Håkan Svenneling (V):
Justitieminister Morgan Johansson är till vardags väldigt engagerad i dagsaktuella frågor, och jag vill med denna interpellation ge honom möjlighet att debattera en fråga som har debatterats i flera hundra år. Anledningen till att interpellationen är så intressant att ställa till statsrådet är att den nya socialdemokratiska och miljöpartistiska regeringen ännu inte har gett några besked om vilken politik de vill föra kring fideikommiss och historiska arrenden.
Det finns i dag enskilda riksdagsledamöter från Morgan Johanssons parti, Socialdemokraterna, som vill se en förändring. Därför undrar jag vad regeringen vill göra. Jag vill tacka statsrådet för svaret. Adeln är en liten grupp som under århundraden haft privilegier framför oss andra, men under 1900-talet har det skett en demokratiseringsprocess som inneburit avskaffandet av privilegium efter privilegium. År 1280 infördes det svenska adelssystemet.
Adeln bestod till en början av en sorts kungliga legoknektar som fick omvänd lön, det vill säga de slapp betala skatt. Sedan fick de lön i form av beslagtagen mark. Privilegierna fastslogs i lag 1626 och avskaffades i praktiken först 1866. År 2003 upphävde Sveriges riksdag ridderskapets och adelns privilegier och gjorde därmed Riddarhuset till en vanlig förening. Många sa då att det var adelns sista privilegium som försvann. Det är dock inte riktigt sant.
En liten grupp jordägande adel har fortfarande möjlighet att kringgå arvslagstiftning och på laglig väg tjäna pengar på andras arbete och investeringar. Den svenska adeln mår fortfarande bra. Fideikommiss innebär att en person på grund av en föreskrift i ett gåvobrev eller testamente innehar i egendomen ett slags inskränkt rätt att disponera över den.
Vanligen har det skrivits ett testamente gällande egendomen, att den på obegränsad tid ska ärvas av den äldste manlige bröstarvingen i kommande släktled och att egendomen inte får belånas, säljas eller förminskas på annat sätt. Instiftandet av fideikommiss var under 1700-talet ett sätt att behålla egendomar odelade vid arvskiften och sätta arvslagstiftningen ur spel. Egendomskonstruktionen gjorde ofta just den äldste sonen till ny herre medan döttrarna tillsammans med de yngre sönerna gjordes arvlösa.
Trots fideikommissets orättvisa konstruktion och dess patriarkala karaktär tror jag att vi i dag kan förstå instiftarens syfte eftersom det då saknades andra metoder att behålla egendomarna intakta vid arvskiften. Men i dag är situationen en annan. Dagens aktiebolagslagstiftning möjliggör att egendomarna hålls samman oberoende av arvskiften, och därför har de flesta fideikommissinstituten avvecklats. I Sverige är vi dock väldigt sena med det jämfört med många andra länder.
Sedan 1810 är det inte enligt lag tillåtet att stifta nya fideikommiss i fast egendom, och sedan 1930 inte heller i lös egendom. Riksdagen antog 1963 lagen om avveckling av fideikommiss. Lagen innebär att ett fideikommiss upphör att gälla när fideikommissionären avlider. I undantagsfall kan dock regeringen besluta om en förlängning av fideikommisset. Skälet kan vara synnerligen kulturhistoriska värden eller det kan finnas andra skäl.
Tidigare regeringar har medgett förlängning i sex fall, och då har argumentet framför allt varit att det handlat om kulturskatter och viktiga miljöer. Att behålla en patriarkal lagstiftning som åsidosätter dagens arvslagstiftning framstår ur ett jämlikhets- och jämställdhetsperspektiv som absurt. Adelns privilegier har avskaffats, men vi ser att rester lever kvar. Genom att avveckla de kvarvarande fideikommissen kan vi avskaffa även de sista resterna av det gamla feodalsamhället.
Jag undrar om ministern avser att avveckla de sista fideikommissen och om ministern tycker att avvecklingslagen fungerar. Finns det risk för att de sex förlängningar som gjorts bidrar till att urgröpa avvecklingslagens ambitioner? Jag undrar hur ministern ställer sig till förlängning av kulturhistoriska skäl.