att ha få aktörer. Däremot finns det ett egenvärde i att kanske ha något fler aktörer.
Därför vore det kanske bra om man signalerade i någon form av regleringsbrev, kanske ett kompletterande regleringsbrev, att konkurrenssituationen i frekvensbanden är avgörande för en god sluttjänst till kund.
Erik Ottoson (M):
Statsrådet! Det är mycket riktigt att det ur ett konkurrensperspektiv kanske vore än bättre, som sagt, att garantera fler än tre tilldelning inom ett sådant här värdefullt band. Det är lite grann detta jag vill åt.
Som statsrådet är inne på finns det inget egenvärde i att i strukturen på auktionen tillåta ens möjligheten till ett så pass negativt utfall som jag tidigare beskrev, så som det faktiskt ser ut nu.
Har man för avsikt att se till att konkurrenssituationen är den absolut bästa är det nog en bättre väg framåt att ha ganska många olika operatörer inom samma frekvensutrymme, så som är tekniskt lämpligt. Blir det för uppdelat får man ju också problem med frekvenstilldelningen och hur man på bästa sätt löser detta tekniskt. Det kan skapa tekniska problem också.
Men vi ligger långt ifrån detta i nuläget. Det man också ska komma ihåg är att Post- och telestyrelsen inte bara har konkurrensen för ögonen. Det finns också ett behov av att få ut ordentligt med pengar för, så att säga, själva frekvensbanden. Man har ett intresse av att få så bra bud som möjligt.
Attraktiviteten i detta ligger då i att operatören ska kunna tillgodose sina egna behov av frekvens, men det handlar också om möjligheten att trycka ut andra operatörer på marknaden. Precis utifrån det resonemang som statsrådet själv anförde kring marknadsmässigheten i detta finns det en konkurrensfördel i att köpa band som man inte använder och som dessutom inte kan användas av någon annan.
På det viset kan man stärka sin konkurrenssituation. Det här är självfallet någonting som vi vill undvika. Därför tror jag att det finns skäl att i regleringsbrevet skriva in ett krav på att säkra konkurrensen på telemarknaden.
Erik Ottoson (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Statsrådet och jag har diskuterat frågan tidigare, och jag kan förvarna, fru talman, om att vi icke heller i dag kommer att vara överens.
Frågan om så kallade kommunala gratis wifi innehåller en viss teknisk komplexitet vad gäller dels hur marknader fungerar, dels hur den digitala tekniken för distribution av internettjänster fungerar. Men den är principiellt viktig för att vi ska ha en effektiv utbyggnad av bredband i det här landet.
Den är också principiellt viktig för att se till att vi har en god täckning även i de delar av landet som inte direkt kan anses vara centrala. Fru talman! Jag ska vara tydlig med vad det egentligen gäller.
Om en stad eller kommun väljer att i för stor utsträckning tillhandahålla en gratis wifi-tjänst slår det undan benen på dem som i dag tillhandahåller motsvarande sortens tjänst på kommersiell nivå. Det är när vi till exempel använder våra smarta mobiltelefoner och via telenätet kopplar upp oss till internet.
Innerstaden och storstäderna är i det här läget en stor kassako som möjliggör att vi utan att tillskjuta statliga medel eller skattemedel har möjlighet att få en bättre täckning även utanför storstadsområdena. Storstäderna bidrar på det viset till att vi får en icke-skattesubventionerad utbyggnad även utanför storstäderna.
Det ironiska är möjligtvis att när man i storstäder väljer att göra den här formen av wifi-nät får det konsekvensen att vi behöver lägga mer pengar på utbyggd bredbandsinfrastruktur såväl fiberbunden som trådlös även på landsbygden.
Efter den ganska konstruktiva diskussion som jag och statsrådet hade senast vi diskuterade frågan hade man kunnat hoppas att man från regeringens sida ville tillgripa de styrsignaler man har möjlighet att använda sig av. Det gäller att tydliggöra vad som gäller.
Konkurrensverket har inte valt att säga att Helsingborgs stads agerande, som i den stora bilden är ganska relevant, är konkurrenssnedvridande. Men man säger samtidigt från Konkurrensverket att om det sker i en utökad omfattning kan det bli konkurrenssnedvridande.
Om man drar den slutsatsen, fru talman, är det inte ett långt steg att dra precis samma slutsats i styrsignalerna från regeringen. Men det säger statsrådet att han inte är beredd att göra. I bredbandsstrategin finns det förslag och vissa riktlinjer och råd om vilken sorts utbyggnad som är önskvärd för att göra det på ett effektivt och bra sätt. Fru talman!
Jag har i dag redogjort för, och andra aktörer på marknaden har redogjort för, de negativa konsekvenserna av ett gratis kommunalt wifi för utbyggnaden såväl i städer som på landsbygd. I samstämmighet med Konkurrensverket och dess slutsatser om Helsingborgs stad bör även regeringen kunna dra samma slutsats och förebygga slöseriet med skattepengar.
Det riskerar annars att infinna sig om man tvingar fram en utbyggnad som gör att Konkurrensverket sedan behöver ingripa.
Erik Ottoson (M):
Nu blev det invecklat. Statsrådet argumenterar bitvis mot sig själv. Han säger å ena sidan att det som skedde i Helsingborgs kommun inte föranledde någon anmärkning från Konkurrensverket. Därför borde vi inte oroa oss, och därför kan han inte göra någonting. Han säger å andra sidan - vilket också stämmer, och det är här det blir roligt - att anledningen till det var att Helsingborgs kommun inte hade gjort detta i tillräckligt stor omfattning.
Men då kan man ganska fort upptäcka att hans kollegor på andra sidan Riddarfjärden vill göra detta, i en oerhört mycket större omfattning. Man riskerar att plöja ned fantastiska mängder skattepengar i en utbyggnad av ett kommunalt wifi-nät, vilket definitivt kommer att rendera i synpunkter från Konkurrensverket - kan jag som riksdagsledamot kosta på mig att säga.
Det är såklart problematiskt, även för undertecknad. Det är också problematiskt att statsrådet säger att han inte kan gå in och styra de 290 kommunerna. Det är inte det jag ber om. Det vi talar om nu när det gäller bredbandsstrategin är råd som man utfärdar. De är inte tvingande för kommunerna. Det är råd som statsrådet har möjlighet att påverka inom ramen för sin tjänsteutövning. När statsrådet räknar upp vilka som ska vara en del i utvecklingen av detta räknar han upp Post- och telestyrelsen, Konkurrensverket och Sveriges Kommuner och Landsting.
Inte med ett ord nämns branschen, de som är väldigt viktiga att samarbeta med för att detta ska bli bra. Fru talman! Det är inte fråga om att ompröva Konkurrensverkets ställningstagande. Det handlar om att titta på mer än den första meningen i det de säger, alltså att om detta hade varit i större omfattning hade detta kunnat få konkurrenssnedvridande effekter.
Det är det statsrådet måste ta fasta på för att det här inte ska spåra ur.
Erik Ottoson (M):
Tack, statsrådet för svaret! Frågan om tyngre lastbilar är något som har varit lite av en pingpongmatch i politiken, där vi brukar beskylla varandra för att ha varit saktfärdiga. Nu ser det ut som att vi ändå verkar ha någon form av målbild i sikte vad gäller 74 ton - äntligen, får man väl då tillägga, herr talman.
Det som interpellationen är sprungen ur är ett samtal som jag hade tidigare i år med en ägare av ett sågverk i Norrbotten som beskrev för mig att man på ett ganska bra sätt skulle kunna skapa mer miljöeffektivitet och färre fossila utsläpp vid sina transporter om man fick öka effektiviteten i sin lastbilsverksamhet.
Jag började då nysta lite grann i det där och insåg ganska snabbt att en väldigt stor del av de lastbilstransporter vi har i det här landet går från punkt A till punkt B, fram och tillbaka, enligt en tydligt predefinierad rutt. Man talar då snarare om skytteltrafik än den generella trafik som jag tror att många tänker på när man tänker lastbilstransporter.
Den sortens trafik konkurrerar inte på något sätt med järnvägen, eftersom det inte är helt ovanligt att den här sortens trafik går från en industrianläggning till en järnvägsstation för omlastning och sedan vidare på järnväg vidare ut i landet eller till exempel till hamn för omlastning för att gå vidare med sjöfart.
Jag skulle önska att statsrådet utvecklade lite grann sina tankar och regeringens ställningstaganden i frågan om att tillåta ännu tyngre fordon, kanske inte generellt på den svenska järnvägen men att eventuellt ha någon form av tillståndsprocess för specifika sträckor och speciella syften på de sträckorna, så att vi på ett bättre sätt kan använda den lastbilstrafik som vi trots allt måste ha.
Det finns inte järnväg överallt i det här landet. Det finns stora delar av landet som inte har den järnvägstillgång som vi är bortskämda med i storstadsregionerna.
Under alla omständigheter är det väldigt få industrier som har spår hela vägen in till industriområdet och därför inte behöver några lastbilstransporter från produktion till vidaretransport med järnväg eller, för den delen, via sjöfart.
Skulle det enligt regeringens sätt att se det vara tänkbart att skapa en tillståndsprocess för att ge detta tillstånd till näringsidkare och företag? Det skulle kunna bidra till att vi möter klimatmålen.
Erik Ottoson (M):
Tack, statsrådet, för det utvecklade svaret! Jag börjar med frågan om miljöpåverkan. Att reducera antalet fordon och att tillåta en tyngre last per fordon är i sig något som förbättrar förutsättningarna att sänka koldioxidutsläppen per transporterat ton eftersom du endast behöver ett fordon.
Självfallet blir det då en liten marginalökning per fordon, men du får en högre effektivitet i din transport om du har ett fordon som transporterar mer. Det här skapar inte bara mer effektivitet, utan det skapar också ett bättre personalutnyttjande.
I stället för att köra tre lastbilar som väger 60 ton kan du köra två lastbilar som väger 90 ton och därmed också reducera dina kostnader för underhåll och personal. Vad gäller slitaget på vägen och trafiksäkerheten är det avhängigt ekipagets konstruktion.
I kraft av regering som beslutar om förordningar har man ju möjlighet att ställa tekniska krav så att trafiksäkerheten tillgodoses och så att det inte blir mer slitage på vägarna än vad det hade varit annars.
Herr talman! Bromssträckor har att göra med mängden kontaktyta med vägen kontra vikten. Det har alltså med antalet hjul och hjulaxlar att göra och inte bara med vikten att göra. Det har även att göra med kvalitet på bromsar. Det är inte så att tyngre lastbilar per definition har en längre bromssträcka. Det är inte korrekt, enligt fysikens lagar.
Låt mig ställa frågan till statsrådet, som ändå verkar ha en hyggligt positiv inställning till detta, även om hon inte hoppar av lycka: Skulle man kunna tänka sig att inom ramen för en sådan här framtida verksamhet, om man nu är intresserad av vilka drivmedel fordonen går på, också ställa krav på vilken sorts drivmedel sådana här tunga lastbilar skulle behöva gå på?
Man får då kanske beskriva det här, i alla fall i ett inledande skede, som ett undantag från de vanliga reglerna som vi har för våra fordon och då kunna ställa ytterligare krav. Jag tror att det finns goda förutsättningar att ha en bra dialog med näringslivet i den här frågan, framför allt i de glesare delarna av vårt land. Jag är ganska säker på att den här typen av fordon skulle kunna innebära ökad effektivitet.
Sågverksägaren strax utanför Piteå som var ursprunget till interpellationen kunde bara genom att övergå till att köra lasten på 90tonslastbilar uppfylla hela sitt miljömål. Det är en stor effektivisering i både miljöhänseende och i företagsekonomiskt hänseende.
Min följdfråga till statsrådet blir då om hon skulle kunna tänka sig att skynda på processen. Det här försöket har pågått under en ganska lång tidsperiod. Om försöket får ett gott utfall, är hon då beredd att gå vidare med detta utan fördröjning?
Erik Ottoson (M):
Jag tackar statsrådet. Vi är ändå hyggligt överens om i Sveriges riksdag och i politiken rent generellt att varje transportslag ska bära sina egna kostnader. En del i en sådan här tillståndsprocess skulle kunna vara att gå igenom om bärigheten på den aktuella sträckan är så pass god att den tillåter så tunga fordon.
Gör den inte det är det inte orimligt att en sådan tillståndsprocess skulle utmynna i ett avslag eller i ett föreläggande om att det företag eller den grupp av företag som vill använda vägsträckan för den sortens fordon får vara med och investera i bärighetsförstärkningar på de vägar eller broar som är aktuella. Låt mig i mitt sista inlägg göra ett medskick till statsrådet.
Givet att man har en tillståndsprocess på detta vis för denna sorts fordon skulle broar som inte klarar 90-tonskravet men 60-tonskravet kunna användas eftersom de ska kunna klara av att två 60-tonsfordon möts på bron. 60 plus 60 är 120, vilket är mer än 90.
Om man då i tillståndet skulle villkora att endast ett fordon i taget får befinna sig på bron skulle det kunna fungera alldeles utmärkt, och vi skulle kunna använda vår infrastruktur utan ökade kostnader. Det är mitt medskick till statsrådet.
Jag hoppas att hon är villig att ta med sig detta och att vi tillsammans kan försöka driva på utvecklingen för att få en ännu mer effektiv lastbilstrafik på de platser där vi inte har sjöfart eller järnväg som kan ta dess plats.
Erik Ottoson (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Det är ett bra svar som beskriver att regeringen arbetar med dessa frågor. Låt mig utveckla det hela lite.
Öppna data är offentliga uppgifter som ska tillhandahållas i ett maskinavläsbart skick för att snabbt kunna bearbetas, genomsökas och användas. Därför är standardisering mycket viktigt.
Då blir det komplicerat när man har att göra med så många olika myndigheter, framför allt i Kommunsverige. Sveriges 290 kommuner har alla rådighet över sina offentliga handlingar och i vilket format de tillhandahålls.
I sitt svar beskriver statsrådet delvis hur man arbetar med detta, och det är självfallet välkommet. Han beskriver också det råd som har tillsatts av hans kollega Mehmet Kaplan i syfte att jobba med just digitalisering av det offentliga Sverige. Även det är ett lovvärt initiativ.
När jag talar med dem som är aktiva i denna fråga ute på fältet efterlyser de ledarskap. Regeringen har visat att man har intentionen att visa ledarskap i detta, men låt mig uppmuntra statsrådet att utnyttja ytterligare instrument för att visa ett ännu tydligare ledarskap.
Jag har i tidigare interpellationsdebatter med dels statsrådet, dels hans kollega Mehmet Kaplan efterlyst en tydlig, ledande exekutiv central funktion som har till uppgift att mer handfast samordna detta. Ett råd för samordning kan absolut ha sina fördelar, framför allt när man ska lirka med 290 bångstyriga kommuner.
Det finns också inom ramen för statsförvaltningen, där det finns en tydligare kommandostruktur, möjligheter att på ett väldigt tydligt sätt leda arbetet med detta och ställa tydliga krav på standardiseringar, i vilka dataformat det ska tillhandahållas eller åtminstone krav för interoperabilitet mellan olika system för att skapa dessa förutsättningar.
Jag skulle vilja trycka på någonting ytterligare i detta sammanhang. Det handlar inte bara om vad privata företag kan skapa för nya tjänster, som jag och statsrådet har diskuterat tidigare. Det handlar också om vilka ytterligare effektiviseringar utan kvalitetsförsämringar och snarare med kvalitetsförbättringar för den offentliga förvaltningen som det skulle kunna innebära.
För att exemplifiera detta har vi i dagsläget en situation där myndigheter byter information med varandra på ett väldigt omständligt vis. Det ska begäras från den enda myndigheten av den andra. Det ska sedan plockas fram, skickas över, och sedan ska det avläsas. Var det inte precis det man hade tänkt sig ska det skickas ytterligare en ny begäran.
Det tar väldigt mycket arbetstid, tar väldigt mycket kraft och kostar väldigt mycket pengar. Med standardiserad dataåtkomst och med interoperabilitet mellan fler system förenklas det avsevärt. För att det ska komma till stånd krävs en mer exekutiv ledning av arbetet.
I den digitala tidsåldern när den digitala processen går väldigt mycket snabbare än den politiska och den byråkratiska behöver vi anpassa oss till hastigheten och inte digitaliseringen.
Erik Ottoson (M):
Tack, statsrådet, för följdsvaret! Jag upplever att vi i sak i grunden ser på detta väldigt likartat. Det jag snarare skjuter in mig på är: Vilka strukturer bygger vi upp för att hantera de hastiga förändringar som sker inom ett sådant område som digitalisering, och hur tillgodogör sig statsapparaten dem på ett så bra sätt som möjligt?
Det är lite grann här vi menar att vi kommer att behöva utveckla våra arbetsmetoder. Det statsrådet beskriver är metoder för att implementera detta i god statsbyråkratisk anda. Själv har jag en faiblesse för byråkrati. Men det är kanske inte alltid det mest flexibla sättet att bedriva verksamhet på.
Det är därför jag eftersöker en något mer exekutiv funktion så att man utan att behöva invänta nästa gång det ska skrivas ett regleringsbrev har möjlighet att ta initiativ i olika frågor för att skapa standardisering, samsyn och samordning inom digitaliseringens område. Det gäller exempelvis öppna data.
Det är inte så att bara vi har gjort det som statsrådet nu beskriver, om det nu går i lås, är hemma på något sätt i frågan om öppna data. Datamängder, datasorter och sättet att använda informationen på förändras över tid väldigt fort. Om vi ska vara riktigt uppriktiga med oss själva är det inte så att Sverige ligger i framkant gentemot många andra länder på detta område.
I vissa delar gör vi det. Men det finns många andra länder som ligger avsevärt mycket längre fram än vad vi gör i dag. När man skrapar lite grann på ytan på vad som har varit framgångskonceptet i de länderna är det tydliga snabba besked som inte behöver tröskas genom för många maskinerier men utan att för den sakens skull inskränka någon form av demokratisk styrning. Det måste man vara väldigt försiktig med att göra i ett sådant läge.
Det är därför jag möjligen eftersöker en mer exekutiv funktion som har möjlighet att hantera nya frågor när de kommer upp. Det ska göras samtidigt som man lite grann försöker se runt hörn och förutspå vad som är på väg att komma. Vad det offentliga Sverige här måste göra är att hålla jämna steg med näringslivet.
Näringslivet är avsevärt mycket duktigare på att se runt hörn, vilket den svenska statliga strukturen kanske inte riktigt är världskänd för. Det är någonstans där vi måste försöka komma i kapp inte bara här och nu om detta utan också om hur vi arbetar med frågor som ännu inte finns på bordet men som möjligen kan skönjas eller kanske inte ännu ens kan skönjas.