KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Tack, Carl-Oskar Bohlin, för en viktig interpellation om hur klimatet för entreprenörskap i Sverige verkligen ser ut och bedöms. Tack, statsrådet, för svaret på interpellationen, som handlade om en specifik utredning med detta tema. Jag hörde svaret från statsrådet. Statsrådet säger: "Nya, kunskapsintensiva och växande företag är viktiga för jobb och värdeskapande.
Därför måste det bli enklare att starta och driva företag, att kunna växa genom att investera, anställa fler eller exportera." Det är kloka ord, Mikael Damberg. Men jag måste samtidigt i denna tidsanda ställa en fråga om en annan sektor och en annan utredning som görs parallellt med den som diskuteras i interpellationen och som jag bedömer har precis det motsatta syftet.
Det handlar om den utredning som ska bedöma vinstmöjligheterna inom servicesektorn i välfärdens kärna. Det är en utredning som har tagits fram trots att alliansregeringen redan har genomfört en så kallad ägarprövningsutredning där det finns konkreta förslag till hur man i detta fall kan balansera marknaden. Den nya utredningen som nu har aviserats innehåller direkt konträra synpunkter till det som näringsministern beskriver i sitt svar.
Tidigare var det tänkt att utredningen skulle komma kanske någon gång under början av 2016 för att regeringen skulle komma med en proposition inom den servicesektor som det nu handlar om där det finns ett entreprenörskap som har börjat gry. Genom det nya förslaget till utredning kommer man att avleverera svaret först i november 2016 med möjlighet till beslut från regeringen kanske 2017.
Vad tror näringsministern att detta skapar för klimat för entreprenörer inom välfärdens kärna? Tror ni att det finns någon som vill investera i nya kunskapsintensiva och växande företag eller någon som vågar anställa människor att arbeta och skapa värden i någonting där man kanske kommer att förbjuda vinstuttag över huvud taget?
Det måste därför bli enklare att starta och driva företag, att kunna växa genom att investera och anställa fler eller exportera, säger näringsministern i svaret på denna interpellation. Men det klingar falskt när man samtidigt håller på att skära bort en ny sektor inom välfärdens kärna som har börjat att just växa, anställa fler och kanske kunna vara med och bidra på ett intressant sätt till utvecklingen av vårt välstånd i Sverige.
Jag skulle därför vilja att näringsministern presenterar hur han ser på den utredning som hans regeringskollega Ardalan Shekarabi med stöd av Miljöpartiet men även Vänsterpartiet nu skickar ut på en utredningsrunda som gör att det, som jag bedömer det, inte kommer att finnas en investeringsvilja i denna sektor över huvud taget och hur man kan få det att skorra så falskt i förhållande till dessa kloka uttalanden i detta interpellationssvar.
Finn Bengtsson (M):
Regeringens politik måste hålla ihop på alla plan. Interpellationen handlar om ett förbättrat klimat för entreprenörskap speglat i entreprenörskapsutredningar. Jag delar mycket av den kritik som Carl-Oskar Bohlin lyfter fram här och ifrågasättandet av att man verkligen vill värna entreprenörskapet. Carl-Oskar Bohlin säger att regeringen här gör ett reptrick. Min fråga i mitt förra inlägg bevärdigas dock inte ens med ett svar från näringsministern.
Det har lagts en strypsnara om den verksamhet som bedrivs i välfärdens kärna. Där har man ett entreprenörskap som har börjat gro och växa. Det är någonting som regeringen värnar, precis som näringsminister säger i svaret på interpellationen. Men jag sa att just det utredningsförslag som nu har lämnats med stöd av Vänsterpartiet kommer att göra att hela denna sektor kommer att dö.
Det kommer inte att finnas någon investeringsvilja över huvud taget förrän tidigast 2017. Är det på det sättet som man vill att entreprenörskap ska lyftas fram? Och varför skulle i så fall denna sektor vara undantagen möjligheterna att få entreprenörstöd? Man får lov att ge entreprenörer som bygger skolor och vårdcentraler stöd, men man får inte lov att ge entreprenörer som bedriver verksamhet i dessa byggnader något stöd.
Här ska det stoppas genom att ta bort alla möjligheter till vinstuttag. Det är vad man har varslat om att utredningen parallellt ska komma fram till. Jag vill ställa frågan till näringsministern om hur man inom Regeringskansliet med regeringskollegerna har resonerat om två så disparata ambitioner.
Det gäller dels de ambitioner som Entreprenörskapsutredningen i sig har, dels det som utredningen om stopp för vinster i välfärden aviserar gentemot den viktiga servicesektor som nu har gått helt i stå.
Finn Bengtsson (M):
Jag tackar statsrådet för ett förtydligande av synen på RUT-avdraget. Det är intressant, fru talman - det här är en omvändelse under galgen, men det är bättre ingen omvändelse alls. Med det menar jag att det när RUT-avdraget infördes inte fanns nog med uttalanden från socialdemokratin och de rödgröna om hur förfärligt detta avdrag skulle vara. Det skulle cementera könsrollerna, var argumentet som lyftes fram.
Nu ser vi att siffrorna från SCB när det gäller en väldigt utsatt grupp på arbetsmarknaden tydligt talar om att detta har stärkt den utrikes födda kvinnliga gruppens möjligheter att inte bara komma in på arbetsmarknaden utan dessutom göra det vitt. Man är alltså inte hänvisad till hemskt svartarbete med alla de baksidor det innebär av att vara i det närmaste i slaveri och inte ens skapa sig trygghet för sin ålderdom.
På samma sätt har kvinnor med utrikesbakgrund på ett helt unikt sätt kunnat starta egna företag inom ramen för den här viktiga reformen, som alltså tidigare bespottades av de rödgröna. Det gjordes även, och inte minst, av Socialdemokraterna närstående särintressen. Till exempel Landsorganisationen stämde in i klagokören.
Statsrådet säger att man gör vissa justeringar. Ja, inte är det förbättringar för dem som utnyttjar RUT-reformen, med de utrikes kvinnorna i majoritet, utan det är försämringar. Därför är min fråga till statsrådet om de försämringar av RUT-avdraget som sannolikt kommer att aviseras är en kvarleva.
Kan man inte riktigt släppa den gamla, unkna tanken att detta skulle cementera könsrollerna och att det i sig är ett större problem än att man just ger de utrikes födda kvinnorna en möjlighet att komma in på arbetsmarknaden? Det är en väldigt viktig ideologisk fråga, och jag hoppas att statsrådet har möjlighet att ge mig ett svar på den frågan.
Finn Bengtsson (M):
Stig Henriksson för i sin interpellation fram en frågeställning som baserar sig på att Finland trots ungefär samma satsningar i förhållande till befolkningen skulle ha en annan prioritering än vad Sverige har. Det är en begriplig ståndpunkt från Stig Henriksson och Vänsterpartiet. Stig Henriksson hör till de klokaste vänsterpartister jag känner, men Vänsterpartiet har inte precis varit en banerförare för att stärka Sveriges försvar.
Tvärtom har man velat krympa Sveriges försvar till nästan ingenting. Därför är jag glad över att försvarsministern på ett tydligt sätt beskriver att det inte är så enkelt att jämföra två länders försvarsförmåga bara utifrån vad man har lagt sina försvarsresurser på, och det tror jag att vi alla förstår.
Jag gick upp i debatten just i analogi med det jag sa om att Finland och Sverige och de nordiska länderna för övrigt har lite olika förutsättningar när det gäller att möta en hel del av de internationella säkerhetsproblem vi har i försvarspolitiken. Jag läste i Svenska Dagbladet i dag att man har gjort en analys av hur den ryska aggressionen på olika sätt tar sig uttryck.
Ryssland hotar Danmark med att använda sina kärnvapen om Danmark som Natoland vill ansluta sig till Natos kärnvapenmissilstrategi.
Detta förefaller underligt, särskilt som detta uttalande kommer från en rysk regeringsrepresentant och inte från en vanlig talesperson för ryska befolkningen.
Jag blir också orolig när jag hör ryska säkerhetsrådets nuvarande sekreterare uttala att Finland blir alltmer revanschistiskt och antiryskt och att olika medborgarorganisationer agerar i Karelen. Upplever försvarsministern att vi har samma typ av påtryckningar från Ryssland i den diplomatiska kontexten?
Om vi inte har det, blir det ännu mer begripligt att vi måste positionera oss lite olika utifrån de eventuella hot vi har från främmande makt. Därmed kan vi inte göra som Stig Henriksson föreslår och ha exakt samma fördelning av försvarsanslagen i praktiska termer fastän summorna räknat per capita verkar vara lika.
Finn Bengtsson (M):
De nordiska länderna har mycket gemensamt. I försvarspolitiken har vi problemet att vi har två länder - Danmark och Norge - som är medlemmar i Nato, och sedan har vi två andra länder - Sverige och Finland - som inte är det. Det finns historiska anledningar till detta. Under det kalla kriget fanns det motiv för att hantera en mycket komplicerad situation.
Nu har det kalla kriget lämnat oss, men å andra sidan har den ryska aggressionen börjat ta sig toner som liknar den situation vi hade tidigare. Precis som jag tror att försvarsministern sa ställs man inför en ny säkerhetsbild. Då måste man fundera lite över hur Sverige ska förhålla sig till bland annat Finland.
Jag är den största tillskyndaren av det fina engagemang som försvarsministern har visat i samarbetet mellan Sverige och Finland i försvarspolitiska frågor. Men försvarsministern sa också att vi bör utveckla partnerskapet med Nato. Det är en situation som har förevarit ganska länge. Det finns förslag om att titta lite mer analytiskt och djuplodande på Natos roll.
Man hör att olika aggressioner uttrycks mot bland annat Danmark, som jag nämnde i mitt förra inlägg, och Finland. Jag frågade försvarsministern om några aggressioner har riktats mot Sverige, och jag kan förstå om försvarsministern av sekretesskäl inte kan uttala sig om det.
Däremot borde försvarsministern kunna uttala sig om vad som är så farligt med att utreda ett sådant närmare samarbete med Nato som våra två grannländer Norge och Danmark har. Det kan inte rimligen vara farligt att utreda något som de redan är medlemmar i. Då skulle man stå lite tryggare mot aggressioner än om man är helt ensam och har en svagare krigsmakt.
Finn Bengtsson (M):
Låt mig först gratulera Gustav Fridolin till utnämningen till utbildningsminister och även tacka honom för det svar han just har avgivit.
Denna oro berör Gustav Fridolin inte med ett enda ord i sitt interpellationssvar, vilket jag tycker är ytterst märkligt när nu han och Miljöpartiet för första gången har tagit steget in i regeringen och, förmodar jag, vill att svenska folket ska känna att de har ett starkt engagemang för sådant.
Som minister måste man förstå denna oro och visa medkänsla, men jag tycker inte att Gustav Fridolin gör det genom det uteblivna svaret.
I den nyliga överenskommelsen mellan regeringen och Vänsterpartiet, som kallas Välfärd utan vinstintresse, står det bland annat att läsa följande: "Ett bemanningskrav som reglerar att privata aktörer inte kan dra ned på personaltäthet eller personalkostnader kommer att starkt begränsa möjligheten att göra vinst i välfärden." Man kan ställa detta mot vad till exempel en av världens ledande forskare, Stanfordforskaren Eric Hanushek, har beräknat.
Han beräknade år 2010 att elever som har en lärare som tillhör den dugligaste fjärdedelen på en skola lär sig tre gånger så mycket på samma tid som elever som har en lärare som tillhör den mindre dugliga fjärdedelen. Sann valfrihet kräver en mångfald av aktörer som i sin tur tävlar om att uppnå högsta kvaliteten för att vinna både elevers och föräldrars gunst.
Då kan olika nya och innovativa sätt att organisera arbetet, bland annat beroende på den lärarstab man anställer, för att skapa bättre kvalitet till lägre kostnad uppstå. Om nu ett skolföretag förbjuds att fungera på något annat sätt än kommunalt drivna enheter faller själva grunden för att etablera och utveckla verksamheten, oavsett om vinst genereras eller inte.
Kravet på bemanning i lag förutsätter jag måste komma att inrikta sig på en numerär och inte en faktisk förmåga som exempelvis de enskilda anställda lärarna har för något sådant. Det förefaller då egentligen omöjligt att reglera det i en lagstiftning.
Om nu ett företag bedriver kvalitetsmässigt bra utbildningsverksamhet mot bakgrund av de forskningsresultat om lärares ofta olika förmåga att undervisa som jag nyss nämnde, är det då inte detta som är det viktiga för eleverna och föräldrarna?
Om sådana företag inte förmår men i lag ska tvingas utöka sina lönekostnader för att tillfredsställa lagen och då kanske måste avveckla sin verksamhet, hur möter utbildningsministern ett sådant företag, dess anställda, elever och elevernas föräldrar? Det var min fråga.
Att hänvisa till att detta ska utredas några år framåt i tiden med osäkert och kanske hotfullt resultat duger inte för att stilla den oro och ovisshet som råder för över 55 000 personer på nästan 500 fristående förskolor och skolor i Sverige i dag dit över 300 000 barn och elever går varje dag. Det duger helt enkelt inte att utbildningsministern inte ens kommenterar den oro som jag tror att dessa individer känner.
Finn Bengtsson (M):
Det var ju glädjande att utbildningsministern åtminstone vill lyssna till Ägarprövningsutredningen när den nu landar i någorlunda närtid jämfört med den andra överenskommelsens utredning. Jag tror att Gustav Fridolin och Miljöpartiet möjligtvis blandar ihop två frågeställningar. Den ena är om fler lärare ska anställas. I den frågan tycker jag att vi kan vara överens om att det ska anställas fler lärare. Så kommer den andra frågan: Hur ska lärarna arbeta? Hur ska deras arbetssätt vara?
Det är där man med direktiven nu styr en möjlig bemanningsnumerär i stället för att kanske låta arbetssättet variera antalet lärare.
Om man tittar lite djupare i PISA-undersökningen framgår där att det inte föreligger någon större anmärkningsvärd lärartäthetsbrist, som ett diskussionsunderlag för de möjligen sämre svenska skolresultaten och prestationerna. De bygger mer på tidigare skolpolitik, gissar jag.
Det är också viktigt att i det här läget fokusera på politikens uppgift. Om man vill ha en mångfald med hög kvalitet, precis som Gustav Fridolin sade, med olika pedagogiska inriktningar måste detta komma från dem som arbetar i verksamheten, det vill säga deras sätt att styra arbetet. Sedan ska det finnas en tillsynsorganisation som tittar på kvalitetsmåtten.
Gustav Fridolin, eller om det var Hillevi Larsson, sade att de privata alternativen måste vara lika bra som de offentliga. Hur var det med kvaliteten före friskolereformen, när det i princip enbart fanns offentligdriven verksamhet? Hur mycket granskades kvaliteten? Fanns det inte då skolor som kom till korta?
Om det enbart finns en norm och det sedan finns lite olika utfall av den, och det inte finns en tillräcklig tillsyn, kan det under lång tid ha funnits en undermålig offentligdriven verksamhet. Det är den som behöver matchas med en mångfald av andra entreprenörer inom skolverksamheten.
Finn Bengtsson (M):
Jag ska avslutningsvis inskärpa allvaret i att vi tar tag i den här frågan, gärna på det sätt som jag har föreslagit statsrådet. Inom EU-kretsen, 28 länder, är det bara Sverige tillsammans med Portugal och Malta som i dag inte har ett väldigt tydligt krav på fortbildning av läkare. Det gör att vi hamnar i strykklass. Det kommer, som sagt, att få allvarliga konsekvenser om vi inte reagerar någorlunda skyndsamt. Man kan också notera vad fackliga förespråkare för satsningar på sjukvården säger.
I det här fallet har Sjukhusläkarföreningen på sin tio-i-topp-lista av önskemål att man absolut vill se till att landstingen budgeterar för fortbildning. Det är ett av deras tio-i-topp-krav. Statsrådet tar klokt nog upp det här med högspecialiserad vård. Jag vill också säga att just så komplicerade är dimensionerna i fråga om hur vi ska kunna fortbilda doktorer som har lång egen yrkeserfarenhet och, förhoppningsvis, en gedigen grundutbildning och vidareutbildning.
Sverige var tidigare ett framträdande land när det gällde bland annat att bedriva kliniska forskningsstudier på sjukhus och i öppenvård. Det var ofta läkemedelsindustrin som stod för detta. Vi hade egen inhemsk läkemedelsindustri som gjorde väldigt stora insatser. Tyvärr har det här successivt utarmats. Det innebär att vi får mindre och mindre dag-till-dag-aktivitet inom sjukvården som gör att det spontant byggs in en kompetensutveckling, som man ofta får när man bedriver kliniska studier.
Därför kanske statsrådet kan titta på en motion som jag har väckt. Den handlar om att eventuellt se till att staten får ett tydligare ansvar för att driva universitetssjukhusen, just för att fokus på kliniska studier ska bli prioriterat. Det är nämligen så i dag att landstingen av rimliga skäl kanske prioriterar just sjukvårdsproduktion och nedprioriterar just kliniska studier.
Därmed utarmas också möjligheten till spontan fortbildning under pågående arbete. Jag skulle välkomna om statsrådet ville överväga om universitetssjukhus kan få en tydligare statlig styrning.
Finn Bengtsson (M):
Nu kom interpellanten Aron Modig in på väldigt viktiga frågor, nämligen värdegrundsfrågorna. Vad har det för värde om man sänker skatter vid sidan av att det har visat sig förflytta oss åt ett positivt håll på Lafferkurvan, så att vi faktiskt genererar mer intäkter till staten samtidigt som den enskilde får mer resurser att röra sig med?
Ja, det är just därför som Alliansen har sänkt skatten i fem steg för löntagare och parat detta med sänkt skatt för pensionärer i fem steg, som har givit dem med de minsta inkomsterna, vare sig de är löntagare eller pensionärer, en extra månadslön eller en extra månadsinkomst. Detta är något som är otroligt viktigt för individen själv. Det handlar om att få en större autonomi och en större egenkraft att använda sina resurser till någonting som inte klåfingriga politiker kan plocka in.
Då kommer vi över till det som Magdalena Andersson har lyft fram, nämligen att skatter ska tas in i större omfattning av den nuvarande regeringen, och det gör man för att man ska använda dem till någonting vettigt. Jag har ställt frågan upprepade gånger. Historiken har visat något när det gäller de två största budgetposterna, som handlar om sjukförsäkringen.
Det gäller sjukpenning och det som förr hette förtidspension, som nu heter aktivitets- och sjukersättning. Om man ändrar i sjukförsäkringen och går tillbaka till det regelverk vi hade före 2008 tror jag att de utgiftsposterna kommer att öka dramatiskt, mycket mer än vad man har tagit höjd för i det nuvarande budgetförslaget. Man har alltså inte kontroll på utgiftssidan heller.
Det är viktigt för Magdalena Andersson att förstå att Socialdemokraterna aldrig sänkte ohälsotalet. Sjukskrivningarna minskade på grund av att människor gick över i förtidspension. Det var först när alliansregeringen kom in som såväl antalet långtidssjukskrivna som antalet förtidspensionärer minskade. Därmed minskade belastningen på den delen av budgeten. Jag befarar att detta kommer att öka, och det finns ingen höjd tagen för detta i budgeten.
Finn Bengtsson (M):
Ja, socialförsäkringsministern, jag vill också gärna ha samverkan över parti- och blockgränserna för en sådan här viktig sak. Sjukförsäkringen är kanske den viktigaste socialförsäkring vi har. Men man måste vara ärlig och beskriva den så som den ser ut i dag om vi ska kunna komma vidare. Jag menar att det finns saker som behöver göras med sjukförsäkringen i dag, men 2002 och 2003 var det katastrof. I dag finns det för 25 procent ingen bortre gräns.
Det är i dagsläget 23 700 personer som har undantagsvillkor. Det kan ni väl vara ärliga och säga. Ministern talar om att det finns en och annan solskenshistoria. Solskenshistorierna omfattar nu 37 100 personer, enligt Försäkringskassans egen senaste statistik. Det är de som inte återvänder efter att ha lämnat sjukförsäkringen utan är kvar hos Arbetsförmedlingen eller i arbete.
37 100 solskenshistorier ska alltså ställas mot 37 100 i förtidspension med alla skadliga hälsoeffekter som det medför. Kan vi utgå från detta i stället tror jag att vi kan diskutera samverkan. Jag vill också slå hål på myten om ekonomiskt försörjningsstöd. SKL gjorde en utredning av detta, då frågan kom upp under förra mandatperioden. Det visade sig att det ekonomiska försörjningsstödet, alltså socialbidraget, har ökat med mindre än 1 procent.
Det har alltså i princip inte ökat på grund av sjukförsäkringsreformen. Jag tycker att vi måste kunna vara ärliga i debatten och säga att vissa saker, vissa argument, ska man inte ha för att ta bort den bortre gränsen när det finns så många bra undantag, när det finns så många solskenshistorier som jag nämnde och när det faktiskt inte belastar socialbidragen i kommunerna på något anmärkningsvärt sätt.
Kan vi hålla oss där tror jag att vi kommer att ha en mycket bättre diskussion framgent. Men jag är nöjd med att den rapport som lämnades av Försäkringskassan den 17 november i princip belyser den historik jag har beskrivit. Man säger att detta med att flytta över sjukskrivna till förtidspension var det enskilt farligaste som hände under Socialdemokraternas regeringstid.
Finn Bengtsson (M):
Det är inte bra att lägga orden i munnen på någon annan. Jag nämnde aldrig detta om sambeskattning. Jag talade om progressiviteten som det stora problemet. Vi ska ha en progressiv skatteskala. Det är vi överens om. Jag försöker få till en diskussion om vad den progressiviteten bör vara optimalt. Jag hävdar fortfarande att med de marginalskattehöjningar som nu kommer med den budget som läggs fram kommer vi inte garanterat att få några ökade intäkter till staten. Det är egentligen problemet.
Då har man ofinansierade skattehöjningar, och det är vad den här interpellationen handlar om. Man kan fundera lite grann på: Hur kan svenska folket ha hamnat så långt fel på Lafferkurvan utan att det reagerar? Det visar sig i undersökningar att när svenska folket ska bedöma hur mycket skatt de betalar är det hela 94 procent, enligt den senast gjorda undersökningen, som inte träffar rätt i vad det faktiska skattetrycket för dem själva är.
I genomsnitt underskattar de den beskattning de utsätts för med hela 30 procent. Då kan det vara så att svenska folket är bedraget om hur mycket skatt de faktiskt bidrar med till staten, utan att ha förstått hur hög den är. På det sättet kan man få en viss följsamhet. Men detta är omoraliskt och inte hållbart på längre sikt.
Gör man tydligt för svenska folket hur mycket skatt de faktiskt betalar och ställer det i relation till vad de kan få igen tror jag att svenska folkets skattevilja eventuellt inte längre kommer att vara så stor som den är. Det är ett väldigt allvarligt problem som vi måste lära oss att hantera. Det är sunt med de skattesänkningar som alliansregeringen lyckades genomföra och som Socialdemokraterna inledningsvis var positiva till.
Men just nu, i det klister som de sitter i med Miljöpartiet och framför allt Vänsterpartiet i budgetsammanhang, tvingas de driva upp skatterna till nivåer som kan skada vårt land. Jag sörjer detta.