KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Det är ganska självklart att när man inför nationella riktlinjer, vilket jag hoppas att vi får, är det professionen som utformar dem. Ministern säger att det är mycket som är okänt och att det inte finns kunskap. Jag berättade om tre områden, och det är bara tre exempel, men det finns mer som är känt om hur man kan förebygga och behandla förlossningsskador och där det finns ett tydligt underlag för vad som fungerar och vad som inte fungerar. Det finns redan kunskap.
Sedan får vi såklart hela tiden ny kunskap som vi får ta till oss. Det finns inget som hindrar att man uppdaterar riktlinjerna när man får ny kunskap. Det jag tycker är intressant är att vi hela tiden får nya nationella riktlinjer på olika områden, vilket är jättebra, men just på detta område dröjer det. Det är jättebra att Barnmorskeförbundet med flera jobbar med dessa frågor.
Jag tror att det skulle höja statusen på det man kommer fram till om det också blev nationella riktlinjer. Det bästa vore om det arbete som nu pågår blev en grund för nationella riktlinjer där man tar till sig det professionen har kommit fram till. Jag tycker ändå att vi behöver nationella riktlinjer på det här området. Det blir ett sätt att upprioritera kvinnors rättigheter. Det här är en otroligt viktig jämställdhetsfråga.
Kvinnor ska kunna gå igenom en förlossning med så få skador som möjligt. Vi ska inte heller glömma att det finns ett samband mellan kvinnans säkerhet under förlossningen och barnets säkerhet.
Enligt de berättelser jag har tagit del av förekommer det att kvinnor har tvingats till en vaginal förlossning, trots att varningsklockorna har ringt, och att barnet har kommit ut alldeles blått, det vill säga att man borde ha valt kejsarsnitt även om det absolut inte ska tas till en intäkt för att det ska göras rutinmässigt.
Jag vill avsluta med att säga att det bästa vore en barnmorska per förlossning, inte tre eller fyra förlossningar per barnmorska, som det tyvärr alltför ofta är i dag.
Hillevi Larsson (S):
Problemet är att Arbetsförmedlingen inte har speciellt stort handlingsutrymme i nuvarande situation med massarbetslöshet. Allt färre arbetsförmedlare ska ta hand om allt fler arbetslösa. Många har en utbildning som behöver kompletteras, men Arbetsförmedlingen har inte rätt att hjälpa till med utbildning därför att regelverket är fyrkantigt.
Frågan är vad Arbetsförmedlingen ska göra annorlunda. Arbetsförmedlingen kan inte minska administrationen, som tar mycket tid och resurser. Där står regeringen fast vid systemet. Det bygger mer på kvantitet än på kvalitet. Att söka hundra jobb där man inte har chans att få ett enda smäller högre i systemet än att söka ett jobb som man faktiskt har en chans att få.
Hela systemet bygger på att man ska vara aktiv, men vad man gör är inte lika viktigt. Jag kan inte förstå hur regeringen kan lägga detta i knät på Arbetsförmedlingen samtidigt som man skär ned så att det blir färre arbetsförmedlare per arbetslös. Hur ska de då hinna träffa arbetslösa? Arbetsförmedlingen säger själva att anledningen till att det är färre persliga möten är att resurserna har krympt.
Man hinner inte träffa alla. När det blir allt fler arbetsförmedlingar som har 300 eller till och med 400 arbetslösa att administrera säger sunda förnuftet att de inte hinner träffa allihop. I bästa fall blir det gruppmöten eller drop in-besök. Jag tycker att frågorna om fas 3, som är det man framför allt har att erbjuda de arbetslösa så småningom, och även om jobbcoacherna är relevanta.
Här plöjer man ned massor med resurser i onödan som inte leder till något annat resultat än att fas 3-anordnarna och de privata jobbcoacherna blir rika. Vi behöver en helt ny inriktning på arbetsmarknadspolitiken och även på det Arbetsförmedlingen ska göra.
Hillevi Larsson (S):
Man kan se statens ansvar redan i form av den inbjudan vi gav till Finland. Vi sade att Finlands sak är vår och erbjöd finska barn att komma till Sverige. Det var såklart ett väldigt generöst åtagande som det var mycket bra att Sverige gjorde. Men det faller då också ett ansvar på det offentliga, på staten, att ta väl hand om de här barnen. De flesta barn hade det bra, men det förekom också vanvård.
Därmed borde staten ta samma ansvar för dessa vanvårdade barn som för alla andra. Jag tror att det är lite vanskligt att se fallen individuellt, eftersom det ändå fanns ett ansvarstagande för alla barn som kom hit. Även om det officiellt var privata placeringar fanns det, som Pyry Niemi sade, ett långtgående ansvar från samhället.
Det fanns ett länsombud som var underställt länsstyrelsen och hade ansvar för placeringarna av barnen. De kommunala barnavårdsnämnderna hade ansvar för att inspektera verksamheten och fortlöpande följa upp att barnen hade det bra. Jag tycker ändå att det är nya fakta som har kommit i dagen och att man därmed borde justera regelverket.
Det är också, tycker jag, speciellt anmärkningsvärt att det är barn från ett annat land. Jag kan känna att det skulle vara mycket bra för våra internationella förbindelser om Sverige som land tog det här ansvaret. Det rör sig om tusentals barn, varav många har stannat i Sverige.
En del har återvänt till Finland men sedan kommit tillbaka till Sverige; en del har naturligtvis återvänt till Finland och aldrig kommit tillbaka. Men det är väldigt många människor det handlar om, och jag tror att det är viktigt att vi på allvar gör upp med vår historia och ser till att vanvården utreds för alla barn som vanvårdats, oavsett hur det har sett ut när det gäller det formella ansvaret.
Reellt kan man säga att de här dokumenten visar att samhället har tagit ett långtgående ansvar både för att välja ut familjehem, varvid man haft möjlighet att välja bort olämpliga sådana, och för att inspektera verksamheten fortlöpande. Därmed tycker jag att vi borde justera regelverket för de finska barnens skull.
Det skulle vara väldigt bra för vårt förhållande till Finland att visa att vi var generösa när vi tog emot barnen men också att vi är beredda att ta vårt ansvar för de barn som blev vanvårdade. Många har lidit hela sitt liv av denna vanvård. Många har inte ens vågat berätta om vanvården men har haft detta som en väldigt tung börda.
Det är extra viktigt att få upprättelse efter att ha burit bördan under så många år. Visst har man anledning att känna tacksamhet för att Sverige ställde upp i den här situationen. Men vi har också anledning att ge dessa människor upprättelse efter vad de har gått igenom.
Även om man har gjort en överenskommelse och slagit fast ett regelverk är det alltid viktigt när det uppkommer nya saker och man får reda på nya fakta att man är beredd att ta till sig det och ser till att modernisera regelverket. Det skulle vara både symboliskt och reellt väldigt viktigt för de drabbade och även för vår relation till Finland.
Hillevi Larsson (S):
Det är väldigt svårt att jämföra den exceptionella situationen som det ändå var när vårt grannland var i nöd med frivilliga placeringar i Sverige där föräldrar här i Sverige frivilligt lämnar över sina barn i samhällets vård. Det här var en extrem situation, och barnen var under hot. De var under hot av svält och krig. Det handlade om liv eller död.
I den situationen valde naturligtvis föräldrarna att försöka rädda sina barn och att försöka rädda deras liv. Men det innebär inte att det var en frivillig placering och att de frivilligt skildes från sina barn, som var det käraste de hade. Det handlade inte bara om att de skulle flytta till ett annat hem utan också flytta till ett annat land. Det innebar ett stort trauma för föräldrarna, barnen och hela familjen.
Man måste ändå ta i beaktande att det var en extrem och exceptionell situation. Vi måste också ta med i beräkningen att det rör sig om ett annat land. Jag kan känna att vi har ett extra stort ansvar när vi tar emot skyddslösa barn från ett annat land för att ta hand om dem på det absolut bästa sättet. Då kan man inte bara hänvisa till att de ska vara glada och tacksamma för att de fick komma hit och att man i Finland ska vara glad och tacksam för att vi tog emot dem.
Vårt ansvar sträcker sig längre än så; det handlar om anständighet. Vi ska visa att vi självklart var beredda att hjälpa en granne i nöd men att vi också tar det fulla ansvaret för de här barnen. Det har ju visat sig att samhällets inblandning både i placeringen av barnen och i inspektioner av de hem där barnen var faktiskt var långtgående. Man kan inte tala om privata placeringar hur som helst, och därför måste vi också ta det fulla ansvaret.
Det viktiga är att konstatera - precis som Pyry Niemi säger - att detta inte var frivilliga omhändertaganden. Det var nödtvunget.
Hillevi Larsson (S):
Förr i världen var flygvärdinna ett drömjobb för många. Man såg det som en glamorös värld, men det blir allt mindre av det. Det har väl aldrig varit på det sättet, men det blir allt mindre glamoröst. Arbetsförhållandena blir alltmer pressade, och anställningen håller nästan på att försvinna. Man försöker kringgå fasta anställningar, och det är allt längre arbetspass.
Europaparlamentet har uppmärksammat det och hade en hearing i februari i år om detta. Det handlade just om den sociala dumpningen där lågprisbolag förstör hela marknaden eftersom de andra flygbolagen tvingas hänga med för att konkurrera. Priset betalas till stor del av de anställda som får sämre löner och sämre arbetsvillkor.
Hearingen handlade också om att snart är nästan ingen anställd över huvud taget. Bolagen använder i stället bemanningsföretag eller hyr in personal via F-skattsedel. Man jobbar som egenföretagare trots att man de facto är knuten till ett flygbolag. Det finns en stor oro för att flygtrafiken ska gå samma väg som sjöfarten och åkerinäringen. Där ser vi att det flaggas ut.
I Sverige kommer allt färre att över huvud taget kunna jobba inom flyget i framtiden. Vi har bemanningsföretagen, folk med F-skattsedel, som alltså inte har fast anställning, och lönerna och villkoren är sämre. Dessutom försöker man göra jobben inom flyget till låglönejobb genom att ta in personal från andra länder.
Det är absolut inget fel att göra det, men syftet med att ta in personal från andra länder ska inte vara att dumpa priserna ytterligare ett varv. I Norge har det funnits en debatt beträffande flygbolaget Norwegian. När de har flygningar mellan Norge och Thailand har de thailändsk kabinpersonal för att kunna sänka lönerna ytterligare.
De får under 3 000 kronor i månadslön, och på långa flygningar får de ett tillägg på 200 kronor. Det är ett sätt att helt enkelt ta in billig arbetskraft. Det finns farhågor om att samma sak kommer att hända i Sverige eftersom det är en internationell marknad. Vi har inte bara flygresor inom EU utan över hela världen.
Hur långt som helst kan man förstås inte reglera det, men man skulle kunna göra mer. Ett exempel är Lavaldomen. Jag har talat med kabinpersonal inom flygbranschen i Sverige som säger att det ställer till problem även inom flygbranschen. Det är inte bara byggnadsarbetare och elektriker som berörs av Laval utan även flygpersonalen.
Det vore mycket värdefullt om regeringen kunde driva de här frågorna hårdare på EU-nivå och självklart göra något på nationell nivå så långt det är möjligt. Det gäller inte minst att man bakvägen, via bemanningsföretag, tar in personal och kräver F-skattsedel.
Till och med när det gäller pilotyrket, som under lång tid har ansetts som ett högstatus- och höglöneyrke, ser vi att de i många fall tvingas ha F-skattsedel. Det förekommer lönesänkningar och risk för väldigt långa flygningar, vilket kan äventyra säkerheten. Den oron finns.
Vi har väl ännu inte nått dit i Sverige, men om man vevar prisdumpningen ett varv till kommer säkerheten att riskeras, och det går ut över både flygresenärerna och personalen.
Hillevi Larsson (S):
Problemet är att arbetstagarnas förhållanden har ett samband med säkerheten. Får de tillräckligt usla förhållanden är det risk att det går ut över säkerheten. Det handlar väldigt mycket om att pressa priserna, och där är lågprisbolagen boven i dramat. Då tvingas även de andra, seriösa företagen sänka sina priser för att kunna konkurrera.
Ryanair har välförtjänt fått ett väldigt dåligt rykte, men detta gäller inte bara Ryanair. Det här sprider sig, och till och med inom SAS finns det en press att anpassa sig efter lågprisbolagen. När man väl börjar tumma på säkerheten är det klart att riskerna ökar. Det handlar om hur lång tid man kan flyga. Man kan bli trött. Man behöver sova.
Det handlar om regeln att man ska vara två piloter som en säkerhetsfaktor. Tänk om man börjar tumma på detta för att spara pengar! Det handlar om läkarkompetensen, eller åtminstone sjuksköterskekompetensen, som ska finnas om någon blir sjuk av passagerarna. Då är det viktigt att personalen kan rycka in. Det handlar om hela arbetssituationen.
Säkerheten är naturligtvis det mest avgörande, men det är inte heller oväsentligt när människor far illa, tycker jag. Det får inte vara slit och släng. Jag pratade med en kvinnlig flygvärdinna som sade att man inte får åldras som flygvärdinna. Osäkra anställningsformer underlättar oerhört om man vill göra sig av med dem när man tycker att de har blivit för gamla, och det kan vara redan i 40-årsåldern i värsta fall.
Jag hoppas verkligen att regeringen tar tag i det här, både för säkerheten och för arbetsförhållandena för dem som jobbar där.
Hillevi Larsson (S):
De omfattande utredningar som har gjorts av vanvården av svenska barn i Sverige visar tydligt det som återkommer hela tiden, nämligen bristen på konsekvenser när barn vanvårdas i samhällets vård. Nu har man gett upprättelse till en del av dem som har vanvårdats. Men frågan är: Vad lär vi av det som har hänt, den vanvård som ändå har varit?
Hur ger vi upprättelse till dem som vanvårdas i dag? Och kanske framför allt: Hur kan vi förebygga vanvård? När vanvården väl har skett är det tyvärr fruktansvärt för de drabbade även om de sedan får upprättelse. Man kan tyvärr se att barn fortfarande far illa i Sverige i dag.
Barnombudsmannen har undersökt hur det står till när det gäller rätten till skola och sjukvård. Många barn har inte fullgod rätt till skola och till sjukvård. Det finns stora brister där. När det gäller framför allt skolgången är det väldigt allvarligt eftersom den är den mest avgörande faktorn för hur det går för dessa barn senare i livet.
De som klarar godkända betyg i skolan går det ändå relativt bra för i livet. Men bland dem som inte klarar sig i skolan kan man se högre självmordsfrekvens, psykisk ohälsa, missbruk, fattigdom och brottslighet. Det går alltså väldigt illa för många av de här barnen, framför allt killarna men även väldigt många tjejer.
Ett av problemen är att skolgången är beroende av vilka möjligheter familjehemmet eller institutionen där barnen bor har att erbjuda. Det har inte utgått i första hand från barnens behov. Ytterst är samhället ändå ansvarigt för de barn som är omhändertagna.
Därför borde man faktiskt tillgodose detta - det gäller även hälso- och sjukvård. Många av barnen får tyvärr inte lika bra hälso- och sjukvård som andra barn - men om man inte gör det är frågan vilka konsekvenser det får. Nu talar jag om brister som är allvarliga, men jag talar inte om våld och övergrepp.
Det är naturligtvis ännu värre när det får förekomma mot barn som är omhändertagna. Alla dessa missförhållanden måste leda till konsekvenser, både för att barnen ska få hjälp och för att förebygga nya fall. En viktig huvudregel är att det alltid ska kosta mer att inte se till barnperspektivet än att följa det. Tyvärr handlar detta också om pengar - det är ekonomi.
Många kommuner har en pressad budget. Kostnader har vältrats över på den kommunala nivån. Många är stressade och har personalbrist. Det handlar om att följa gällande regler men också om att avsätta tillräckligt mycket resurser. Då krävs det kännbara konsekvenser. Ett annat problem är alla barn som flyttas runt. Det har visat sig att nära vart tredje barn mellan noll och tio år flyttas.
Ibland kan det vara tio flyttar under barndomen. Man får inte en grundläggande trygghet på det sättet. Även i det fallet måste det till kännbara konsekvenser. Det mest allvarliga exemplet är när barn som är omhändertagna av samhället dör, speciellt på grund av bristande omsorg. Inte heller i det fallet finns det någon obligatorisk ansvarsutredning för de barnen.
Jag hoppas att regeringen kan åstadkomma det.
Hillevi Larsson (S):
Det är bra att det finns möjlighet att stänga oseriösa institutioner där barn vanvårdas och vilka enbart finns till för att tjäna pengar. Men det tillämpas mycket sällan. Som exempel kan nämnas ett ställe där det fanns ett barn som var omhändertaget enligt LVU utan att hemmet hade tillstånd för det och där bad i isvak användes som bestraffningsmetod. Då kunde hemmet stängas.
Det krävs nästan den typen av missförhållanden för att kunna stänga en institution. Jag var inne på möjligheten att flytta barn från familjehem eller institution där vanvård förekommer, men vi måste också ha möjlighet att hjälpa barn tillbaka till familjer där de har det bra. Ett exempel är en flicka vars mamma blev mördad av pappan när flickan var spädbarn.
Det skedde inför babyns ögon. Hennes mormor och morfar tog senare hand om henne. Allt gick bra, men när hon var tre år gammal ifrågasattes plötsligt placeringen trots att det inte var fråga om några missförhållanden. Det var lite kallt i huset, det saknades ett tvättfat i ett av badrummen och de hade skulder som de betalade av på. Det var allt som kunde hittas i det fallet.
De barnpsykologer som var inkopplade sade att det var ett ofattbart övergrepp att flytta flickan från hennes mormor och morfar där hon hade det bra och med tanke på det trauma hon tidigare hade varit utsatt för. I de fallen kan man inte göra någonting. De som inte är biologiska föräldrar har inte ens rätt att överklaga ett sådant beslut. Jag tror att man även i de fallen måste kunna ingripa när barnen far illa och då flytta på dem.
Man måste också kunna återföra barnen till dem som de ser som sina anknytningspersoner.
Hillevi Larsson (S):
Frågan handlar om tusentals människor som får sina liv slagna i spillror. Vem som helst av oss kan drabbas när som helst. De flesta av de människor som är nackskadade har haft oturen att vara med om en trafikolycka. Trots att de har betalat sin trafikförsäkring får de inte någon ersättning.
Ekonomisk ersättning kan såklart inte ersätta allting; livet är ofta förstört för de här människorna. Men det skulle ändå kunna göra någonting och ge någon form av upprättelse och ekonomisk kompensation. Det som är fruktansvärt för de här människorna är att det ofta dröjer länge innan de får rätt diagnos. Det kan dröja innan man ens kopplar skadan till trafikolyckan.
Vården måste bli mycket bättre på detta område. Nästa steg är behandling. Många blir hjälpta av operation, men de får i dag åka utomlands och med egna pengar bekosta operationerna. Det som sedan händer för de allra flesta är att de, när de har förstått att skadan är orsakad av en trafikolycka, försöker få ut pengar från försäkringsbolaget.
Men det brukar resultera i en rättsprocess som kan ta åratal, eller åtminstone månader. Ofta är det dyrt, och om man förlorar betalar man både sina egna och motpartens rättegångskostnader. Här kommer vi till det största problemet i sammanhanget - att försäkringsbolagen har köpt hjälp av läkare.
Det finns drygt 500 läkare som jobbar direkt för försäkringsbolagen. En del av dem har även anställningar inom den vanliga vården. Försäkringsläkarna gör i rättsprocessen gällande att den skada som patienterna har inte har något med trafikolyckan att göra. Många gånger är skadan helt invalidiserande så att de inte kan arbeta eller leva ett vardagligt liv. Den medför kronisk smärta, ångest, psykiska problem och så vidare.
Där det inte är klart att skadan finns försöker läkarna såklart göra gällande att det inte finns någon skada. Om det finns en skada gör de i stället gällande att den har andra orsaker. Det kan handla om att det är en arbetsskada eller något som man kallar för degenerativa förändringar, vilket är vanligt. Det betyder att man hänvisar till att skadan har uppkommit på grund av ålder.
Även till väldigt unga människor säger man att skadan är degenerativ. Det är omöjligt att bevisa, och den enskilde står där och har bevisbördan på sig. Försäkringsläkarna utnyttjar sin trovärdighet som läkare i rätten. Först går ärendet till Trafikskadenämnden, om det råder oenighet, och sedan vidare till domstol.
De som sitter där har inte medicinsk kompetens, och därför får läkarna stort inflytande i Trafikskadenämnden, där de regelmässigt sitter. Den skadade kommer inte ens dit. I nästa skede handlar det om domstolen, och där väger det tungt vad läkaren säger. Även om många av läkarna har kompetens jobbar de direkt för försäkringsbolagen.
De är betalda av försäkringsbolagen, och det är mycket betalt de får. Det är lukrativt. På grund av detta blir domstolarnas bedömningar felaktiga. Försäkringsläkarna träffar inte ens patienterna, och behandlande läkares ord väger tyvärr lätt i sammanhanget. Någonting måste göras. Vi måste få tillsyn över försäkringsläkarna.
Hillevi Larsson (S):
Jag har sällan blivit så upprörd som när jag hört de nackskadades berättelser. Det är riktiga människor vi talar om. Det finns i dag många tusen som fått sina liv fullständigt sönderslagna, och många av dem har dessutom fått höra att de inte är nackskadade. Man kan se på dem att de är nackskadade. Man kan se att de har svårigheter att röra sig.
De patienter som ännu inte fått en operation - det kan dröja länge och de får ofta åka utomlands och själva bekosta operationen - kan svårligen ens stå på benen. Så stora problem har de. Att i det läget få höra att det inte har någonting med trafikolyckan att göra är ett hån mot dessa människor. Ja, jag använder hårda ord i min beskrivning.
Det bygger på alla de berättelser jag hört från människor jag träffat. Jag har tagit del av deras historier. Jag har tagit del av vad försäkringsläkarna har skrivit och sagt i deras fall. Jag har tagit del av vad deras behandlande läkare sagt. Då har jag också kunnat se skillnaderna. Det är fruktansvärt. Det känns hemskt att vi i Sverige har ett sådant ruttet system. Jag vill inte peka ut någon enskild.
Det är systemet som jag tycker är fel. Att ha en sådan obalans i rättigheterna, att tillåta ett system utan någon form av tillsyn och att på det sättet låta försäkringsbolagen, med hjälp av försäkringsläkarna, få rätten på sin sida är helt fel. Också för dem som har pengar och lyckas ta sig igenom en rättsprocess på flera år - för det mesta blir de ruinerade - är det ett problem.
Hur är det då inte för dem som inte ens klarar de första stegen, som blir hotade av försäkringsbolagen till att lägga ned kampen? Därmed blir det även en ekonomisk fråga. Jag vill inte att vi ska ha det på det sättet. Jag vill att Sverige ska vara en rättsstat. Därför hoppas jag att ministern gör något på det här området.