Tobias Billström (M):
Som sagt var är den här diskussionen mycket bra, inte minst eftersom den kastar ljus över det som både interpellanten och Marie Engström tar upp, nämligen ansvaret. Det är helt riktigt att regeringen är ansvarig för landets migrationspolitik. Det ansvaret åvilar mig som statsråd. Det ansvaret tar jag också fullt ut, inte minst i den här frågan där jag flera gånger inte bara har vädjat till landets kommuner utan dessutom personligen åkt ut och pratat med kommunalråd och fört diskussioner.
Jag ska i det här sammanhanget passa på att berömma, inte Luciano Astudillo men Marie Engström som jag tycker faktiskt visar prov på ett ansvarstagande. Jag kommer gärna till Värmland och diskuterar de här frågorna på plats tillsammans med dig och länets kommunpolitiker. Det gör jag därför att det ytterst är så att när den här reformen beslutades fanns det en fullständig enighet om behovet av detta.
Sveriges Kommuner och Landsting, som interpellanten hänvisar till, hade inga invändningar alls. Låt oss återvända till Malmö, vår gemensamma hemstad, för en sekund. Din partikollega Ilmar Reepalu, som då var ordförande för SKL, satte sin namnteckning under ett remissyttrande som var helt enigt. Man hade inte några invändningar mer än att man tyckte att den dåvarande socialdemokratiska regeringen anslog för kort tid för genomförandet av reformen. Men det var då det.
Nu har det ju gått enormt lång tid, så landets kommuner borde rimligen ha haft möjlighet att förbereda sig. Jag tycker att det är viktigt att vi ser den här frågan för vad den är. Vi har 290 kommuner i landet. Jag kan inte trolla fram flera kommuner. Det kan inget statsråd göra och ingen riksdagsledamot heller. Vad vi däremot kan göra är att försöka förmå de kommuner som inte redan har tecknat avtal att göra det.
Det är ett arbete som jag bedriver mycket intensivt och gärna över partigränserna därför att det här inte är någon partiskiljande fråga, borde inte vara det i alla fall med tanke på att samtliga partier stod bakom den reform som genomfördes 2006. Flera transitboenden pratar Luciano Astudillo om som en möjlighet. Det var väl det enda som jag lyckades uppfatta i floden av kritik. Problemet är bara att flera transitboenden inte hjälper. Det är inte en lösning på problemet. Det är en genomgångslösning.
De här barnen behöver ju, vilket du själv har illustrerat i dina inlägg, en slutstation. De måste ju landa någonstans. De kan inte hålla på att gå från det ena transitboendet till det andra. Ökade ersättningar var en annan sak. Men kommunerna har redan i dag full kostnadstäckning. Kommunerna erhåller inte bara någon form av subvention för att de tagit emot barn, de erhåller full kostnadstäckning till sista öret för alla de utgifter som de har.
Det tycker jag är viktigt att understryka i det här sammanhanget. Det gör att regeringens verktygslåda blir något mindre än den skulle ha varit annars, om vi hade fortsatt att diskutera kostnadsfrågor. Jag tycker som sagt var att det här är en bra och viktig diskussion. Den kommer inte att sluta med kvällens debatt här i kammaren utan den måste fortsätta. Jag vill gärna vädja till samtliga som lyssnar på den här debatten och som tillhör något av de politiska partierna i kammaren: Prata gärna med era kommunala företrädare! För gärna diskussioner lokalt!
Ställ frågan: Har vi tecknat avtal i den här kommunen som ligger i den valkrets som jag tillhör eller har vi inte gjort det? Om ni inte för den diskussionen med era kommunala kolleger spelar det faktiskt väldigt liten roll vad jag gör som statsråd eller vad någon annan i regeringen gör när det gäller lagstiftning. Därmed har jag också kommit till det som är slutklämmen i det här, nämligen frågan om ansvaret och ansvarsfördelningen.
Det åvilar faktiskt oss alla, alla vi som röstade för förslaget i kammaren, inklusive interpellanten, som också ställde sig bakom uppdelningen av ansvaret mellan stat och kommun när det begav sig, den 1 juli 2006.