KBLab/rixvox huggingface dataset:
Siv Holma (V):
Jag tackar för svaret men beklagar samtidigt att det var ett icke-svar. Vänsterpartiet har i minst tio år drivit på i frågan om att problemen med scenkonstens pensioner måste lösas. Vi har drivit denna fråga oavsett om det har varit socialdemokratisk regering eller som nu borgerlig regering. Vi har alltid avsatt pengar i våra skuggbudgetar för genomförandet.
Under föregående mandatperiod när jag var kulturutskottets ordförande var denna fråga ständigt närvarande i den kulturpolitiska debatten.
För fem år sedan, den 13 december 2006, sade kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth följande: "Precis som utlovats i budgetpropositionen kommer arbetet för att lösa de återstående pensionsfrågorna för skådespelare, dansare, sångare med flera vid de statligt understödda institutionerna att fördjupas.
Jag har haft diskussioner med kommunministern Mats Odell, som äger frågan, och vi är överens om att det är dags att sätta punkt för denna segdragna fråga. Den bereds nu skyndsamt i Regeringskansliet." I dag, den 17 maj 2011, säger statsrådet Stefan Attefall i princip samma sak som kulturministern sade för fem år sedan.
Handen på hjärtat, statsrådet: Är det finansdepartementet som blockerar en lösning? Får statsrådet tillräckligt stöd av kulturministern? Vi vet ju alla att om den rätta viljan finns kan politiken åstadkomma resultat. Men frågan är om den rätta viljan finns.
För cirka tre år sedan, i oktober 2008, presenterade ett helt enigt kulturutskott, det vill säga majoritetspartierna och oppositionen, en uppföljningsrapport om pensionsvillkoren inom scenkonstområdet. Den följdes av ett tillkännagivande till regeringen som föreslogs genomföra de åtgärder som fanns med i förslagen som presenterades i uppföljningsrapporten.
Två månader senare, i december 2008, deklarerade kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth att "ärendet ligger under Finansdepartementet och blir klart i vår" - alltså våren 2009. Och visst kom det en utredning i maj 2009 som lämnades av utredaren Staffan Ekebrand till statsrådet Mats Odell.
Jag hävdade förra gången vi debatterade denna fråga att det var Finansdepartementet och finansministern som främst bromsade en lösning. I dag undrar jag vilken roll kulturministern har. Får statsrådet Attefall tillräckligt stöd av kulturministern när det ska tillskjutas pengar?
Siv Holma (V):
Jag har noterat Teaterförbundets synpunkter om scenkonstens pensioner. De påtalar att det finns tre problem som måste lösas: 1. Nuvarande pensionsordning medför att dansare och sångare, som uppnått pensionsåldern och har pension fram till 65 år, får sina pensioner kraftigt sänkta efter 65 års ålder även när de har kompletterande arbetsinkomster fram till 65 års ålder.
2. Genom ogenomtänkta politiska och pensionstekniska beslut har de pensionspremier som institutionerna betalar blivit oförutsägbara samtidigt som det i många fall inte leder till de förmåner som man avsätter pengar för. 3. Nuvarande pensionssystem är inte anpassat till att scenkonstinstitutionerna blivit en frilansarbetsmarknad.
För många frilansande dansare, sångare och skådespelare utgör pensionssystemet ett arbetshinder. Delar statsrådet Attefall uppfattningen att dessa tre problem måste lösas? När kan vi i så fall vänta oss att regeringen kommer med förslag? Ni förhandlar nu budgetpropositionen 2012, det vill säga nästa års budget.
Det vore tacknämligt om statsrådet vid dagens interpellationsdebatt kunde komma med någon form av information i stället för att statsrådet Attefall tvingas låta som en bandspelare från förra mandatperioden. Fru talman! Svensk Scenkonst hade en stämma i Visby den 6 maj i år där man enades om ett uttalande för att regeringen skulle agera i pensionsfrågan.
I uttalandet påtalas att pensionsfrågan i mer än tio år har bollats mellan Regeringskansliets tjänstemän och berörda statsråd. Regeringens passivitet riskerar att få allvarliga kulturpolitiska konsekvenser. En enad bransch kräver att regeringen bryter dödläget.
I uttalandet räknar man upp att införande av samverkansmodellen kommer att försvåras, att de ökade satsningarna på dansen riskerar att stanna upp och att vågade och framgångsrika regionala satsningar kanske aldrig kan upprepas. Nuvarande pensionsinbetalningar medför att helt oförutsebara kostnader kan drabba en institution långt i efterhand.
Är det inte hög tid att bryta dödläget? Kan Attefall ge någon fingervisning om när pensionsfrågan senast måste vara löst? Fru talman! I ett öppet brev till finansministern ger Svensk Scenkonst exempel på hur snett nuvarande system slår. Folkoperan i Stockholm engagerade en sångare i 50-årsåldern till en månadslön på ca 25 000 kronor.
Varje månad fick man betala mer än det dubbla, 57 000 kronor, till Statens pensionsverk i pensionspremie. I ett annat exempel fick en pianist ett arvode på 9 000 kronor, men pensionspremien blev fyra gånger så stor, 36 000 kronor. Utredningen är gjord. Förslagen väntar på att genomföras.
Vad beror det på att de inte genomförs? Initialt kommer det att kosta staten pengar, men på lång sikt kommer det att bli ett nollsummespel. Man räknar med att det kan bli drygt 100 miljoner i minskade intäkter det första året. Det kan jämföras med när pensionssystemet för statsanställda förändrades för tio år sedan och det uppstod en betydligt större inkomstminskning på ca 2 1⁄2 miljard, vilket man klarade. Varför klarar man det inte nu?
Siv Holma (V):
Statsrådet Attefall hänvisar till att frågan behöver beredas ordentligt. Jag har aldrig varit med om en relativt liten fråga i ett stort sammanhang som har tagit så många år. Jag har svårt att tro att den är så komplicerad, även om den är komplicerad.
Nu har man ett färdigt utredningsförslag som har tagits emot positivt av arbetsmarknadens båda parter. Vad jag förstår är det relativt små åtgärder som behövs.
Nu måste det till en konkret handling. Det måste genomföras. Jag har så mycket politisk erfarenhet att jag gör bedömningen att frågan har sin komplexitet, men jag tror inte att det i första hand handlar om komplexiteten.
Jag är övertygad om att det handlar om hur viktig man tycker att frågan är och hur man prioriterar en lösning av frågan.
Trots Attefalls utfästelser tvivlar jag på att frågan kommer att bli löst under den här mandatperioden med tanke på den hastighet den har haft under senare tid.
Siv Holma (V):
Lysekilsbanan skulle man vad jag har förstått kunna rusta upp till en relativt sett liten kostnad. Man beräknar 200-300 miljoner. Det i sin tur skulle resultera i minskade framtida underhållskostnader. Med rätt standard på järnvägen skulle man kunna köra persontåg i 120 kilometer i timmen och få en restid mellan Lysekil och Göteborg på en och en halv timme.
Godstrafik skulle trafikera Lysekils hamn. Hamnen har ett perfekt läge mot Nordsjön med en rak och lätt insegling. Hamnen jagar transporter. Det gäller att få volymer så att det blir intressant att köra på järnvägen. I ett framtidsperspektiv behöver järnvägen uppgraderas. Ska vi utveckla järnvägen måste också Lysekilsbanan och, för den delen, Västerdalsbanan, få tillgång till förebyggande underhåll.
Man kan ju fundera på följande frågeställning: Har den moderatledda regeringen råd att satsa 28 miljarder på Förbifart Stockholm borde man också ha råd att satsa drygt 1 miljard per år på att rusta upp låg- och undertrafikerade banor. Fru talman! Den 28 maj anordnades en manifestation för att förmå just infrastrukturministern och hennes regering att satsa på Västerdalsbanan.
Man hade specialchartrat tåg och omkring 150 personer deltog på torget i Stockholm, där flera tal hölls. Det var ett riktigt Västerdalsbaneupprop. Drygt 3 500 namnunderskrifter med budskapet att satsa på Västerdalsbanan överlämnades till infrastrukturministern via hennes tjänstemän. Jag hoppas att ministern har noterat denna manifestation och namnlistorna.
Västerdalsbanan är en testbana för det som infrastrukturministern också nämnde, ett nytt signalsystem. Samtidigt har jag förstått att när man har fått det här specialuppdraget håller banan inte riktigt måttet. Från kommunerna runt Västerdalsbanan har man minskat turtätheten för att hålla uppe banan i avvaktan på att den ska rustas upp och så småningom även uppgraderas. Banan har stor betydelse för näringslivet och för arbetspendlingen.
Jag behöver väl knappt nämna att området har Skandinaviens största vinteranläggning i Sälen med drygt två miljoner besökare. Där finns 70 000 bäddar och 6 500 fritidshus. För regionen planeras för 100 000 bäddar i södra fjällregionen och man räknar med ca 2 000 arbetstillfällen i samband med utökningarna. Dessutom finns i området ett stort sågverk med cirka hundra anställda i Fiskarheden.
Det genererar för närvarande ett hårt tryck på vägarna där drygt 60 lastbilar från och 60 till sågverket går varje dygn. När Västerdalsbanan används utifrån det potentiella behovet kan den gå från att vara en undertrafikerad bana till att bli en högtrafikerad bana. Bansträckningen från Rågsveden upp till Malung har väldigt dålig kvalitet så även här kan infrastrukturministern göra investeringar.
Utifrån en relativt låg nivå skulle man kunna generera vinster i framtiden både samhällsekonomiskt och företagsekonomiskt, inte minst miljö- och klimatmässigt. Ibland kanske man luras av att snålheten bedrar visheten. Jag vädjar till infrastrukturministern att göra precis tvärtom. Var klok nu för att göra vinster i framtiden!
Siv Holma (V):
Infrastrukturministern säger att man måste ha ambitionen att använda varje krona där den så att säga ger mest. Jag tycker att det är viktigt att man investerar på ett sådant sätt att det skapar förutsättningar för att vi ska få en klimatmässigt bra utveckling.
Det är också viktigt att satsa pengar på en regionalpolitik över hela landet där det finns jobb, inte att bara satsa på storstäderna, något som jag tycker finns i infrastrukturministerns undertext.
Ska man satsa på det som man kallar för arbetslinjen är det oftast möjligt genom att man satsar på kommunikationerna så att människor kan arbetspendla till de jobb som finns och genom att man för över gods från väg till järnväg. Då behövs de banor som jag har nämnt, det vill säga Västerdalsbanan och Lysekilsbanan.
De har lite olika förutsättningar, men de är oerhört viktiga i sitt respektive sammanhang. Jag hoppas, avslutningsvis, att den här diskussionen och de synpunkter som har kommit fram från oss interpellanter också kommer att synas i den fortsatta planeringsprocessen.
Det ska bli väldigt roligt att åter besöka Lysekil och se att allting nu fungerar mycket bättre än när jag var där senast.
Siv Holma (V):
Statsrådet Attefall frågar oss interpellanter vilka regler man ska följa. Jag tycker att det är väldigt tydligt vilka regler som ska följas. Dem har Leander också tagit upp. Det handlar om att man ska motverka alla former av rasism och andra typer av diskriminering samt våld och brutalitet.
Samfundet bör också verka för att utveckla förutsättningar för jämställdhet mellan kvinnor och män. Jag tycker att det är oerhört tydligt att den diskriminering som Frälsningsarmén står för gör att Frälsningsarmén inte kan erhålla statsbidrag. De bedriver diskriminering mot homosexuella.
Jag skulle också vilja påstå att det romersk-katolska trossamfundet har samma uppfattning som Frälsningsarmén. Religionsfriheten är helt grundlagsskyddad. Alla ska ha rätt att tro på vad de vill.
Men ska samfunden bara för att det är religionsfrihet i ett land erhålla statsbidrag per automatik? Nej, det tycker jag inte. Jag tycker också att om man inte vill följa dessa statuter måste man följdriktigt agera för att förändra dem.
Jag skulle vilja fortsätta att ställa lite frågor för att belysa problematiken när vi talar om homosexuellas rättigheter. Jag har noterat att exempelvis Missionskyrkan tillsammans med Baptistförbundet och Metodistkyrkan har skrivit remissvar till regeringen om att äktenskap bara kan ingås mellan en man och en kvinna.
Jag noterade också att Stefan Attefall uttryckte att man i Frälsningsarmén bara kan ha en familj där en man och en kvinna ingår. Hur ser Attefall på detta? Ingår den grundläggande värdering som samhället har? Jag tycker inte det.
Europeiska rådets resolution 1464 innebär bland annat att medlemsstaterna inte ska acceptera diskriminering som en följd av religion om religionen tillskriver kvinnor och män olika roller i samhället. Enligt den resolutionen kan inte trossamfunden åberopa religionsfriheten för att undgå lagens krav på ett aktivt jämställdhetsarbete.
Ur villkoren för statsbidragen framgår att samfunden ska verka för att utveckla förutsättningar för jämställdhet mellan kvinnor och män. Hur ser statsrådet på denna resolution? Har den bäring på samhällets grundläggande värderingar? På vilket sätt påverkar detta möjligheten att få statsbidrag?
Siv Holma (V):
Jag uttryckte i ett av mina anföranden att statsbidraget till trossamfunden skiljer sig både från presstödet och från partistödet. Det är vissa statuter som man ska uppfylla för att erhålla statsbidrag.
Min poäng i sammanhanget är att man måste granska trossamfunden så att de verkligen uppfyller de statuter som finns om samhällets grundläggande värderingar, om att utveckla jämställdheten mellan män och kvinnor och detta med icke-diskriminering.
Det är oerhört viktigt också utifrån ett hbt-perspektiv.
Jag kan konstatera att den resolution som jag försökte få in i sammanhanget inte är något som statsrådet Attefall tycker är viktigt att fullfölja, även om jag försökte framföra att man faktiskt inte har rätt att åberopa religionsfriheten för att undgå lagens krav på ett aktivt jämställdhetsarbete.
Tydligen är det helt okej i Attefalls värld att inte följa de resolutioner som man faktiskt har varit med om att godkänna.
Jag tycker också att det är viktigt att se över och gärna föra en aktiv dialog med de trossamfund som finns för att säkerställa att de som får statsbidrag verkligen bidrar till att upprätthålla och stärka de grundläggande värderingar som samhället vilar på. Jag läste någonstans att Jehovas vittnen hade nekats att få statsbidrag.
Jag läste i en annan tidning som kanske står Attefall väldigt nära, nämligen Dagen, att Jehovas vittnen aldrig har fått statsmedel. Det skulle vara intressant att få höra från Attefall hur det är: Har Jehovas vittnen 2009 fått avslag på sin ansökan om statsbidrag och i så fall varför?
Siv Holma (V):
Jag gladde mig speciellt åt infrastrukturministerns positiva ton. Jag hopas att det är något som gagnar framtiden.
Själva gruvverksamheten är ju planerad att starta inom två tre år - jag tror det var 2012-2013. Northland Resources menar att man till en början ska frakta järnsligen på lastbil till Svappavaara, och det är en sträckare på 15-16 mil.
Företaget vill ha dispens att köra 120-tonslastbilar. Jag har noterat i medierna att det inte var så positiva tongångar från Trafikverket. Man behöver inte heller vara någon Einstein för att förstå att vägen, som jag har åkt på flera gånger, inte har den hållbarheten, helt enkelt.
Precis som Jonas Sjöstedt hoppas jag att infrastrukturministern gör en snabbutryckning så att både de som bor där och de som använder vägen till andra ändamål kan ha den kvar och att järnvägssatsningen kommer till skott.
Det var väldigt positivt att infrastrukturministern talade om att i praktiken har en förstudie satts i gång. Det är jättebra. Infrastrukturministern och jag ska ha en till debatt i dag, men hon kan få en önskan om en god jul, så kan jag önska henne något annat nästa gång.
Siv Holma (V):
Jag börjar med att instämma i Jonas Sjöstedts anförande. Det finns en avgörande skillnad mellan Vänsterpartiet och alliansregeringen i dessa frågor, och det är att vi anser att det är statens ansvar att säkerställa infrastrukturen, att den är utbyggd, fungerar och finns i hela landet, så att näringsliv och människor har tillgång till fungerande och miljöanpassade kommunikationer. Fungerande kommunikationer är en förutsättning för landets och regioners överlevnad.
Mer och fler transporter på järnväg medför minskad miljöpåverkan samtidigt som människor och gods ges ökad möjlighet till miljöriktiga transporter. Det är därför det är så viktigt att staten fortsätter med att långsiktigt bygga ut infrastrukturer, med siktet inställt på att utveckla både östvästliga och nordsydliga järnvägskorridorer.
Det är så avgörande och viktiga framtidsinvesteringar att de inte får villkoras med finansieringslösningar där näringsliv, kommuner och landsting måste betala för att järnvägsinvesteringarna ska förverkligas. Fru talman!
Den moderatledda alliansregeringen har inte med Norrbotniabanan, vilket är mycket märkligt, precis som Jonas Sjöstedt sade, med tanke på att så många företrädare från allianspartierna både före och under valrörelsen utlovade en byggnation under en borgerlig regering.
Min fråga är då: På vilket sätt kommer den nya infrastrukturministern Catharina Elmsäter-Svärd, en genuin Stockholmsmoderat, att visa att alliansregeringen inte bara gynnar Stockholm? Borde inte statsrådet lyssna, om inte på oss rödgröna, åtminstone på allianspartiernas företrädare som kommer från norra delen av landet? Fru talman!
Jag kommer från Malmfälten, och i årtionden har gruvornas vinster använts till nödvändiga infrastruktursatsningar i Stockholm. Vinster från skogen och Vattenfall har använts till att bygga landets välstånd. Och jag är stolt över att komma från en så närande del av landet.
Jag är också fullständigt säker på att majoriteten, för att inte säga alla norrbottningar och västerbottningar, delar uppfattningen att det nu är dags för staten att vända på strömmen av investeringspengar till norra Sverige.
Och visst måste väl infrastrukturministern instämma i att det är ineffektivt att låta infrastrukturinvesteringar enbart tillfredsställa Stockholms behov, som till exempel Förbifart Stockholm som kostar 27 miljarder - precis så mycket som skulle behövas för att få vår bana till stånd. Fru talman!
Norrbotniabanan är en tänkt kustnära järnväg mellan Umeå och Luleå och är en naturlig förlängning av Ostkustbanan och Botniabanan. Banan ansluter också Malmbanan, Stambanan, Haparandabanan och det finska järnvägsnätet. Den nya kustjärnvägen kommer att kunna binda ihop Sverige med Finland och nordvästra Ryssland.
Det är viktigt, mot bakgrund av de enorma råvarutillgångar som finns inom Barentsområdet. Statsrådet hänvisar till att Banverket inte föreslog att Norrbotniabanan skulle ingå i den nationella planen. Men läser man Trafikverkets hemsida i dag talar hela dess sätt att motivera Norrbotniabanan för motsatsen till att inte stödja Norrbotniabanans tillkomst.
Siv Holma (V):
Jag ska börja med att bemöta några synpunkter på Vänsterpartiet. Dels fick jag höra att vi i Vänsterpartiet är väldigt spendersamma, och därför har resurser till att kunna finansiera. Men vi är ju tre rödgröna partier som har sagt att vi kan både finansiera och starta.
Dels får jag ofta höra att när alliansregeringen tog över inför den förra mandatperioden var det så många svarta hål i infrastrukturplanen som hade antagits. Jag vill påminna om att det år 2006 fanns ett överskott på 70 miljarder och om att alliansregeringen har sänkt skatten med närmare 100 miljarder. Allt beror på hur man prioriterar utifrån de pengar som finns.
Fru talman! Det är ganska vanligt, för att inte säga det vanligaste, att man lånar till investeringar i sådant som har en väldigt lång livslängd. I botten är jag kommunalekonom. Det grundelement som jag fått lära mig är att det ska betalas genast beträffande driften.
Men när man investerar i och bygger någonting lånar man till det därför att det inte är en generation utan flera generationer som ska vara med och betala investeringen. Mycket har sagts här, men en viktig sak är också hur persontransporterna kommer att förkortas, halveras. Det hela ger i det långa loppet väldigt många positiva effekter.
Avslutningsvis: Byggstart av Norrbotniabanan under mandatperioden är en viktig framtidsinriktad investering. Precis som Jonas Sjöstedt sagt kommer Vänsterpartiet att skriva en särskild motion om detta. Jag ser fram emot att de debattörer som här uttalat sig positivt ställer sig bakom våra förslag.
Siv Holma (V):
Jag vill tacka för infrastrukturministerns svar. Riksdagen har vid ett flertal tillfällen uppmärksammat förseningar för resenärer och godstrafik. Det var en offentlig utfrågning den 9 december om vinterberedskapen inom järnvägen och en aktuell debatt den 13 december. Man kan då fråga sig om det efter dessa inslag är nödvändigt att ha en interpellationsdebatt.
Vänsterpartiet anser att tågförseningar för resenärer och godstrafik fortfarande är lika aktuella, och av det skälet måste vi från oppositionen än en gång försöka övertyga infrastrukturministern och hennes regering om att de måste byta spår i järnvägspolitiken. Vänsterpartiet anser att om vi ska lyckas minska miljö- och klimatpåverkan måste mer pengar gå till nya järnvägar.
I våra förslag är järnvägsinvesteringarna ca 7 miljarder kronor högre än regeringens. Under samma period vill vi även höja anslaget till banunderhåll till en nivå på 7,6 miljarder kronor. Det är 2,3 miljarder mer än vad regeringen har avsatt under planperioden fram till 2021.
Denna satsning behövs om vi ska kunna minska tågförseningarna med 50 procent och öka godskapaciteten med 50 procent. Kan infrastrukturministern ange om regeringen har någon ambitionsgrad när det gäller att minska tågförseningar och/eller öka godskapaciteten på järnväg?
Banverket angav i början av 2010 att man med 6 miljarder kronor per år kunde upprätthålla befintlig standard. Observera att regeringen ligger under denna nivå med 700 miljoner. Jag kan inte tolka regeringens ambitioner på annat sätt än att regeringen inte ens orkar upprätthålla befintlig standard utan i praktiken försämrar järnvägens villkor trots alla försäkringar om motsatsen.
Trafikverket har nyligen i en skrivelse från den 29 oktober i år redogjort för konsekvenserna av regeringens minskade anslag med 700 miljoner. Punktligheten för tågen sänks från 95 till 87 procent. Resenärerna har drabbats hårt genom större driftsstörningar och sänkta hastigheter. Det finns uppenbara risker att det uppstår liknande situationer som under vinterkaoset i början av 2010 - och där är vi ju nu.
I kombination med regeringens höjda banavgifter och minskat banunderhåll leder det till att mer gods flyttas över från järnväg till väg och att vissa bandelar i glesbygd kan komma att läggas ned helt. Delar infrastrukturministern Trafikverkets konsekvensbeskrivning av vad regeringens nivå på banunderhållet kommer att betyda?
Enligt fackförbundet Seko saknas fortfarande beredskap för vintern. Johnny Nadérus på Seko beskriver situationen som att det finns en beredskap på papperet. Situationen är till och med värre nu än föregående år.
Den underliggande orsaken, menar Seko, är att regeringen "ökat anslagen för investeringar och underhåll av vägar, medan järnvägssidan starkt missgynnats". Jag återkommer i nästa anförande med ytterligare synpunkter.