KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Adaktusson (KD):
Det är väl alldeles utmärkt att Pyry Niemi tar upp de frågorna. Det är ju viktiga frågor. Nu var det dock inte det vi skulle diskutera, utan det jag tog upp handlade om religionsförföljelse. Jag hade inte tagit upp det om inte detta var ett mönster och ett beteende vi ser hela tiden.
Det är ett agerande som är svårbegripligt när man tänker på det oerhörda lidande som detta handlar om och vilka konsekvenser det får.
Det är svårbegripligt att det under de fyra år, 2014-2018, då det här förtrycket, den här förföljelsen och det här folkmordet var som värst inte fanns utrymme att ens nämna att det var kristna som förföljdes och att det var kristna som var offer för folkmordet.
Det fanns inte utrymme på en enda rad att nämna det i de socialdemokratiska utrikesdeklarationerna. Jag förstår att man inte kan ta upp alla ämnen i alla tal, men här handlar det om ett mönster, Pyry Niemi.
Det handlar om att medvetet välja bort en fruktansvärd humanitär situation, att inte nämna den och att inte lyfta upp detta, som så många andra politiska församlingar har gjort, från Europaparlamentet till nationella parlament över hela världen. Man har gjort uttalanden och antagit resolutioner. Man har fördömt detta och agerat mot det. Ni nämner det inte ens.
Det är en stor besvikelse, inte bara för mig utan för alla de människor som följer utvecklingen på det här området med fasa.
Lars Adaktusson (KD):
I september förra året presenterade tankesmedjan Friends of Europe rapporten After the ice: the Arctic and European security .
I samband med det intervjuades Natos generalsekreterare Jens Stoltenberg som sa att paradoxen i Arktis är att det finns en tradition av samarbete samtidigt som några av de farligaste vapnen i världen finns i regionen.
Stoltenberg konstaterade att nya hot och utmaningar föreligger i form av ökad militär upprustning från såväl Ryssland som Kina. Slutsatsen var att det inte är mindre av samarbete som behövs utan mer av samarbete och en fördjupning av samarbetet.
Mot bakgrund av detta och mot bakgrund av den allvarliga utvecklingen i området frågar jag utrikesministern: Finns det något som talar för att Sveriges Arktisstrategi skulle försvagas av ett svenskt medlemskap i Nato? Är det inte i själva verket precis tvärtom?
Lars Adaktusson (KD):
Jo, det känner jag till. Det handlar om Natos roll och Natos agerande, och det hade varit intressant och välkommet om utrikesministern hade framhållit just Natos stora betydelse. Svaret från Nato på den allvarliga utveckling vi ser i detta område är av central betydelse.
Det handlar om stora resursförstärkningar som har ökat försvarsförmågan på land, i luften och till sjöss. Detta tillsammans med fler övningar och en ny kommandostruktur för Nordatlanten bidrar till ökad säkerhet, inte minst för Sverige. Ändå är Sverige inte med i Nato.
Socialdemokratin håller vårt land utanför de västliga demokratiernas försvarsallians. Låt mig göra klart att det varken gynnar vårt land eller det viktiga samarbete som krävs när det gäller Arktisregionen.
Lars Adaktusson (KD):
Inledningsvis vill jag tacka för svaret. Det är uppenbart att situationen har förändrats sedan jag ställde interpellationen. Som utrikesministern sa har ett avtal träffats mellan Armenien och Azerbajdzjan, och striderna ser ut att ha upphört. Detta ska självklart välkomnas.
Samtidigt är det uppenbart att Armenien mer eller mindre tvingats till att acceptera uppgörelsen, som i sak innebär att Azerbajdzjan nu kan behålla de områden som landet, med hjälp av folkmordsliknande krigföring, har intagit i Nagorno-Karabach.
Samma sak gäller de viktiga buffertzoner som finns mellan Armenien och Nagorno-Karabach, vilket leder till att den här lilla republiken blir ännu mer ensam och ännu mer av en isolerad ö. Förtjusningen över detta hos den azerbajdzjanska diktaturen är djupt oroande.
I ett uttalande säger president Alijev: "Vi har alltid fått höra att det inte finns någon militär lösning. Nu har vi visat på slagfältet att det inte stämmer." Fru talman! I spåren av sexveckorskriget mellan Armenien och Azerbajdzjan har flera tusen dödsoffer och omfattande mänskligt lidande följt.
Det här kriget startade inte av en slump, utan det startade efter att Azerbajdzjan - med aktiv inblandning av Turkiet - gick till ett planerat militärt angrepp.
För Turkiet och dess islamistiska regim passade det helt enkelt att via ombud angripa de kristna armenierna och därigenom stärka det egna inflytandet, eller som president Erdogan själv har uttryckt det: se till att Turkiet får den plats i världsordningen som landet förtjänar.
Åtskilliga rapporter från människorättsorganisationer och internationella experter visar att den turkiska inblandningen har varit mycket omfattande. Således är det två diktaturer som gemensamt attackerat en liten, demokratisk nation med 3 miljoner invånare.
Detta är i alla avseenden förkastligt, och det måste fördömas. Det är därför jag i min interpellation betonade vikten av att Sverige och EU agerar med riktade sanktioner mot det ansvariga Turkiet, med ett tydligt stopp för Turkiets medlemskapsförhandlingar med EU. Fru talman!
Nu säger utrikesministern att frågan om sanktioner inte är aktuell. Varför då inte se till att den blir aktuell? Finns viljan har regeringen alla möjligheter att aktualisera sanktionsfrågan i EU-kretsen.
Vad vi talar om är turkiska folkrättsbrott och en liten, utsatt befolkning som attackeras och tvingas fly för sina liv. Då duger det inte att ge svaret att sanktioner inte är aktuella, Ann Linde.
Lars Adaktusson (KD):
Sanktioner är inte aktuella. Underförstått säger utrikesministern det hon brukar göra: Vi ska kunna tala med alla, även med regimer vars åsikter vi inte uppskattar. Detta är dock att slå in öppna dörrar. Vem motsätter sig utrikespolitisk dialog? Vem motsätter sig diplomatiska samtal? Det är självklart så att vi ska föra samtal och vara med i dialoger runt om i världen.
Vi ska tala med Turkiet och andra länder. Men när människovärde, mänskliga rättigheter och folkrätten står på spel får vi inte rygga tillbaka. När grundläggande värderingar är hotade har vi faktiskt en skyldighet att höja rösten och agera, och det är egentligen det den här debatten handlar om. Fru talman!
I början av oktober larmade Armeniens premiärminister om azerbajdzjanska övergrepp och folkrättsbrott i det pågående kriget. Det råder inget tvivel om att det som sker syftar till att fortsätta folkmordet på armenier och återinrätta det turkiska imperiet, var budskapet.
Det premiärministern syftade på var de över 1 miljon armenier och assyrier/syrianer som från 1915 och framåt mördades och lemlästades av det dåvarande Turkiets militära styrkor. Detta folkmord, seyfo, är än i dag ett öppet sår.
Nagorno-Karabach symboliserar på ett sätt det armeniska folkets historia. Där finns symbolerna, de urgamla kyrkor och kloster som nästan varenda armenier känner till. Där öppnades den första armeniska skolan redan på 500-talet. Fru talman!
Den som inte ser denna konflikt och parternas agerande i det historiska perspektivet missar en väsentlig dimension. Avtalet mellan Armenien och Azerbajdzjan har lett till eldupphör, men den grundläggande konflikten har djupa rötter. I dag för Turkiet krig via ombud.
Redan på krigets första dag, den 27 september, förklarade den turkiske utrikesministern att Turkiet är orubbligt solidariskt med Azerbajdzjan. Det demokratiska Armenien beskrev han som det största säkerhetshotet i regionen. Så varför, Ann Linde, inte sätta tryck på den sedan länge vållande och destabiliserande parten?
Varför ens antyda att Turkiet, med en regim som vägrar att erkänna folkmordet, ska kunna bli medlem av Europeiska unionen?
Lars Adaktusson (KD):
Ann Linde är tillträdande ordförande i OSSE, och jag tror att alla förstår att hon väljer sina ord när det gäller en känslig fråga som denna. Samtidigt måste jag säga att Turkiets brott mot folkrätten måste kunna påtalas även av Sverige.
Det handlar ju här om tusentals oskyldiga armenier som har fått sina liv slagna i spillror och tvingats fly områden där de har levt och brukat jorden i generationer. Då måste vi agera - dessa möjligheter får inte begränsas av ett tillfälligt ordförandeskap. Fru talman! Dessvärre är ju Nagorno-Karabach sedan länge isolerat från omvärlden.
EU saknar representation i regionen. Inga officiella besök genomförs, och detta är egentligen enbart av hänsyn till den azerbajdzjanska diktaturens högt uppskruvade retorik och direkt hotfulla agerande.
Jag har själv besökt Nagorno-Karabach och kan konstatera att invånarna där, med stöd av Armenien, gör sitt bästa för att bygga upp ett demokratiskt samhälle med fungerande institutioner, trots isoleringen och trots de ständiga hoten från Azerbajdzjan.
Det är uppenbart, till slut, att det behövs ett väsentligt ökat engagemang från OSSE och framför allt från EU för att bistå armenierna och Nagorno-Karabach. Inom ramen för det östliga partnerskapet måste arbetet för en fredlig utveckling intensifieras parallellt med att befolkningen involveras och Turkiets inflytande minimeras.
Om detta hoppas jag att vi är överens, Ann Linde. Tack för debatten!
Lars Adaktusson (KD):
Jag vill tacka för svaret på interpellationen. När utrikesministern tar avstånd från alla former av antisemitism talar hon inte bara för regeringen utan för hela Sveriges riksdag. Ingen i denna kammare vill se det primitiva hatet slå rot och förgifta vårt samhälle.
Som exempel på insatser i arbetet mot antisemitism nämner Ann Linde regeringens stöd för en särskild samordnare i EU och en kontaktperson i FN. Hon tar också upp de roterande ordförandeskapen i OSSE och IHRA som lämpliga tillfällen för att aktualisera frågan. Detta är i grunden välkommet och viktigt.
Min interpellation handlar dock specifikt om antisemitismen i palestinska områden. Jag tar upp detta med anledning av de budskap som spreds i den palestinska myndighetens officiella tv-kanal i samband med Förintelsens minnesdag i år.
Bland annat rapporterades i denna tv-kanal att judarna före andra världskriget "hatades för sin rasism och sitt smutsiga beteende". Vidare undervisades om att "Förintelsen var det pris som judarna fick betala för sitt ondskefulla beteende, sina konspirationer och sin elakhet". Fru talman!
Hatet mot judar startade inte med Förintelsen, och det upphörde inte med Hitler. Djup vedervärdig antisemitism är inte ovanlig i medier och offentlig debatt i palestinska områden.
Eftersom pressfrihet inte existerar är det regimen som kontrollerar de budskap som sprids till befolkningen. Således finns antisemitismen högt upp i den palestinska ledningen. President Abbas har själv gjort uttalanden som direkt knyter an till det som nyligen spreds i palestinsk tv.
I maj 2018 sa han att "fientligheten mot judar berodde på deras sociala funktion i samhället som förknippas med ocker och bankverksamhet". Hårt pressad av en upprörd internationell opinion tvingades Abbas att publicera en ursäkt. Utrikesministern tar fasta på detta.
Men en viktig fråga inställer sig: Var ursäkten allvarligt menad? Varför fortsätter palestinska företrädare, under Abbas ledning, att sprida samma unkna budskap? Fru talman!
Det är bra att regeringen i direkta samtal tar upp spridningen av antisemitism i palestinska områden, men det har inte haft någon effekt. Sanningen är att den palestinska ledningen struntar i den svenska regeringen; spridningen av antisemitism fortsätter med oförminskad styrka.
Frågan är inte längre vad regeringen säger, utan vad den gör. Vad gör ni, Ann Linde?
Lars Adaktusson (KD):
Jag frågade vad regeringen gör. Utrikesministern svarar som hon brukar: att antisemitism är oacceptabelt och att detta framförs i kontakterna med den palestinska ledningen. Medan detta upprepas får antisemitismen fäste i breda lager av det palestinska samhället. Judehat och demonisering av Israel har efter år av hatfylld propaganda blivit socialt accepterade företeelser.
Enligt den internationella organisationen Anti-Defamation League har palestinska områden den mest antisemitiska befolkningen i världen. 87 procent av palestinierna instämmer i påståendet att människor hatar judar på grund av hur de beter sig.
Det är ingen tvekan om att detta är allvarligt och får konsekvenser för Israel och det judiska folket, men också för möjligheterna till dialog och förhandlingar om en fredlig lösning på den israelisk-palestinska konflikten.
De palestinska ledare finns inte som klarar att förankra en eventuell fredsuppgörelse med Israel hos en befolkning matad med hat mot judar.
Spridningen av antisemitism bränner broar, krossar framtidsutsikter och omkullkastar varje möjlighet till kompromisser med Israel. Vill den svenska regeringen medverka till en fredlig lösning på den israelisk-palestinska konflikten krävs det en insikt om detta och en vilja att agera konkret.
Fru talman! Det är beklagligt, men om nödvändigheten av sådana här konkreta åtgärder hörs det ingenting från utrikesministern. Det är tyst, vilket ställer viktiga frågor på sin spets. Vad är orden om att bekämpa alla former av antisemitism värda om de inte följs av handling?
Vad händer med den internationella konferensen om antisemitism om den svenska regeringen som värd väljer att inte agera mot ett politiskt ledarskap vars antisemitism förgiftar en hel befolkning? Det är nog fler än jag som gärna vill ha svar på detta, Ann Linde.
Lars Adaktusson (KD):
Utrikesministern står här i riksdagens talarstol och relativiserar antisemitismen på palestinska områden. Det är beklagligt om än inte förvånande. Jag ställde en fråga om den konferens som regeringen ordnar i höst. Vi är många som hoppas att den konferensen blir framgångsrik. Men det förutsätter att Israel finns med, och något sådant besked har inte Regeringskansliet fått.
Alla vet, Ann Linde, att regeringen har valt att ha nära relationer med den sittande palestinska ledningen. Stefan Löfven har sagt att det regerande Fatah är Socialdemokraternas kära systerparti. Parallellt har relationerna till Israel körts i botten.
Sedan 2014 är det inte möjligt för vare sig Stefan Löfven eller Ann Linde att föra dialog i Jerusalem. Sex och ett halvt år har gått, Wallström har ersatts av Linde. Men obalansen och de ensidiga synsätten består. Fru talman!
Det är illa att regeringen inte tänker vidta några som helst åtgärder för att förmå den palestinska ledningen att sätta stopp för hatet mot judar. Det stärker verkligen inte det arbete mot antisemitism som regeringen säger sig prioritera.
Att ett parti genomsyrat av antisemitism kan vara Socialdemokraternas kära systerparti gör inte saken bättre. Det är djupt problematiskt, fru talman. Tack för debatten.
Lars Adaktusson (KD):
Jag vill inledningsvis tacka för svaret på interpellationen. När utrikesministern säger att Hizbullah utgör en negativ kraft i Mellanöstern är vi många som instämmer. Det är viktigt att detta sägs. Ord gör skillnad om de följs av handling. Dessvärre tycks viljan till handling saknas från regeringens sida just i det här fallet.
Att definiera Hizbullah i dess helhet som terrororganisation är uppenbarligen inte aktuellt för regeringens del. Fru talman!
Gemensamt för de definitioner som används i dag när det gäller terrorism är att de tar sikte på handlingar som har till syfte att skapa skräck, utförs för att nå ett ideologiskt mål och medvetet bortser från säkerheten för oskyldiga civila.
Inte i något avseende går det att hävda att Hizbullah faller utanför de här kriterierna. Hizbullah är per definition en terroristorganisation grundad för att militärt förgöra Israel. Det är det uttalade syftet.
Därför ser vi nu hur allt fler demokratier genom nationella beslut definierar Hizbullah i dess helhet som en terrororganisation. Det har skett i USA, i Kanada, i Tyskland, i Storbritannien, i Nederländerna och helt nyligen i Litauen. Fler länder uppges vara på väg i samma riktning, bland annat Österrike och Schweiz.
Britterna tog beslutet om terrorstämpling i februari 2019, vilket bland annat innebär att personer som därefter är medlemmar i eller stöder Hizbullah riskerar att dömas till tio år fängelse.
Den brittiske inrikesministern säger att det inte går att skilja mellan en militär och en politisk gren av Hizbullah, som EU gör - det är en konstruerad distinktion. Att rörelsen ska ses som en sammanhållen enhet understryks även av Hizbullahs egna företrädare.
Hizbullahs vice generalsekreterare Naim Qassem har sagt på det här sättet: Vi har ingen militär eller politisk gren. Vi har inte Hizbullah å ena sidan och motståndsrörelsen å den andra. Varje element av Hizbullah, allt från de militära befälhavarna till medlemmarna och våra samlade resurser, är i motståndets tjänst.
Inget annat än motståndet är vår prioritet. Ann Linde! Varför blunda för verkligheten? Varför upprätthålla distinktionen mellan en politisk och en militär gren, när till och med Hizbullahs ledning förnekar en sådan uppdelning?
Lars Adaktusson (KD):
Det vi just hörde bidrar inte till den tydlighet som borde vara självklar när gäller regeringens position i en så här viktig fråga. Det finns ingen uppdelning mellan en militär och en politisk gren. Hizbullah är en enhetlig shiamuslimsk motståndsrörelse som mördar civila och hotar att utplåna Israel.
Det borde vara en given slutsats att behandla hela den organisationen som den vedervärdiga terrororganisation den faktiskt är. Fru talman!
Sedan Hizbullah grundades i början av 1980-talet har organisationen varit inblandad i utländska terrordåd, men också i blodiga strider i Syrien och i en farlig destabilisering av hela Mellanöstern.
Trots representationen i Libanons parlament, som utrikesministern talar om, är Hizbullah direkt knutet till diktaturen i Iran - religiöst, politiskt och ekonomiskt. Ibland sägs det att den sköra maktbalansen i Libanon och kopplingen till Iran gör omvärldens relation till Hizbullah till en komplicerad fråga.
Utrikesministern är inne på detta. Men det är inget annat än ett villospår. Den iranska regimen har i över 40 år förtryckt sin egen befolkning och avrättat oskyldiga. Samtidigt har Islamiska republikens revolutionsgarde mördat och skövlat i svårt plågade grannländer som Syrien, Jemen och Irak.
Kring detta, Ann Linde, krävs det klarspråk. Det gör det också om det faktum att Iran är världens största finansiär av internationell terrorism. Så har ayatollorna i Teheran exempelvis beväpnat Hizbullah i en omfattning som för länge sedan borde ha fått omvärlden att resa sig.
En arsenal av 130 000 missiler är i detta nu riktad mot Israel. Utveckling av egen precisionsstyrd ammunition pågår. Detta innebär att Hizbullah med Irans hjälp kan hota hela den judiska staten. Fru talman!
Utan att se verkligheten som den är, utan att se sambanden, riskerar vi att en dag tvingas konstatera att katastrofen är ett faktum. Hizbullah är en terroristorganisation. Iran styrs av en terrorregim.
Delar utrikesministern den djupa oro som långt fler än Kristdemokraterna känner inför detta?
Lars Adaktusson (KD):
Utrikesministern har i debatten uppehållit sig kring detta med sanktioner. Det är som att tala om sanktioner mot al-Qaida eller sanktioner mot Islamiska staten. Det är terrororganisationer vi talar om. De ska förbjudas. Anhängarna är terrorister. De ska dömas och fängslas.
Sanktioner, Ann Linde, är inte svaret på den internationella terrorism som i grunden hotar demokrati och det öppna samhälle som vi värnar. Förra sommaren, i juli, varnade Hizbullahs ledare Hassan Nasrallah för att Israel kan utplånas vid ett krig mellan Iran och USA. Nasrallah hänvisade bland annat till de avancerade vapen som Hizbullah förfogar över i Libanon.
Det är ingen tvekan om att det uttalade målet för Hizbullah och andra terrororganisationer är att utplåna Israel. Det hotet är reellt.
EU, liksom medlemsländernas regeringar, borde rakryggat ställa sig på Israels sida i kampen mot terrorismen och göra allt som går för att undanröja det existentiella hotet mot det judiska folket Att terrorklassa Hizbullah i dess helhet är ett viktigt steg i just den riktningen. För Kristdemokraterna är det en självklarhet att stödja detta.
Det är en del av den internationella kampen mot terrorismen. Fru talman! Jag hade hoppats att utrikesministern i den här diskussionen skulle ge uttryck för en liknande uppfattning. Nu blev det inte så. Men jag vill ändå tacka för debatten.
Lars Adaktusson (KD):
Två veckor har statsrådet och Utrikesdepartementet haft på sig att svara på min interpellation, som innehåller tre frågor. Ingen av frågorna besvarades i det som vi just hörde.
Detta är milt uttryckt anmärkningsvärt, dels därför att det handlar om djupt allvarliga övergrepp mot hundratusentals oskyldiga människor, dels därför att ett statsråd förväntas respektera riksdagsledamöternas rätt att interpellera och få relevanta svar. Fru talman! Det som sker i Xinjiangprovinsen i nordvästra Kina är omfattande människorättsbrott mot den uiguriska befolkningen.
Det handlar om systematiska och riktade illdåd som diktaturregimen i Peking bär det fulla ansvaret för. Kristdemokraterna väjer inte för att tydligt uttala detta och definiera det som pågår som folkmord. På hösten 2014 hade jag förmånen att träffa den uiguriska människorättsaktivisten Rebiya Kadeer.
Hennes kamp för uigurernas rättigheter har till stor del skett i det tysta. Alltför få internationella medier och politiska företrädare har lyssnat till vad hon har att säga. Ändå var det en hoppfull Rebiya Kadeer jag mötte. Hennes budskap var att folkmord inte går att dölja och att världen en dag kommer att se.
Hon hade rätt - över tid har insikten ökat. Under såväl den tidigare som den nuvarande administrationen i Vita huset har USA klassat förbrytelserna mot uigurerna som folkmord. Samma beslut har fattats av Kanada och Nederländerna.
Så sent som i förra veckan tog parlamentet i Storbritannien beslutet att definiera den kinesiska regimens övergrepp som folkmord. Fru talman! Den hittills mest omfattande kartläggningen av det som sker i Xinjiang publicerades alldeles nyligen, i början av mars.
Bakom rapporten står amerikanska Newlines Institute for Strategy and Policy tillsammans med kanadensiska Raoul Wallenberg Centre for Human Rights. Ett femtiotal internationella forskare och Kinaexperter medverkar med analyser av personliga vittnesmål och andra uppgifter som har framkommit.
I rapporten refereras till FN:s folkmordskonvention från 1948, som anger fem kriterier för definitionen av folkmord. Enligt de 50 forskarna uppfyller övergreppen mot uigurerna samtliga dessa kriterier.
Mot bakgrund av detta vill jag upprepa den fråga jag ställde i min interpellation: Anser utrikesministern att uigurerna är utsatta för ett folkmord?