Lena Hallengren (S):
Jag vill än en gång understryka att när det gäller exceptionella händelser råder det inget tvivel om att det är närmaste helikopter eller ambulans som rycker in. Det ska inte råda några tvivel om detta. Då hjälper vi varje gång varandra att komma överens om hur vi ska hantera kostnader och konsekvenser. Det finns gränsräddningsavtal i berörda gränsregioner, och de gäller Sverige, Norge och Finland.
Det blir en skillnad när det gäller Sverige och Danmark. Jag spånar lite fritt, men avstånden finns definitivt inte i fråga om svensk-dansk-sidan. Däremot kan det finnas andra utmaningar där. Men det är klart att det är specifikt att man behöver samarbeta och hjälpas åt. Grunden för hela det nordiska samarbetet är att vi har samma idé om vilka förutsättningar som krävs för att den nordiska modellen ska kunna fortgå.
Vi tycker att det är skillnader mellan våra länder, men när vi möter europeiska kollegor ser de den nordiska modellen. Det gäller inte minst hur otroligt viktigt det är med välfärd, gemensam finansiering, vård efter behov och samarbete. De upplever inte gränserna så starkt som vi. Låt mig ge ett mycket spontant svar på frågan. Jag har inte bilden av att det skulle vara svårare att hantera Sverige-Norge-gränsen än Sverige-Finland-gränsen med tanke på EU.
Det är väl vad en översyn får visa, men det har inte nått mig så här långt. Linda Ylivainio talade om pragmatiska lösningar. Jag anser att vi ska vara pragmatiska i att ta fram lösningar. Det är inte så enkelt som det låter. Jag vill ändå säga det eftersom vi vill ta steget - det är angeläget - men det är inte helt okomplicerat.
Jag har själv besökt SOS Alarm, och jag ser vilket otroligt pussel de lägger när de ska dirigera ambulanser och andra räddningsfordon, samtala med människor och så vidare. Det är inte helt okomplicerat när andra länder kommer in. Någonstans finns också frågan om vem man ska vända sig till när situationen inte är akut. Är det alltid den som är närmast?
Det är inte helt självklart. Jag har inte haft anledning att fördjupa mig så mycket i den typen av etiska spörsmål, men sådant behöver man också fundera över. Det är otroligt angeläget att göra en översyn och att i det sammanhanget försöka lyfta fram alla de eventuella problem som kan finnas, så att vi antingen finner lösningar på dem eller bestämmer oss för att det finns vissa saker som är svårare att lösa än andra och att frågorna måste hanteras bitvis.
Men ambitionen är ändå tydlig att vi vill åstadkomma ett bättre samarbete. Vi delar den uppfattning som både interpellanten har och som SKL har framfört i sin skrivelse, nämligen att frågan måste ses över på flera olika plan. Jag säger återigen att vid exceptionella händelser ska det inte finnas något tvivel om att samverkan fungerar. Det är inte så att någon säger: Så synd, det står en norsk ambulans i närheten, men den får inte hjälpa dig.
Då löser man situationen. Men att lösa dessa frågor i vardagen eller under semestertider, eller i andra sammanhang med långa avstånd och när fel lands ambulans står närmast, är något som medborgarna ser och vi också ser. Låt oss hoppas att vi får möjlighet att återkomma till resultatet av en översyn och hur vi kan gå vidare.