KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mattias Karlsson (M):
Jag vill börja med att tacka civilministern för svaret. Bakgrunden till denna interpellationsdebatt är det löfte som regeringen gav i juni 2018 om ersättningsjobb till Kiruna och sedan den anslagsökning som kammaren beslutade om när man biföll Moderaternas och Kristdemokraternas gemensamma budgetmotion för 2019.
I mitten av november 2018 fattade vi här i riksdagen beslut om att ersätta radio- och tv-avgiften med en allmän public service-avgift som tas ut via skatten. Beslutet innebar slutet för Radiotjänst i Kiruna, som sedan 1988 har drivit in avgiften från alla hushåll som har en tv-apparat.
Medarbetarna på Radiotjänst har i 30 år sett till att finansieringen av en politiskt oberoende public service har fungerat. De har på sitt sätt hjälpt till att upprätthålla ett fritt och öppet demokratiskt samhälle.
Trots tidigare löften om motsatsen fanns det inte med någon finansiering för att kunna ersätta arbetstillfällena på Radiotjänst när den tidigare övergångsregeringen lade fram sin budgetproposition för 2019.
Däremot valde riksdagen att bifalla Moderaternas och Kristdemokraternas gemensamma budgetmotion för 2019, där det fanns en anslagsökning till Skatteverket, Lantmäteriet och Statens servicecenter för att dessa myndigheter skulle tillskapa 120 ersättningsjobb i Kiruna.
När Radiotjänst i Kiruna slutligen lades ned på nyårsafton, för drygt två månader sedan, saknades ännu 50 av dessa utlovade ersättningsjobb. Lantmäteriet och skattemyndigheten har uppfyllt eller är på väg att uppfylla sina åtaganden, men när det gäller Statens servicecenter har den utlovade nyetableringen i Kiruna ännu inte blivit av.
Många ställer sig nu frågan varför tjänsterna inte är tillsatta enligt utställda löften från regeringen, då riksdagen har anslagit medlen. I tidningen Kollega, som är Unionens medlemstidning, kunde man strax före nyår läsa en intervju med August Tapojärvi, som då var ordförande för Unionenklubben på Radiotjänst.
Han uttalade sig så här i intervjun: "Politikerna har inte hållit vad de lovade. Jag får inga klara besked. 'Vi jobbar på det' är det enda svar jag får när jag kontaktar dem". Vill statsrådet Micko kommentera synpunkten att man upplever att regeringen inte har hållit vad den har lovat i denna fråga?
Mattias Karlsson (M):
Låt mig gå tillbaka till det svar på min interpellation som statsrådet har avlämnat. Jag kan tycka att det är mycket märkligt att regeringen nu väljer att koppla en nyetablering i Kiruna till krav på större ärendevolymer för Statens servicecenters tjänster.
Statsrådet anför i sitt svar: "Utan större ärendevolymer skulle en etablering av verksamhet i Kiruna behöva leda till neddragningar i Statens servicecenters verksamheter på andra orter utanför Stockholmsområdet."
Jag vill betona att krav på utökade ärendevolymer inte fanns vare sig när regeringen gav löftet i juni 2018 om ersättningsjobb eller då riksdagen beslutade om anslagsökningen för budgetåret 2019. Oavsett detta skulle verksamheten etableras i Kiruna.
Jag blir också konfunderad när statsrådet menar att det är verksamheter på orter utanför Stockholmsområdet som skulle behöva göra neddragningar om verksamhet flyttas till Kiruna. Varför är det regeringens önskan att freda verksamheten i Stockholm? Vidare är det också märkligt att det inte verkar vara självklart att en nyetablering hamnar i Kiruna även om det skulle vara så att ärendevolymerna ökar.
Om ärendevolymerna för Statens servicecenter ökar så att det medför ett behov av att nyrekrytera 50 årsarbetskrafter anför statsrådet i sitt svar att dessa bör lokaliseras till Kiruna. Statsrådet kan väl inte mena bör . Det måste väl vara så att de ska lokaliseras till Kiruna?
Mattias Karlsson (M):
Trots att hoppet är det sista som överger en börjar jag nu känna en misstro när det gäller om regeringen verkligen kommer att leverera de ersättningsjobb som man så högtidligt lovade i juni 2018. När jag läser årsredovisningen för 2019 för Statens servicecenter kan jag konstatera att man under året hade etablerat verksamhet inom administrativa tjänster i Sollefteå.
Inte med ett ord nämndes ett eventuellt arbete med att tillskapa verksamhet i Kiruna, trots regeringens löfte och riksdagens beslut. Som vän av ordning kan man fråga sig vad detta beror på. För att söka svar på detta gick jag in och läste regleringsbrevet för myndigheten för 2019.
Döm om min förvåning, men regeringen skriver ingenting om kravet på myndigheten att tillskapa en nyetablering i Kiruna. Det enda man skriver om är anslagsposten som riksdagen beslutade om. Och i detta sammanhang skriver man att anslagsposten får användas för utgifter för att finansiera etableringen. Man skriver får användas och inte ska användas.
Sedan tänkte jag att man väl ändå måste ha sagt något i regleringsbrevet för innevarande år - 2020. Jag tog därför fram det också. Men inte heller i årets regleringsbrev säger regeringen någonting om krav på myndigheten att uppfylla de löften som gavs för drygt ett och ett halvt år sedan. Statsrådet säger i sitt svar att hon lovar att återkomma med besked i frågan i närtid.
Vad avser statsrådet med närtid? Är det inom några dagar, några veckor, några månader eller några år?
Mattias Karlsson (M):
Min fråga går till statsrådet Ernkrans, som också har ansvar för rymdfrågor. Rymdstyrelsen och SSC har i en gemensam utredning konstaterat att uppsändning av små satelliter från Esrange i Kiruna har förutsättningar att vara en oerhört lönsam affär. Esrange som satellitbas skulle göra Sverige till en betydelsefull aktör inom rymdfart.
Mot denna bakgrund tycker jag att det är oerhört märkligt att regeringen inte har valt att ta tillfället i akt att ge SSC möjlighet att stärka Sveriges position inom satellituppskjutning. Jag vill fråga statsrådet om regeringen har någon plan för att stärka Sveriges konkurrenskraft som rymdnation.
Mattias Karlsson (M):
Jag vill tacka statsrådet för svaret. Jag tror att det är bra att Rymdstyrelsen får mer pengar även om de där första 150 miljonerna går till att täcka ett budgetunderskott. Tyvärr är detta marginellt i förhållande till vad en riktad satsning på satellituppskjutningar från Esrange i Kiruna hade kunnat ge, både i arbetstillfällen och i status.
Men vi får kanske säga grattis till Andøya Space Center i Norge, som nu får ett förhållandevis stort försprång i den rymdkapplöpning som pågår.
Mattias Karlsson (M):
Under flera år har hushållens skulder varit föremål för diskussion. Finansinspektionen konstaterar dock i 2020 års bolånerapport att såväl nya som gamla bolånetagare har goda marginaler för att klara betalningar också i ett sämre ekonomiskt läge.
Hushållens motståndskraft är god, vilket innebär en begränsad risk för att bolånen ska orsaka omfattande kreditförluster för bankerna. Att marginalerna är stora gör också att hushållens konsumtion i sämre ekonomiska tider inte bör påverkas nämnvärt och att de risker som motsatsen skulle ge på samhällsekonomin undviks.
Tanken med restriktionerna har varit att de ska fungera som en form av försäkring vid en kommande ekonomisk kris. Men försäkringspremien har visat sig vara hög, inte minst för dem som ännu inte tagit sig in på bostadsmarknaden. Restriktionerna gör det svårare för unga och andra förstagångsköpare att ta sig in på marknaden.
Dessa grupper hänvisas till stöd från sina föräldrar i de fall det är möjligt, dyra nyproducerade hyresrätter, boende i andra hand eller blancolån. Under våren 2020 tillkännagav riksdagen för regeringen att en samlad utvärdering av de nu genomförda kreditrestriktionerna bör genomföras.
Jag noterar att regeringen nyligen gett ett utvärderingsuppdrag till Finansinspektionen, men även om Finansinspektionen gör många värdefulla analyser gällande makrotillsynen är min uppfattning att detta kräver en genomlysning av en utredning som står i ett mer oberoende förhållande till de makrotillsynsåtgärder som införts.
Bolånetaket bör höjas från 85 till 90 procent av bostadens värde, samtidigt som ränteavdraget på blancolån tas bort. Skälet är att kapitalkravet rimligen kan sänkas när inkomstkraven ökat dramatiskt till följd av det första och det andra amorteringskravet.
Ett lägre krav på kontantinsats skulle göra det enklare för förstagångsköpare att ta sig in på bostadsmarknaden. De ökade risker som det höjda bolånetaket möjligen skulle kunna ge upphov till kompenseras av att riskerna förenade med blancolån minskar. Fru talman! Mot den bakgrunden yrkar jag bifall till reservation 1.
Mattias Karlsson (M):
Jag vill börja med att yrka bifall till förslaget i betänkandet. Smittspridningen av covid-19 i Sverige är fortsatt omfattande och allvarlig. Mycket pekar på att nödvändiga restriktioner ska ligga kvar under en längre tid. Detta har påverkat och kommer fortsättningsvis att begränsa företagen inom många branscher.
Åtskilliga företag vittnar om att de har väntat i över ett halvår på klartecken från Tillväxtverket om fortsatt stöd vid korttidsarbete. En del företag börjar även friställa personal för att de inte längre klarar att vänta på utbetalt krisstöd.
Den svenska arbetslösheten är redan bland de högsta i Europeiska unionen, och om handläggningstiderna fortsätter att vara alltför långa riskeras åtskilliga jobb som hade kunnat räddas. De långa handläggningstiderna hotar stödens funktion, nämligen att företag ska få stöd beviljat när krisen är som värst.
Byråkrati får inte förhindra att stödåtgärder för att rädda jobb och företag når ut. Handläggningstiderna, framför allt vad gäller stöd vid korttidsarbete, har för många företag blivit ett allvarligt problem. Detta behöver åtgärdas snarast. Det är samtidigt en självklarhet att medvetet fusk och kriminella handlingar mot stödsystemet ska bekämpas med kraft.
I ett antal statliga rapporter de senaste åren har det konstaterats att välfärdssystemet utsätts för en alltmer omfattande, ofta organiserad, brottslighet. Det kan därför antas finnas en risk för att kriminella utnyttjar coronakrisläget och de beslutade stöden för att tillskansa sig medel ur statskassan.
Samtidigt är det tydligt att den ökade byråkratin och det regelkrångel som regeringen har infört leder till ökad arbetslöshet och en mycket svår situation för många företag. Tidigare i veckan rapporterade Ekot om det omfattande fusket med pandemistöd.
Det pågår just nu runt hundra brottsutredningar om misstänkt fusk med ekonomiskt stöd som ska gå till drabbade företag. Ekobrottsmyndigheten uppger också att fler åtal är att vänta. I vissa fall handlar det om flera miljoner kronor som misstänks ha gått rätt ned i fickan på bedragare.
Stöden ska gå till att rädda jobb och företag genom krisen, inte till bedragare som skor sig på skattebetalarnas pengar. Moderaternas utskottsinitiativ, som det här betänkandet bygger på, handlar om att bidragsbrottslagen ska utvidgas så att även ersättningar och stöd som betalas ut till företag omfattas.
I dag är bidragsbrottslagen endast tillämplig på ersättningar till fysiska personer, men flera av coronastöden riktar sig direkt till företagen, det vill säga till de juridiska personerna. Det gäller exempelvis stöd vid korttidsarbete och omställningsstöd. Fru talman!
Regeringen bör skyndsamt återkomma till riksdagen med förslag som gör att även företag omfattas av bidragsbrottslagen. En sådan ändring i lagen bör kunna genomföras relativt omgående.
Mattias Karlsson (M):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret, trots att jag blir något beklämd över svaret på min fråga om vilka åtgärder som regeringen avser att vidta för att långtidsarbetslösheten inte ska bita sig fast på dagens höga nivåer. Vi vet alla att före coronakrisen dominerade utrikes födda och kortutbildade bland de arbetslösa.
Men under nuvarande kris har även inrikes födda och personer med gymnasieutbildning drabbats av arbetslöshet i betydande utsträckning. Utvecklingen innebär att etableringsproblematiken fördjupas samtidigt som behovet av omställning för dem som nu förlorat sin anställning ökar. Under pandemin har de arbetslösa blivit 100 000 fler.
Arbetslöshetssiffrorna i dag är de högsta sedan 1997, och de ökar i rask takt. En snabbt stigande arbetslöshet leder ofta till högre långtidsarbetslöshet när de som redan före krisen var arbetslösa hamnar längst bak i kön. 175 000 som är inskrivna hos Arbetsförmedlingen i dag har varit det i över tolv månader.
Det är 24 000 fler än förra året. En längre tids arbetslöshet försämrar chanserna att få ett nytt jobb. En hög långtidsarbetslöshet försämrar matchningen på arbetsmarknaden och fördröjer återgången till en mer normal arbetslöshetsnivå. Vad är då regeringens åtgärder för att möta detta?
Jo, arbetsmarknadsministern säger i sitt svar att regeringen arbetar för att etableringsjobb införs under 2021 i enlighet med parternas förslag. Den socialdemokratiska regeringens brist på politik för de långtidsarbetslösa är ingenting annat än ett enormt svek.
Även om efterfrågan på arbetskraft återkommer relativt snabbt efter en kris är det långt ifrån säkert att detta sker i samma sektorer som drabbats hårdast nu. Det innebär att många löntagare behöver ställa om till nya jobb. I en kris som denna är den akuta utmaningen att rädda företag och jobb.
Men bortom den akuta fasen finns flera utmaningar som regeringen i dag inte verkar ha någon politik för. För det första riskerar matchningen på arbetsmarknaden att försämras. Många som har blivit arbetslösa under krisen har egenskaper som normalt gör att de har relativt goda chanser att hitta ett nytt jobb. De är yngre, inrikes födda och har gymnasieutbildning.
Men strukturomvandlingen kan bidra till att deras alternativa arbetsmarknader och yrken där deras kompetens är gångbar ofta också är beskurna. För det andra ställer omvandlingen stora krav på löntagarnas omställningsförmåga. Eftersom denna kris drabbar många branscher samtidigt blir utmaningarna för omställningen extra stora. Fru talman!
Frågan kvarstår: Är det införande av etableringsjobb som är regeringens stora hopp för att långtidsarbetslösheten inte ska bita sig fast på dessa höga nivåer?
Mattias Karlsson (M):
Trots regeringens löfte om att Sverige skulle ha EU:s lägsta arbetslöshet hade vi redan före krisen tvärtom EU:s femte högsta arbetslöshet. Sverige var också det enda land där arbetslösheten ökade från hösten 2014 fram till dess att coronakrisen bröt ut. Redan före coronakrisen hade Sverige en av EU:s högsta arbetslöshetsnivåer.
Långtidsarbetslösheten var rekordhög, och arbetslösheten bland invandrade högst i EU. I denna stund är arbetslösheten den högsta på ett kvarts sekel. Ungdomsarbetslösheten är den högsta på hundra år. Även långtidsarbetslösheten och arbetslösheten bland invandrade är rekordhög.
Aldrig tidigare har förutsättningarna för grupper som står långt från arbetsmarknaden varit lika svåra redan innan en kris slog till. Trots den långvariga högkonjunktur som rådde innan krisen bröt ut lyckades regeringen inte bryta det stora utanförskap och bidragsberoende som många människor befunnit sig i under en lång period.
Men även de krisåtgärder som har vidtagits i pandemins spår är otillräckliga. Arbetsmarknadsministern beskrev i sitt tidigare inlägg att det inte bara var etableringsjobb som fanns i verktygslådan. Men det finns ju inga propositioner. Det finns inga förslag som har landat på riksdagens bord som har till syfte att pressa ned den arbetslöshet som vi nu ser.
Jag måste säga att jag är oerhört förvånad över hur passivt regeringen lämnar de arbetslösa helt åt sitt eget öde. Detta handlar om människor som inte tas till vara och som inte har en egen lön. Men det handlar också om en hög arbetslöshet som får konsekvenser för vår gemensamma välfärd. Vilken politik man driver får alltså konsekvenser.
Och jag tycker att det är oerhört provocerande att regeringen inte lyckas presentera några förslag som bryter den negativa spiral vi är inne i just nu. Krisbekämpningens akuta fas handlade om att minimera skadeverkningar för företag och anställda, men för många kommer denna kris att bli långt mer långvarig än själva smittspridningen.
Därför behöver regeringen även ha siktet inställt på att bekämpa krisens långsiktiga negativa konsekvenser. Jag vill nog gå så pass långt som att hävda att arbetslösheten beror mer på socialdemokratin än på pandemin.
Mattias Karlsson (M):
Den stigande arbetslösheten är Sveriges största ekonomiska och sociala problem just nu. Tidigare kriser har lärt oss att de negativa effekterna på arbetsmarknaden riskerar att bli långvariga. Sverige mötte coronakrisen i ett sämre läge jämfört med finanskrisen, eftersom vi hade en högre långtidsarbetslöshet redan innan pandemin.
Om politiken inte medverkar till att stärka arbetslösa med långa arbetslöshetstider riskerar situationen att cementeras för de mest utsatta arbetslösa. En kraftfull finans- och penningpolitik är naturligtvis nödvändig för att öka efterfrågan på arbetskraft, men det räcker inte.
Jag är övertygad om att det behöver genomföras flera reformer för att underlätta etableringen för dem som var långtidsarbetslösa redan innan krisen och för att stödja dem som förlorat jobbet under krisen att ställa om. Det behövs bättre möjligheter för och tydligare krav på kortutbildade arbetslösa att delta i grundläggande utbildningar.
Man bör bland annat koppla ersättning och bidrag till krav på deltagande i utbildningsinsatserna. Sveriges statskassa hade varit 42 miljarder kronor starkare per år om Sverige hade haft samma utveckling som EU-genomsnittet när det gäller arbetslösheten.
På grund av regeringens brist på arbetsmarknadspolitik riskerar de samhällsekonomiska kostnaderna för den omfattande långtidsarbetslösheten att bli mycket höga.
Mattias Karlsson (M):
Tack, statsrådet, för svaret på interpellationen! Projektet Malmporten är ett av Sveriges största infrastrukturprojekt för sjöfart sedan Göta kanal.
För Luleå hamn och för Norrbotten är det en oerhört strategisk och viktig framtidssatsning som skapar nya möjligheter för dagens och framtidens industrier i den norra regionen. Vi är oerhört tacksamma att projektet har fått ett statligt investeringsstöd.
Jag tror att det hade varit helt omöjligt att genomföra det om inte staten hade skrivit ett samverkans- och investeringsavtal med Luleå hamn. För det är hela regionen oerhört tacksam. Dock kommer vi till problemet när man gör en jämförelse mellan Malmporten och muddringsprojektet Skandiahamnen i Göteborg.
Det visar sig nu att staten finansierar Skandiahamnen mycket, mycket mer. Den rådande princip som har gällt - och som jag tycker fortfarande gäller intill dess att något annat har beslutats - är att staten står för alla kostnader fram till hamnområdesgränsen.
När det här skulle beräknas för Göteborg lades gränsen blott 50 meter från kajkanten, vilket är betydligt närmare än vad som var fallet när hamnområdesgränsen skulle beräknas för Luleå hamn.
Om man skulle applicera samma princip som man hade för Skandiahamnen på Malmporten i Luleå, vilket borde ha gjorts, skulle det statliga investeringsstödet till Malmporten ha blivit 500 miljoner större. Jämfört med Göteborg måste Luleå alltså stå för extra kostnader på en halv miljard.
Min frågeställning kvarstår trots att statsrådet har svarat på interpellationen: Är inte Luleå och resten av Norrbotten lika viktiga som Göteborg?
Mattias Karlsson (M):
Jag har full förståelse för att statsrådet försöker distansera sig från frågeställningen i interpellationen och börjar prata om andra infrastrukturprojekt.
Lika sant som det är att Luleåpolitiken i enighet ställde sig bakom att gå in och medfinansiera projektet är det att samtliga politiska partier i Luleå kommun - inklusive Socialdemokraterna och det socialdemokratiska kommunalrådet Carina Sammeli, som statsrådet hänvisar till - är oerhört besvikna.
De är besvikna på det sätt på vilket man har räknat fram det statliga investeringsstödet till Luleå kontra det till Göteborg. Luleå kommun måste nu gå in och finansiera med en halv miljard mer än vad som hade varit fallet om samma princip hade gällt för bägge dessa projekt.
Statsrådet säger i sitt interpellationssvar - och han tog även upp det i sitt andra anförande - att samma princip och process gäller i både Göteborg och Luleå.
Antingen är det en sanning med modifikation eller så far statsrådet med osanning, för det är uppenbarligen inte så att samma princip har gällt och använts när man ska räkna fram och bedöma vad det statliga investeringsstödet ska vara. Statsrådet säger i sitt svar: I både Göteborg och Luleå har en bedömning gjorts av vad statens ansvar är.
Men hur kan det statliga ansvaret skilja sig så markant mellan Luleå och Göteborg? I Luleå är det 700 meter från den del av kajkanten som är närmast hamnområdesgränsen. Det är inom den ramen som Luleå hamn själva kommer att behöva finansiera muddringskostnader.
I Göteborg är det på likartat sätt; det är nästan 1 kilometer mellan kajkanten och hamnområdesgränsen. Men där gick staten in och sa att det är okej att sätta hamnområdesgränsen 50 meter från kajkanten. Detta gör att Göteborg får ett betydligt högre statligt investeringsstöd.
Man använder inte ens den rådande principen om att prata om hamnområdesgräns, utan i samverkansavtalet med Göteborg pratar man om entreprenadgräns. Om man hade gjort på samma sätt i Luleå hade det statliga investeringsstödet varit 500 miljoner kronor större.
Det måste vara så att statsrådet kan se det här och kan säga att Luleå har missgynnats. Ska det verkligen skilja sig åt i beräkningarna av investeringsstödet när det gäller Luleå och Göteborg? Båda två är corehamnar, som är oerhört viktiga för Sverige och för svensk industri. Ska de inte bedömas utifrån likartade principer?
Mattias Karlsson (M):
Nu handlade statsrådets anförande återigen till stor del om andra infrastrukturprojekt. De kanske tillhör en annan interpellationsdebatt framöver. Statsrådet tar upp Norrbotniabanan, som regeringen nu i två val har lovat ska börja byggas. Han gör nästan gällande att Norrbotniabanan redan finns på plats och säger att spadtaget är taget.
Nu tillhör det inte debatten, men statsrådet kanske kan svara på hur många meter järnväg, förutom första spadtaget, som har lagts under de år som han har suttit i regeringsställning med den socialdemokratiska regeringen.
Statsrådet kan inte förstå hur man kan känna sig missgynnad när man har fått 1,3 miljarder. Jag har också sett en intervju i Norrbottens Media där statsrådet ger uttryck för just detta: Varför känner man sig missgynnad i Luleå när man fått 1,3 miljarder?
Statsrådet förklarar i intervjun, med reservation för att det inte är rätt citerat, att Luleå hamn och Luleå kommun ska vara nöjda med att ha fått 1,3 miljarder. Han tycker inte att man ska öppna för att omförhandla avtalet, för då är det inte säkert att det finns några pengar över huvud taget till Luleå hamn.
Oavsett om denna intervju var rätt återgiven eller inte har det inte varit samma princip när man har bedömt investeringsstödet. Hur kan man rätta till detta för framtiden? Vi är nöjda, men vi behöver mer pengar. Vi behöver samma villkor som Göteborg.