KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gabriel Romanus (FP):
Jag håller med om att det är viktigt för Sverige som tjänsteexporterande land att få ett avtal som gör det möjligt för oss och våra företag att konkurrera på ökade marknader.
Samtidigt börjar vi nu få en rätt vidsträckt acceptans i Sverige för att vissa varor och vissa verksamheter inte passar för marknadsekonomin i meningen konkurrens och privat vinstintresse. Alkohol hör dit, spel hör dit och enligt min privata uppfattning hör även läkemedel dit.
Då är det viktigt att vi inte skapar en situation där vi sedan måste försöka dra oss ur, förklara och säga att det inte var så vi menade och så vidare. Det är klart att man ibland måste föra förhandlingar utan att offentliggöra precis vartenda medgivande som man är beredd att göra.
Men när EU kräver någonting inte bara för Sveriges räkning utan för alla medlemsstaters räkning är det ett medborgerligt intresse att vi, i varje fall i inledningsskedet, får veta vad EU önskade. Är det någonting som är förankrat hos medborgarna i EU:s medlemsstater?
Eller är det byråkraterna i Bryssel tillsammans med en del regeringsrepresentanter som har kohandlat fram eller kompromissat fram någonting som man sedan under hand för fram till andra länder? Jag tycker att det är väldigt bra att det har blivit en offentlig diskussion om detta.
Det är bra att ministern här klargör de här sakerna och att den svenska regeringen också i EU kräver att EU ska precisera att det inte syftar till att avreglera till exempel hälsofrågor och så vidare. Det är utmärkt. Men vi måste också säga att anledningen till att det här har kommit upp på bordet är att medborgarorganisationer i USA och Kanada har rotat fram detta på något sätt och lagt ut det på hemsidor.
Det är någonting som vi kan glädjas åt, men det vore ju bra om den svenska regeringen, som i många sammanhang kämpar för öppenhet i EU, också gjorde det när det gäller vad EU kräver å våra och andras vägnar i GATS-förhandlingarna. Jag vill också nämna att även USA kan råka illa ut här.
Man har ju börjat arbeta med en lagstiftning som syftar till att försvåra Internethandel med skatteparadis utomlands där Internetföretag etablerar sig. Det handlar alltså om Internetspelande, poker och så vidare.
Nu har USA en tvist med Antigua, av alla stater, där Antigua rider på de här WTO-reglerna där USA anses ha gått med på att man inte ska kunna försvåra för sådana här företag. Det här är i högsta grad relevant också för Sverige.
En av de metoder som Sverige skulle kunna använda för att förhindra sådana här Internetpokerföretag som opererar från Malta eller andra ställen är att också vi skulle kunna tillämpa de regler som man nu diskuterar i USA om att förhindra banktjänster för dem som sitter och spelar bort alla sina pengar på utländska pokerföretag. Frågan är: Har vi sådana möjligheter nu?
Eller har vi försvurit oss åt detta, precis som eventuellt USA har gjort?
Gabriel Romanus (FP):
Jag vill än en gång tacka Thomas Östros för klarspråket och hoppas att detta översätts och finns tillgängligt för internationellt auditorium, eftersom det här gäller internationella förhandlingar. Jag vill också tacka för de vänliga orden. Jag vet ju sedan gammalt att Thomas Östros är både intresserad av och engagerad i alkoholpolitik.
Det känns lite tråkigt att samtidigt få säga till ett statsråd som har ett förflutet i Finansdepartementet att den miljön inte har varit riktigt välgörande när det gäller den andra av de här beroendeskapande aktiviteterna som jag nämnde, nämligen spel. Där är det väl så att vi nu kanske upplever något av en baksmälla när man tittar på hur Svenska Spel har betett sig genom åren.
Hade Svenska Spel fått röna samma positiva behandling som Systembolaget, nämligen förts över till Socialdepartementet, så kanske situationen hade varit något bättre. Men bättre sent än aldrig!
Jag hoppas att man nu i regeringen överväger om inte vi också kan följa USA:s exempel i det avseendet och se om vi kan använda lagstiftning för att upprätthålla en sundare spelmarknad i Sverige. Jag hoppas att vi då inte kommer att få WTO-förhandlingarna i halsen.
Det kan ju höra till historiens ironier att USA då får vara murbräcka för Sverige i det avseendet, därför att där tycks det nu vara så att representanthuset har struntat i WTO-förhandlingarna. 26 state attorney generals , alltså justitieministrar i delstater, har begärt att man ska undanta spelverksamheten från WTO-förhandlingarna. Det kanske är ett tips.
Cecilia Magnusson (M):
Är Sveriges beredskap god när det gäller hotet från terrorismen? Det är bakgrunden till min fråga till justitieministern. Regeringen är ytterst ansvarig för rikets inre säkerhet, och det är väldigt viktigt att man lever upp till detta.
När jag läser - jag har ju inte haft möjlighet i dag att lyssna - justitieministerns svar kan jag inte låta bli att undra: Talar regeringen med dubbla tungor?
Jag satt i kammaren för några veckor sedan och lyssnade på Göran Persson när han talade om att Sveriges inre säkerhet var hotad och sade att man från regeringens sida var beredd att lägga miljard på miljard på rättssystemet, vilket jag applåderar.
Den insikten togs tacksamt emot från både moderater och folkpartister, även om jag inte ska prata för Johan Pehrson. Då är det märkligt att justitieminister Thomas Bodström i sitt svar säger att det inte finns något behov av förändring. Det är ytterst märkligt när vi vet hur det ser ut i dag.
Säpo anar eller antar att alla existerande terroristorganisationer finns representerade i Sverige, men samtidigt tror man att mörkertalet är stort vad gäller antalet terrorister som finns här. Enligt öppna källor meddelas också att man bedriver verksamhet - förberedelsearbete.
Enligt många samstämmiga källor är Sverige numera en säker tillflyktsort för terrorister.
Den myndighet som har att undersöka de människor som kommer hit - nämligen Migrationsverket - anser att man varken har resurser, kunskap eller kompetens att göra den bedömningen.
Man beräknar att det rör sig om ungefär 400 personer, men man är osäker på antalet. Men då säger justitieministern: Nej, det finns inte behov för mig att göra någonting.
Jag tycker definitivt att det borde finnas mycket att göra. Till exempel borde Säpos budget uppgraderas. Vi är nu i början av 2004. Vad har regeringen gjort?
Jo, man har minskat Säpos budget med 30 miljoner kronor, trots att kontraspionaget har brist på allt från tolkar till möjligheter att agera på ett kraftfullt sätt. Jag finner detta märkligt.
Jag tycker att vi borde kunna få ett svar som belyser den här frågan med ett betydligt mer allvarligt uttryckssätt än det jag upplever att justitieministern har använt i sitt svar. Men samtidigt måste jag ju tacka för detta svar.
Cecilia Magnusson (M):
Jag förutsätter att justitieministern låter sig informeras och att han inte kan kommentera enskilda fall. Men med de tendenser och trender och också med den kunskapsbas som justitieministern har anser jag att mer skulle komma ut från justitieministerns kansli redan nu.
Justitieministern har nämnt 11 september-utredningen. Och vad har kommit på riksdagens bord av den? Inte särskilt mycket. Vi har inte fått signaler om att det kommer ett sammanhållande förslag om hur vi ska förbättra skyddet mot terrorismen.
När det förekommer sådana enskildheter som att 400 personer finns i det här landet med falska papper, och man får informationen att detta, som ju är ett brott, inte ens polisanmäls, då kan inte jag eller någon annan rättsmedveten person bara säga: Okej, de kan inte göra någonting.
Vi måste kräva åtgärder, och jag tycker att justitieministern också borde kunna kräva av sina myndigheter att de åtgärdar sådana här uppenbara brister.
Till sist hoppas jag att den här debatten kommer att fortsätta, för vi har en gemensam vilja att förstärka Sveriges inre säkerhet. Jag blir dock lite orolig när justitieministern poängterar att vi ska ha gott samarbete med andra länder.
Min huvudinriktning just nu är att det ska vara ett gott samarbete mellan de svenska myndigheterna. Det är inte bara förebyggande arbete som krävs utan också ett arbete med att stävja den brottslighet som växer i Sverige när det gäller hotet från terrorismen.
Cecilia Magnusson (M):
Ingemar Vänerlöv har vältaligt tagit upp denna viktiga fråga, och jag vill göra kompletteringar i vissa delar. Frågan om ombud för båda parter i rättsliga ärenden i den proposition som vi har att diskutera här i dag är väldigt viktig för rättssamhället och den funktion som det ska upprätthålla.
Eftersom vi lever med en alltmer komplicerad juridisk verksamhet är dessa biträdens arbete väldigt viktigt för att vanliga människor ska kunna ta till vara sina rättigheter.
Som sagts är kostnaderna för den här tjänsten väldigt höga för skattebetalarna i dag, men den är väldigt viktig, och det är viktigt att kontrollen sköts. Så har det inte varit hittills. Ambitionen från regeringens sida är väldigt viktig, men man drar fel slutsatser.
Konflikten i dag är inte mellan domstolen och Domstolsverket utan mellan det rättsliga biträdet och Domstolsverket. Det är på den grunden som vi motsätter oss en överflyttning av talerätten. Hos Justitiekanslern, som har tillsynsuppgiften i dag, finns advokater.
Ja, det är helt rätt, men de har ju inte samtidigt rätten att ifrågasätta de ersättningar som man faktiskt begär. Därför ökar man konflikten. Det diskuteras att konflikt skulle uppkomma mellan Domstolsverket och domstolarna.
Jag, precis som Ingemar Vänerlöv, är inte jurist, men jag tror inte att det upplevs som en konflikt mellan åklagare och domstolen bara för att en dom överklagas. Det är ju självklart att man har rätt att överklaga en dom och att den prövas i en högre instans. Det upplevs inte som en konflikt i dag, så det skulle vara jättebra om vi kunde få förklarat varför den här konflikten är så farlig.
Det som däremot är illavarslande och farligt är den dagen Justitiekanslern beslutar sig för att överklaga en advokats ersättning i ett tryckfrihetsmål, ett mål som JK själv har initierat men förlorat och där advokatens klient friats.
Den dagen kan man börja prata om partiskhet och ställningen för Justitiekanslern. Det skulle vara bra att få en förklaring hur denna konflikt och denna diskussion ska tacklas. Därmed, herr talman, står jag bakom och yrkar bifall, som också Ingemar Vänerlöv har gjort, till reservation 1 under punkt 1.
Cecilia Magnusson (M):
Tyvärr fick jag inte i det förra inlägget något svar från statsrådet om vilka åtgärder hon tänker vidta. Hon ska bara avvakta och se. Det är lite skillnad mellan statsrådet och mig. Statsrådet sitter i en regering som har möjlighet att vidta åtgärder.
Jag kan bara föreslå åtgärder, och jag har redan fört fram ett antal förslag till åtgärder som statsrådet borde ha vidtagit.
Det är inte så att den här debatten har kommit upp på grund av radioprogrammet Kaliber utan jag ställde min interpellation långt dessförinnan när jag hade läst Ungdomsstyrelsens verksamhetsberättelse och fått klart för mig vad som pågår.
Jag tycker att regeringen måste erkänna att det som man nu har gjort är ett misstag. Man har faktiskt ökat den här revolutionära organisationens legitimitet.
Om staten, som den nu har gjort, godtar och accepterat Revolutionär Kommunistisk Ungdom får det och har fått effekter för andra organisationer, för kommuner och för myndigheter. Herr talman!
Jag har i min hand en artikel i GT i slutet av oktober där Socialdemokraternas starke man Göran Johansson säger att Revolutionär Kommunistisk Ungdom måste behandlas som alla andra. RKU framhåller där att organisationen naturligtvis ska ha kommunala bidrag eftersom den ju får bidrag från regeringen. Det måste bli ett stopp på det här.
Regeringen måste sätta ned foten och säga att det nu får vara nog. Rågången mot antidemokratiska krafter måste vara glasklar, annars får det konsekvenser. Demokratin lever och mår bra av meningsskiljaktigheter, men det här är ju absurt.
Vet statsrådet hur många gråstarrsoperationer 2 miljoner kronor räcker till? Svaret är 285. Om statsrådet går igenom landets sjukvårdsköer skulle hon med de pengarna kunna göra mycket nytta.
Det behövs en ursäkt och ett erkännande av att det begåtts ett misstag och att det krävs stora åtgärder för att inte fler människor faktiskt ska tappa tron på demokratin.
Jag måste säga att det är ett hån mot alla de människor som under år har kämpat med all sin kraft - många har fått sitt liv slaget i spillror på grund av kommunismens illdåd - att bara säga: Vi ska följa frågan vidare. Mer åtgärder behövs!
Kan inte statsrådet redogöra för att regeringen är mer handlingskraftig än att följa frågan, då är jag oroad.
Cecilia Magnusson (M):
Ett citat från Revolutionär Kommunistisk Ungdoms politiska plattform: "Vi är revolutionärer därför att vi inte tror på någon genomgripande förändring den parlamentariska vägen, det är inte hos Sveriges riksdag som den verkliga makten ligger."
Ja, den uppfattningen kan man ju ha, och ibland tvivlar jag på var makten ligger själv, men för den skull är jag demokrat och tror att man faktiskt kan förändra den demokratiska vägen. Det är utifrån den plattform som det här citatet kommer ifrån som faktiskt Statens ungdomsstyrelse har gjort sin så kallade granskning.
Statsrådet Hallengren står här och säger att hon har fullt förtroende för dem, och om de tycker att det här är svårt så får vi göra någonting. Men statsrådet och regeringen har ju ett ansvar att titta över vad vi borde göra och vad vi måste göra. Vi måste värna demokratin.
I dag och varje dag är den i gungning, och vi måste varje dag försvara den. Jag såg själv hur Göteborgs gator skändades av antidemokratiska krafter. Varje dag får jag försvara varför man inte ska ägna sig åt civil olydnad. Det behövs oerhört mycket informationsinsatser också för att försvara demokratin.
Jag har nu gett statsrådet Hallengren några förslag på åtgärder: erkänna misstaget, se över reglerna och inte vänta på att någon annan ska göra det, se över och kanske åtgärda Statens ungdomsstyrelses ledning och se till att informationen om demokrati når större delar av befolkningen än vad som är fallet i dag.
Tack, fru statsråd och herr talman!
Cecilia Magnusson (M):
Det här är en väldigt svår fråga som behöver många lösningar. Polisen klarar ju inte det här själv. Justitieministern har delvis nämnt detta i sitt svar. Vi hade för två dagar sedan en information från regeringen.
Man informerade om förslaget till ny narkotikastrategi inom EU. Det var väldigt intressant. Man spaltade upp hur man har tänkt sig att arbetet på EU-nivå ska bedrivas. Det handlar om att få en helhetssyn och om hur man ska kunna hjälpas åt med den här svåra frågan.
I dag fick vi i justitieutskottet en information om det stundande EU-mötet där man ska ta upp utvärderingen av den gamla EU-strategin - jag kan ju ha synpunkter på att man inte använder de erfarenheter som man har vunnit med den gamla strategin när man nu lägger fram förslag på en ny. Men då slog det mig att vi inte har det här i Sverige.
Vi har ingen narkotikastrategi. Mobilisering mot narkotika, som regeringen själv har tillsatt för att man ska titta på det här problemet och föreslå olika saker, har just pekat på att vi måste få till en samlad narkotikastrategi i Sverige. Min första fråga till justitieministern är: När kommer vi att få en samlad narkotikastrategi för svenska förhållanden?
Nu finns det förebilder i Europa. När kommer den svenska? Det måste ju vara ett samarbete mellan alla myndigheter - polis, tull, kustbevakning och även militär. Justitieministern tog inte upp militären och den möjlighet som militären faktiskt har. Man kan ju se på problemen med att huvuddelen av narkotikan kommer sjövägen.
Vi har inte så stor flotta längre och kan då också behöva ta hjälp av de militära insatserna. När får vi en narkotikastrategi för svenska förhållanden? Den andra delen, som jag hade hoppats att justitieministern skulle nämna i sitt svar, handlar om det viktiga verktyget med lagstiftningen kring prekursorer.
Vi hade ju ett beslut i kammaren angående EU:s rambeslut, där vi ålades att ta in prekursorer i vår nationella lagstiftning. Vi är många som ivrigt går och väntar på när lagstiftningen ska läggas på riksdagens bord. Tyvärr vet vi att regeringen prioriterar högre att införa sprututbyte.
Vi vet när den propositionen kommer, men vi vet inte när prekursorslagstiftningen kommer. Jag skulle vara tacksam om vi kunde få ett svar på detta i denna debatt.
Cecilia Magnusson (M):
Justitieministern talar om samordning. Jag tror att det är dags att börja tala om samarbete myndigheterna emellan. Och de som kan initiera och styra det här är ju regeringen, Johan Pehrson talar om detta väldigt förtjänstfullt, med regleringsbrev och annat. Regeringen har tillsatt narkotikasamordnaren Björn Fries, som justitieministern nämnde.
Det är ju faktiskt Mobilisering mot narkotika som har föreslagit att vi ska ha en nationell narkotikastrategi. Varför kan inte justitieministern ge besked? Han kunde säga: Jo, det här är en jättebra idé. Jag har sett hur de hanterar det här i EU, och det är klart att vi måste ha det i Sverige.
Vi måste ha betydligt starkare krafter mot den organiserade brottsligheten, de kriminella gängen, än vad varje myndighet för sig kan klara av. Det här med task force , som man använder i andra länder, är ett jättebra förslag.
Varför kan vi inte på bred front redan nu, innan regeringen ska avrapportera, säga att vi kan börja jobba mot detta? Sedan ställde jag frågan om prekursorer. När kommer lagstiftningen om prekursorer i svensk narkotikalagstiftning? Det är så efterlängtat. Justitieministern sade att narkotikamissbruket går ned.
Det har vi ingen som helst aning om. Drogerna flödar in. Nya droger kommer till varje dag. Vi vet inget om detta. När kan vi få en lagstiftning som innehåller prekursorer? En prekursor är en ingrediens i narkotika.
Cecilia Magnusson (M):
När man lyssnar på justitieministerns svar kan man tro att rättsväsendets förmåga att lösa brott mot barn är väldigt god. Men när jag ser på statistiken förskräcker det resultat som rättsväsendets aktörer klarar av när det gäller brott mot de mest utsatta, barnen i samhället.
Anmälningsfrekvensen rörande våld och sexualbrott mot barn är totalt sett låg. Det är sant. Men det skrämmande är att den har ökat drastiskt under den senaste tioårsperioden. Den har ökat mer än för anmälningar om våld mot vuxna.
År 2005 anmäldes 1 100 misshandelsbrott mot barn i åldern 0-6 år, och det var 7 190 anmälningar om brott mot barn i åldern 7-14 år. Samtidigt som antalet anmälningar stiger verkar det som att andelen av fall som går till åtal sjunker, och det redan från en väldigt låg nivå.
Vi vet att i 90 % av fallen är barnen bekanta med den misstänkte förövaren. Man har alltså en aning i 910 fall av 1 100 fall när utredningen börjar vem det är som kan ha gjort detta.
Men det är bara i ett drygt hundratal fall som man klarar upp brotten, och inte ens 100 går till åtal varje år. Det är inte acceptabelt. Det är inget bra resultat, justitieministern. Det är därför jag har ställt min interpellation för att få höra vad som kommer att göras. Att utreda brott mot barn har låg status.
Det är väldigt svårt. Det svåraste man kan göra som brottsutredare är att utreda brott begångna mot barn. Andelen av de anmälningar som görs som går till åtal måste förbättras. Därför undrar jag: Vad tänker justitieministern göra för att barnförhören ska bli bättre?
Eftersom barn inte får uppträda i rättegången är det viktigt vad förhören med barnen ger. Vi har fått en rapport från Barnombudsmannen som heter Det svåraste som finns. Där har man intervjuat åklagare och tagit reda på hur de tycker att det går att utreda ett brott mot barn. Det är ingen bra läsning.
Det finns väldigt mycket mer att göra än det som justitieministern antyder i sitt svar. Thomas Bodström drev häromåret igenom en reform när det gäller rättsintygen. När det gäller rättsintyg för vuxna har inte ens hälften av de läkare som behövts kunnat rekryteras. Det behöver göras mer, men vad, Thomas Bodström? Jag vill ha svaren.
Det är jättebra med barnahus, men det måste utvärderas. Om det ska kunna spridas till hela landet behövs det också resurser. Ska barnahusen få obegränsade resurser, som den organiserade brottsligheten? När det gäller helheten är det inte bara rättsväsendet och samverkan med socialtjänsten.
Häromdagen fick vi information om att de som utbildas till socionomer har så stora kunskapsbrister att de inte kan hantera anmälningar mot barn som har blivit utsatta. Vad göra, ministern? Det finns fler svar att ge.
Cecilia Magnusson (M):
Jag kan inte hålla med Thomas Bodström om att det är ett bra resultat när 89 % av anmälda fall av barnmisshandel inte klaras upp. Det duger inte! Sedan kan man borra i varför och i de elva procenten hit och dit. Men mer måste göras.
Det är mycket möjligt att dödligt våld mot barn är ett större problem än vad vi tror. Vi gör ju inte dödsorsaksutredningar i det här landet. I andra civiliserade länder genomför rättsväsendet och andra aktörer dödsorsaksutredningar - i England och USA.
Barnmisshandelskommittén presenterade redan 2001 ett förslag om att Socialstyrelsen skulle få pröva ett förenklat förfarande med dödsfallsutredningar. Men det har inte regeringen velat eller orkat.
Kunskap när det gäller de barn som har fått sätta livet till på grund av våld och kunskap om vad som ligger bakom det kunde ha förhindrat nya dödsfall, nytt våld och nya mord på barn. När ska vi få dödsfallsutredningar i vårt svenska rättsväsende? Visst är det komplicerat, men erfarenheter finns ju från andra civiliserade länder.
Det är viljan och kompetensen som saknas, skulle jag vilja säga. Vi säger att det svenska samhället är så bra. När det gäller påföljder för dem som slår barn eller slår ihjäl barn är normalpåföljden för misshandel mot barn - det finns inget brott som heter så - fyra månader.
Jag borde inte behöva stå här och undervisa justitieministern om det här, men för grov misshandel är påföljden mellan ett och tio år. Vad är då normalpåföljden för att nästan slå ihjäl ett barn? Det är ett år och sex månader! Det här är skamligt.
Det är skamligt ur allmän rättssynpunkt. Men, justitieministern, det är skamligt också ur förövarens synpunkt. Vi ger inte förövaren en chans och en möjlighet till behandling och rehabilitering och till att komma ur sitt fängelsestraff som en bättre människa än den man var när man gick in i det.
Vad tänker justitieministern göra för att förövarna av barnmisshandel ska få en möjlighet till rehabilitering? Vi kan ju prata fram och tillbaka om vad som speglas och om det verkliga antalet. Vad vi vet är att mörkertalet vad gäller anmälningar är jättestort.
Med tanke på den nya undersökningen från Rädda Barnen om socionomernas inkompetens när det gäller att se och utreda barn som far illa är det skrämmande när vi vet att den som anmäler mest till polisen angående barnmisshandel är just socialtjänsten.
Sedan kommer föräldrar och anhöriga och sedan skolan. Mycket mer måste göras!
Cecilia Magnusson (M):
Jag tvivlar inte på justitieministerns vilja att förbättra skyddet för barnen. Men det är inte bra att man inte gör mer än vad man gör, trots den kunskap och kompetens som finns.
Justitieministern tog upp resurserna och pratade i ett tidigare inlägg i debatten med Tobias Billström om de 700 miljonerna till polisen. Nu vet jag inte hur många miljoner som är kvar och som man kan använda för att uppvärdera det arbete som barnutredare inom polisen gör.
Om justitieministern satte sig ned med barnutredare inom polisen och fick höra om deras vardag, skulle nog justitieministern säga att vi måste göra någonting åt det. Det här är de svåraste brotten att utreda.
Det måste bli helt andra förhållanden för att vi ska få upp antalet åtal för brott mot barn. Justitieministern nämnde att 15-åringar som döms för grov misshandel ska ha ett lägre straff.
Det är självklart, men ett år och sex månader är genomsnittsstrafftiden. Det handlar inte bara 15-åringar, utan det handlar om vuxna mammor, pappor och styvpappor som slår sina barn.
Det finns faktiskt en paragraf i lagboken - jag är inte jurist själv - som säger att om man slår ett barn ska man dömas hårdare. Varför följer man inte detta? Vi måste göra mera. Det är vi överens om.
Vi är mer angelägna om att trygga skyddsnätet för barnen, men justitieministern har möjligheten att göra det just nu. Vad göra?