KBLab/rixvox huggingface dataset:
Esabelle Dingizian (MP):
Vad vill Miljöpartiet? Jag ska besvara den frågan nu. Det finns en del saker som regeringen gör som Miljöpartiet tycker är mycket bra, till exempel satsningen på folkhögskolan, det förhöjda studiestödet och starta-eget-stödet. Det är mycket bra, och det står i vår budget. Men regeringens största satsning är halverade arbetsgivaravgifter.
Det kostar 16 miljarder kronor, och det kommer inte de ungdomar som är utanför arbetsmarknaden, dessa 120 000 ungdomar som jag beskrev tidigare, till del.
Ungdomsgarantin är regeringens andra största åtgärd, och ministern har själv sagt flera gånger att om ungdomarna går till Arbetsförmedlingen en gång är det inte säkert att de går dit en gång till. Det är väldigt många ungdomar som står totalt utanför i passivitet. Jag har en siffra här som vi fick i arbetsmarknadsutskottet.
Den visar att 12 procent av alla rekryteringar som görs sker via Arbetsförmedlingen. Det är skandal. Vi skickar ungdomarna till Arbetsförmedlingen, och de har inte ens förmåga att se till att ungdomarna får ett jobb. Jag står här och säger att vi behöver samarbeta med kommunerna på ett strukturellt sätt, och det är Miljöpartiets förslag.
Vi föreslår att staten tar ett initiativ till samarbete genom lokala samverkansavtal med kommunerna så att det blir på riktigt och inte de här projekten. Vad gör man till exempel i Södertälje, Härnösand, Stockholm och överallt där de här projekten finns när de är slut?
Tycker ministern att de ska byta namn och börja om från början? Vad har regeringen gjort? Jo, man har tillsatt en utredning. Varför det? Vad är det vi behöver veta som vi inte vet redan i dag? Vad ska den här utredningen konstatera? Ska den konstatera att vi inte är överens?
Vi vet att om kommunen och staten tar varandra i handen och säger att nu kommer man överens om vem som gör vad och hur man tar emot ungdomarna skulle vi uppnå mycket bättre resultat. Det här är ungdomar som inte klarar sig själva. Ministern berättar att hon har träffat dem i Trelleborg.
De finns överallt med eller utan gymnasieutbildning. De behöver stöd i alla fall. Det spelar ingen roll hur mycket man subventionerar eftersom företagen inte är intresserade av ungdomar som inte har ett stöd bakom sig. Ministern vet allt detta, men hon snackar runt det hela i stället.
Jag tycker att det är ganska tragiskt att Alliansens företrädare säger att det synd om kommunerna och att det är kommunerna som bär det tunga ansvaret. Ja, Roger Haddad, det var det du sade, och det är precis det jag säger också. Gör någonting åt det!
Skaka hand och säg till kommunerna att vi ska göra det här tillsammans i stället för att staten ska stå här, kommunerna ska stå där och ungdomarna ska stå i mitten. 120 000 ungdomar har i dag varken jobb eller utbildning.
Esabelle Dingizian (MP):
Före uppehållet hade vi en situation där oppositionen förklarade för ministern hur arbetsmarknadsläget är för ungdomar. Arbetsmarknadsministern har naturligtvis en klar bild av hur arbetsmarknaden för ungdomar ser ut. Allt annat vore otänkbart.
Det är just det som är problemet, att arbetsmarknadsministern vet hur det är, att 120 000 ungdomar varken arbetar eller studerar. Och ändå händer inte mycket. De insatser som regeringen gör, som jag nämnde tidigare, är dyra och ineffektiva.
Ja, regeringen eller Arbetsförmedlingen har tagit fram verktyg, men man kan inte hamra med en såg. Det är det som ministern inte riktigt vill ta till sig vare sig i dag eller alla de andra gångerna vi har diskuterat frågan. I stället talar man om allt bra som man har gjort. Man väljer att beskriva något som man själv vill få sagt.
Trots att vi har en ny skollag har vi i dag en sådan situation att ungdomar hoppar av från gymnasieskolan. Detta har jag diskuterat med utbildningsministern.
Men det är ingenting som han vill ta tag i. Det som jag tycker är oroande är att jag hör där ute att det börjar bli socialt accepterat att gå till socialen och att det börjar bli socialt accepterat att vara arbetslös. Jag tycker att det är viktigt att ministern verkligen talar med ungdomar som har varit långtidsarbetslösa.
Deras bild behöver synliggöras, så att de inte bara är en grupp ungdomar som vi alltid talar om. Man måste verkligen förstå hur situationen är.
Peter Eriksson (MP):
Jag får tacka för svaret. Vi vet att alla miljöproblem är globala. Men alla utsläpp är lokala, och ska man göra någonting åt dem måste man också göra någonting åt frågorna i varje enskilt land, i varje enskild stad och by och som enskild människa. Det är väl det som är dilemmat i miljöpolitiken, totalt sett.
Men här handlar det också om frågan: Hur klarar vi en vettig transportförsörjning för människor som bor i landsbygden och glesbygden runtom i Sverige? På många av de här orterna finns det inga rimliga möjligheter att ha en modern och praktisk kollektivtrafik med tunnelbana eller bussar som går en gång i kvarten, som här i Stockholm, eller något liknande.
Då tycker jag att vår uppgift som politiker måste vara att inte göra det svårt för människor när de nu försöker hitta lösningar. Jag tycker därför att det är väldigt spännande när Vägverket tillsammans med lokala bybor försöker hitta en modern lösning där man använder Internet och ny teknik.
Man försöker hitta tekniska lösningar för att passa ihop tider när människor vill åka och få en samåkning som fungerar. Men i det här fallet har Vägverket och de lokala byborna nu delvis fått en fundering som gör att de är lite oroliga.
Länsstyrelsen i Norrbotten, åtminstone en enskild tjänsteman, har uttalat att det här kanske inte är i enlighet med den lagstiftning som finns. Det har också uttalats en oro från buss- och taxirörelser när diskussionen har kommit i gång. Däremot får man säga att Länstrafiken i Norrbotten hela tiden har varit positiv till försöket. Där menar man att det kanske kan leda till ett ökat bussåkande.
Men totalt sett har det här gjort att många ute i byn undrar: Vad innebär det här? Är jag kanske kriminell när jag tar emot tio kronor av den som samåker med mig eller, vice versa, när jag betalar och åker med någon annan?
Vi tycker ju att vi gör någonting bra när vi minskar utsläppen och det blir en mer praktisk resa som gör att man kanske inte måste vara inne i stan hela dagen som man måste om man ska ta bussen in på morgonen och åka tillbaka på eftermiddagen. Det vore väldigt bra om vi kunde få ett ordentligt svar.
Det är ju också många andra byar som nu tittar på det här och undrar: Kan vi göra någonting liknande, för det här verkar väldigt praktiskt, och det fungerar? Så om vi kunde få ett svar från politiken eller juridiken om hur det här faktiskt förhåller sig vore det väldigt bra.
Ministern säger många saker i svaret, å ena sidan si och å andra sidan så. Jag tolkar det ändå som att ministern vill att det här ska kunna fungera i framtiden.
Frågan är då om jag ska tolka det som att vi snart från ministern och departementet kommer att få ett rejält konkret svar på om det här är en lösning som vi kan jobba vidare på eller om det krävs lagändringar och i så fall vad ministern kommer att föreslå.
Peter Eriksson (MP):
Det tycker jag är bra. Det allra bästa är om vi kan få ett klartecken om att det inte är något problem med frågan och att det bara är att fortsätta. Det kan leda till en väldigt positiv utveckling, att människor får bättre möjligheter att samåka och se till att man får en bra transport även från ganska små byar i framtiden. Jag kände en liten oklarhet i tolkningen av svaret.
Det var lite å ena sidan, å andra sidan och bu och bä. Därför skulle det vara bra om man fick ett rakare besked om att ni ska kolla det här och sedan så fort som möjligt komma fram till ett resultat om huruvida det behövs en förändring och i så fall vad det skulle vara. Men det är så jag tolkar svaret nu, att vi ganska snart får ett besked från departementet och Åsa Torstensson om det här är lagligt eller inte.
Peter Eriksson (MP):
Tack för svaret, statsrådet. Den här interpellationen har inte kommit bara ur luften, utan den har att göra med att det under det senaste året har getts tillstånd för prospekteringar inom starkt naturskyddade områden. Det tycker jag är väldigt oroande. Ett fall gäller Sjaunja, där Bergsstaten har gett tillstånd för prospektering av koppar.
Ett annat fall gäller Vindelfjällens naturreservat. Där handlar det om koppar och guld. Ett tredje fall är Kvikkjokk, strax utanför Sarek. Också det ligger inom Laponia. Sjaunja ligger inom Laponia och är ett naturreservat i Norrbotten.
Jag skulle säga att det är kanske det mest skyddsvärda naturreservat vi har i Sverige. Det är också definitivt ett av de mest orörda områden som vi har. Det är unikt, stort och ur naturskyddssynpunkt väldigt viktigt. Jag är inte nöjd med svaret.
Tvärtom blir jag mer oroad än tidigare. Det är väldigt märkligt om man varken i Näringsdepartementet eller inom Centern har kunskapen att läsa hela miljöbalken. Det är inte rimligt att man nöjer sig med att läsa bara vissa paragrafer.
Ministern säger att skyddet är fullgott. Vår bedömning är att det inte är det. Tvärtom är läget mycket oroande. De paragrafer som Maud Olofsson hänvisar till är inte de enda. Lite längre fram i miljöbalken finns 4 kap. 1 §.
Där står att de bestämmelser som Maud Olofsson hänvisar till inte utgör "hinder för utvecklingen av befintliga tätorter eller av det lokala näringslivet eller för utförandet av anläggningar som behövs för totalförsvaret. Om det finns särskilda skäl utgör bestämmelserna inte heller hinder för anläggningar för utvinning av sådana fyndigheter av ämnen eller material som avses i 3 kap. 7 § andra stycket." Fortsätter man så och tittar på 3 kap.
7 § kan man läsa: "Mark- och vattenområden som innehåller värdefulla ämnen eller material skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra utvinningen av dessa. Områden som innehåller fyndigheter av ämnen eller material som är av riksintresse skall skyddas mot åtgärder som avses i första stycket."
I den proposition som ligger till grund för miljöbalken står också att syftet med denna bestämmelse är att ge möjlighet till framtida utvinning av sådana material och ämnen som bedöms som värdefulla från samhällsekonomiska utgångspunkter. Man ska alltså inte hindras från gruvverksamhet.
Vi har pratat med mycket kvalificerade miljöjurister i Sverige som gör bedömningen att miljöbalken inte ger det skydd som vi måste ha för att kunna garantera att det inte ska bli också gruvbrytning efter den här typen av ansökningar. Den förhindrar inte att tillstånd ges också i naturreservat. Det gör att jag blir väldigt orolig.
Maud Olofsson refererar också till världsarvet Laponia. Det ger i sig inte heller något skydd på nationell grund. Det måste vi verkställa i svensk lagstiftning om vi vill att det ska ha betydelse.
Peter Eriksson (MP):
Jag kan hålla med Maud Olofsson om att det behövs en balans mellan de människor som bor i områden där vi har starkt naturskydd och viktiga naturvärden som vi måste bevara och möjligheter att leva och bedriva näringsverksamhet. Det är ingen tvekan om det.
När det gäller de mest skyddsvärda områdena, våra nationalparker och de naturreservat som har mycket stora naturvärden och också världsarvsområden, kan syftet inte vara att det ska vara möjligt att rasera de naturvärdena genom att bedriva gruvverksamhet. Att starta gruvor innebär stora skador och att man måste dra vägar.
En koppargruva som bryts på ytan kan betyda att man behöver flera kvadratkilometer för verksamheten både för själva brottet och för dammarna. Det ser vi strax utanför Gällivare åt andra hållet i dag i Aitik. Den verksamheten upptar ett område som är totalt förstört ur naturvårdssynpunkt. Jag tror att det i dag är mer än 30 kvadratkilometer.
Det var 27 kvadratkilometer sist jag kontrollerade uppgiften. Jag fortsätter att vara väldigt oroad över Maud Olofssons reaktion här. Om jag förstår dig rätt menar du att det ska vara möjligt att gå in och få tillstånd att bryta malm inne i Sjaunja.
Det är i så fall en väldigt allvarlig synpunkt från Sveriges regering och ett klartecken för nästa steg med brytning om man skulle hitta brytvärda mängder. Det är fullt möjligt att man kommer att göra det här. Den fyndighet vi talar om handlar om koppar.
Det är känt sedan många år att det finns en kopparfyndighet mitt inne i detta stora orörda naturreservat och i Laponia. Effekten av en sådan sak skulle utan tvekan förstöra stora delar av området för så lång tid som vi kan känna till framöver.
Min fråga till Maud Olofsson är: Menar du verkligen att de lagar som vi har i dag är tillräckligt starka för de behov som finns? De är inte tillräckligt starka för att skydda mot gruvbrytning i naturreservat, i Laponia eller i Vindelfjällens naturskyddsområde. Det tycker jag är allvarligt. Det berör alla människor i Sverige.
Det berör dem som bor i regionen och som lever mycket för att kunna vara ute i naturen och leva nära den, och det berör också rennäringen i det här fallet. För den skulle det här göra stor skillnad.
Peter Eriksson (MP):
Vi får väl försöka ha en någorlunda balanserad diskussion. Jag sade definitivt ingenting om att Aitik inte skulle finnas kvar eller att det var fel. Den Aitikgruva som i dag finns öster om Gällivare upptar mycket stora områden. Det är ingen tvekan om det. Det handlar om tiotals kvadratkilometer.
Skulle det bli en ny koppargruva inne i Sjaunja, som ändå är syftet för dem som har ansökt om prospektering, har man förstört det området. Det är ett av Sveriges mest orörda och skyddsvärda områden. Det vore en internationell skandal av stort format om vi tillåter att hela Laponia förstörs på det sättet.
Jag är mycket förvånad över att Maud Olofsson i dag relativiserar diskussionen som handlar om våra mest skyddsvärda områden och börjar prata om att vi inte kan fortsätta utvecklingen över huvud taget om vi skyddar dessa. I dag är det på det sättet att miljöbalken, minerallagen och andra lagstiftningar inte skyddar mot gruvbrytning inne i Laponia. De är inte tillräckligt starka.
Maud Olofsson vill att det ska fortsätta att vara så och hålla öppet för att man ska kunna ha gruvbrytning mitt inne i våra mest skyddsvärda områden. Jag tycker att det är förfärligt, och jag tar starkt avstånd från den hållningen! Vi behöver ett strikt skydd för våra mest skyddsvärda områden i Sverige. Det är skandal att vi i Sverige har en regering som inte ställer upp på det!
Peter Eriksson (MP):
Jag är ersättare för Per Bolund som har inlämnat den här interpellationen. Han gjorde det i ett läge där vi tillsammans med Socialdemokraterna under våren 2006 tillsatte en utredning för att se över trygghetssystemen för företagare. Det är en väldigt viktig fråga.
Det är många företagare som hamnar i svåra lägen när man är sjuk eller när det händer saker och samhället inte klarar av att ställa upp. Jag tycker därför att det var viktigt att få i gång den utredningen. Jag tror att också Maud Olofsson tyckte det. Vi var därför lite förvånade när det visade sig efter valet att den nya regeringen avsatte utredaren och lade ned den utredningen.
Det dröjde väldigt lång tid innan det kom någonting nytt. Till slut kände Per Bolund, som många företagare, att den här processen har tagit för tid. Sedan interpellationen var inlämnad har emellertid Maud Olofsson och Näringsdepartementet tillsatt en utredare för att fortsätta arbetet. Jag tycker att det är väldigt bra, och jag tror att Sveriges företagare i stor utsträckning är glada för att det har kommit i gång.
Det är lite synd att denna fördröjning har blivit så lång. Det har inneburit ungefär två års fördröjning på arbetet. Man satte kanske prestige i att själv tillsätta den. Om det handlade om att ha egna direktiv har jag i och för sig förståelse för det. Men det hade varit möjligt, när man ser de direktiv som nu har kommit, att göra tilläggsdirektiv.
Då hade man sluppit att lägga ned den tidigare utredningen och få den här fördröjningen. Jag tycker att det är lite märkligt att senfärdigheten har blivit så allmän när det gäller företagarfrågor. I valrörelsen för drygt ett år sedan var företagarfrågorna oerhört viktiga. Det var bråttom och viktigt att få till förändringar.
Den här senfärdigheten gäller också sänkningen av arbetsgivaravgifter för vissa tjänstebranscher. Däremot gick det väldigt fort att höja arbetsgivaravgifterna för alla småföretag efter valet. Regelförenklingar har ni diskuterat tidigare. Men även där är många företagare tydligt besvikna. Jag vill dock i det här läget, när vi nu diskuterar trygghetssystem, hoppas att det blir ett bra förslag som kommer fram från utredningen.
Jag hoppas att det tas fram förslag skyndsamt. Annars är risken stor att hela den här mandatperioden hinner gå innan Maud Olofsson och den moderatledda regeringen hinner ta något beslut i den här frågan över huvud taget. Dessutom finns det en fråga till i interpellationen som ministern inte har svarat på. Avser ministern att vidta några åtgärder för att på kort sikt, innan den här utredningen är färdig, öka tryggheten för företagare?
Det finns flera saker som skulle vara möjliga att göra, till exempel att se över frågorna kring föräldrapenning och havandeskapsregler och annat där man i dag kan säga att det finns en klar diskriminering av småföretagare och ensamföretagare.
Peter Eriksson (MP):
Jag tolkar detta som att regeringen inte förbereder några nya förslag innan denna utredning är färdig i alla fall. Jag hoppas verkligen att det kommer fram bra förslag från denna utredning så snart som möjligt eftersom detta är en viktig fråga.
Jag tycker att det är bra om det inte dröjer alltför många år innan vi från riksdagen lyckas hantera denna fråga och ser att Sveriges företagare får bättre möjligheter och får trygghetssystem som åtminstone är jämförbara med andra.
Menar vi allvar med att småföretagarna i framtiden kanske kommer att vara den viktigaste gruppen för att stärka Sveriges konkurrenskraft och se till att arbetslösheten minskar och företagandet ökar i Sverige måste vi nog också se till att de får bättre villkor. Jag tackar för svaret.
Peter Eriksson (MP):
Jag tycker ändå att det verkar som om Åsa Torstensson förstår att det här finns ett stort problem. Men jag undrar om man har insett hur många människor som kommer att beröras i framtiden. Efter att Post- och telestyrelsen hade utsett Telia som en operatör som ska ta ansvar för lagstiftningen valde Telia att gå till domstol med detta för att förhindra den effekten.
Telia vann i domstol. Målsättningen är nu att successivt avveckla de olönsamma delarna på lands- och glesbygden. Det som pågår och som redan finns är en oerhört allvarlig försämring. För de kommuner och människor i Småland som har fått det här alternativet är det något slags 1984, tycker jag.
När man erbjuder en mobiltelefon kallar man det fast mobiltelefon för att genom en konstig ordvändning låtsas att lagen uppfylls fast det i själva verket inte sker. Det här är uppenbart åt fanders, när vi vet att det inte fungerar så bra. Det är massor med människor som har skrivit och ringt till både företaget Telia och Post- och telestyrelsen.
De säger: Det här inte något som vi kan acceptera. Våra gamla ute i skogen mår dåligt, för de vet inte om trygghetstelefonen kan fungera om de blir sjuka eller har ramlat. De vet inte om de kommer fram till sjukvården när det behövs och det har hänt något. Det är inte acceptabelt att det ska vara på det sättet. Det är oerhört tragiskt att vi har hamnat i den här situationen.
De som bor i byarna utanför Överkalix - det är inte långt ifrån där jag bor - är naturligtvis oerhört oroliga i det här läget när det gäller vad som ska hända. Vi har en situation som man inte klarar av att hantera.
Då kan man inte bara säga att sossarna en gång i tiden för länge sedan sålt delar av Telia, och nu har vi en lagstiftning och Post- och telestyrelsen håller på att fortsätta att utreda.
I ett sådant här akut läge tycker jag att infrastrukturministern och regeringen måste ta ett ansvar som stor ägare i Telia och se till att Telia inte gör dessa förändringar utan att presentera ett alternativ. Det borde man naturligtvis ha gjort tidigare.
Jag tycker också att Telia borde ha rett ut detta betydligt tidigare, men vi har ändå ett läge där den svenska regeringen är den största ägaren i företaget, och något måste man ändå kunna genomföra som stor ägare. Min huvudfråga i dag är: På vilket sätt tar staten i detta akuta läge sitt ansvar?
Att Post- och telestyrelsen utreder igen är bra, men regeringen måste se till att skynda på detta så att vi får snabba besked om vem Post- och telestyrelsen ska utse eller hur man ska se till att alla kommer att kunna garanteras en fast telefon även i framtiden. Regeringen har dock också ett ansvar som ägare. Hur sköter man det ansvaret?
Peter Eriksson (MP):
Jag tycker att vi har hamnat lite grann i ett moment 22, i alla fall för en stor del av de människor ute på landsbygden som vi pratar om i dag.
När Post- och telestyrelsen har tagit sitt ansvar enligt lagen har Telia inte accepterat detta utan gått till en domstol och vunnit målet. Det var i ett läge där Post- och telestyrelsen, såvitt jag förstår, kände till att det här kommer att vara någonting som i framtiden kan påverka och drabba många människor.
Domstolen beslutade ändå att Telia inte ska ha kravet på sig att ta ansvar för att alla ska ha rätt till telefon och att upprätthålla lagstiftningen. Nu ser vi följderna av det domstolsbeslutet. Människor kommer redan i vår successivt att bli av med sin fasta telefon i Sverige.
I år finns det människor runt om i glesbygden som är drabbade på ett mycket uppenbart sätt. Åsa Torstensson svarar i det läget att Post- och telestyrelsen ska fortsätta att utreda. Jag tycker att det faktiskt inte är nog. Jag tycker att man måste visa tydligare från regeringens sida att den här frågan måste lösas akut.
Man måste se till att hjälpa och stödja de människor som blir drabbade. Räcker inte lagen måste man också vara beredd att göra förändringar i lagstiftningen. Men det akuta för människor just i dag är att se till att Telia faktiskt inte fortsätter avvecklingen innan vi har en lösning och ett klarläggande av vem som ska ta ansvar för att upprätthålla den lagstiftning som vi har.