KBLab/rixvox huggingface dataset:
Åsa Romson (MP):
Nej, regeringen ställer inte hårda krav på vattenkraften. Man ställer i dag inga krav alls på befintliga vattenkraftverk, utan man låter dem löpa enligt gällande gamla, ibland hundra år gamla, tillstånd. Det ges gladeligen elcertifikat till mycket små vattenkraftverk som byggs med gamla dammar där man säger att man av urminnes hävd har rätt att använda den dammen.
Det är så regelsystemet ser ut, fru näringsminister. Om vi tycker att förnybar energi är viktig, och det tror jag att både du och jag tycker, då tror jag inte att man gör den en tjänst genom att blunda för de miljökonsekvenser som den nya tekniken har och inte använda den moderna miljökunskap som man har.
Det är helt sant att det finns massor med kunskap om hur vattenkraften påverkar det marina systemet, men vi använder den inte i Sverige i dag. Vi har en regering som är för feg gentemot de stora vattenkraftbolagen. Man säger, som du säger, att om vi börjar tulla på det får vi inte den förnybara energi vi vill ha. Men sett i ett längre perspektiv och med tanke på hela vårt energisystem kommer att bygga på förnybar energi måste det gå ihop med andra miljökrav.
Miljöpartiet är mycket väl medvetna om detta och mycket väl beredda på att skapa det energisystem som bygger på förnybar energi till hundra procent. Vi tycker inte att det är rätt att man har dragit ned satsningarna på förnybar energi och på energieffektivisering med 1,2 miljarder de senaste sex åren, som ni gjort i era budgetar. Det går ständigt ned. Du säger att elcertifikat är ett kostnadseffektivt system. Sanningen är att man bara bygger den absoluta billigaste, den landbaserade, vindkraften.
Till någonting annat räcker det aldrig. Vi får ingen utveckling på solceller i Sverige; där flyttar forskningen utomlands. Vi får inte den utveckling vi har sett i Tyskland till exempel där man nu har halverat kostnaderna för att installera solkraft. Sanningen, energi- och näringsministern, är att er politik är att inte ta hand om vare sig miljön eller klimatet.
Åsa Romson (MP):
Det är uppenbart att våra bedömningar skiljer sig åt i sak. Är en storskalig kalkbrottsindustri i ett naturområde på norra Gotland som för Nordeuropa är unikt förenlig med synen att vi har ett starkt skydd för biologisk mångfald? Om man ser det som en ren avvägningsfråga beror ju allt på hur starka de andra intressena är.
Hur många jobb räddar man och hur mycket ekonomi ligger det i företaget? Ju viktigare det intresset är, desto fler arter kan man försvåra livsförutsättningarna för. Det är vad avvägning handlar om. Det blir en plus- och minuslista över de här sakerna i domstolen. Om vi ska ha biologisk mångfald kvar kommer det att finnas bortre gränser. Därför är det viktigt att miljöintressena i politiken står upp för dem.
Jag vet att du tycker om att försöka säga att vi har samma mål, att vi vill samma saker och att det här måste bli det bästa, men du står faktiskt inte upp för miljöintressena här, utan du står upp för att allting handlar om avvägning. Att man kan bryta kalk och att arterna i området kan få det sämre är alltså okej. Där kan vi ha olika uppfattningar, men kom inte och säg att vi tycker lika, för det gör vi inte.
Den här bedömningen visar tydligt att våra regler inte är fullständiga. Det kanske finns andra regler som man också behöver ändra, men i det här fallet är det uppenbart att det var stoppregeln som var öppningen. Utan den hade inte beslutet i Miljööverdomstolen och i Högsta domstolen blivit detsamma. Det är jag övertygad om, och det finns det många jurister som också har hävdat. I sak handlar detta om vad som händer på marken. Där vill vi uppenbarligen lite olika saker.
Jag hade värderat den biologiska mångfalden i det här området högre.
Åsa Romson (MP):
Energiminister Olofsson ger här i kammaren ett konstigt svar på mina tre konkreta frågor om regeringens klartecken för utbyggnad av en mellansvensk fossilgasledning.
Ministern verkar inte låtsas om alla de underlag som finns från myndigheter, som tar upp riskerna med att den storskaliga utbyggnaden skulle motverka utvecklingen i Sverige, och naturligtvis, som Matilda Ernkrans var inne på, öka de fossila utsläppen. Fru talman! Fossilgasledningen är avsedd att användas i 40 år.
Regeringens klartecken måste därför tolkas som ett strategiskt energiinfrastrukturbeslut. Det finns stora risker att Sverige bygger fast sig i ett fossilgasnät av stora proportioner. Precis som Matilda Ernkrans påpekade skulle det här öka den svenska fossilgasanvändningen med 15 terawattimmar. Det är mer än en fördubbling.
År 2009 användes 13 terawattimmar fossilgas, om jag är rätt underrättad. Den ökning som ledningen medverkar till beräknas till 3 miljoner ton växthusgaser. Det är ton som inte är redovisade i regeringens klimatstrategi.
Jag är förvånad att ministern så lättvindigt avfärdar påståendet att det här är en storskalig introduktion av fossilgas i Sverige. Jag förstår naturligtvis behovet av att motsätta sig ett sådant påstående eftersom regeringen själv har sagt att man inte tänker medverka till en storskalig introduktion av fossilgas.
Vad skulle vara mer storskalig introduktion än att ge klartecken för en ledning som inte bara är avsedd för den här sträckan utan ska vara en etapp för en vidare utbyggnad? Redan den här etappen har en omfattning och kapacitet för en fördubbling av den svenska fossilgasanvändningen.
Om inte det, fru talman, är en storskalig utbyggnad och introduktion av fossilgasanvändningen i Sverige, undrar jag vad energiministern menar skulle vara det.
Åsa Romson (MP):
I avslutningsrundan på en interpellationsdebatt när man, jag vet inte för vilken gång i ordningen, försöker ta upp en konkret fråga och man har en undran till energiministern inom hennes område får man till svar en ganska lösryckt diskussion om energifrågan i stort och det som Maud Olofsson gärna talar om, nämligen sin vurm för elcertifikatssystemet som det absolut bästa systemet.
Låt mig först fråga varför energiministern inte vågar förklara för oss här och för svenska folket varför en fördubbling av fossilgaskapaciteten i Sverige skulle vara bra för klimatet. Det är ju det som ert beslut innebär. Ert beslut att ge ett klartecken till denna fossilgasledning innebär att vi kan öka fossilgasanvändningen mycket.
När det gäller att koldioxidskatten skulle pressa tillbaka en sådan användning finns det ingen av dina myndigheter som gör denna analys, snarare tvärtom. Både Naturvårdsverket och Energimyndigheten pekar på riskerna och pekar tydligt på de ekonomiska modeller som i dag gör att fossilgasen skulle konkurrera ut biogasen. Varför gör dina myndigheter en annan bedömning än du?
Du står här i talarstolen och säger lättvindigt: Detta kommer att gå till biogas; det är vi helt övertygade om, för det säger Eon att det ska göra. Det skulle jag också säga om jag vore Eon och skulle söka ett tillstånd i dag för en stor gasledning.
I energifrågan i stort har Miljöpartiet bidragit till att gång på gång ha större ambitioner när det gäller att föreslå kraftigare styrmedel och en ökad takt i fråga om utbyggnaden av förnybar energi och inte minst i fråga om energieffektiviseringar. Det är lite småttigt att försöka förminska de förslag som vi lägger fram bara för att vi har valt att inte vara med om de energiuppgörelser som Centern, Socialdemokraterna och Vänsterpartiet har gjort.
Vi har tyckt att de har varit för dåliga när det gäller att leverera klimatpolitik. Den debatten får vi nog återkomma till i denna kammare. Men jag tackar för den debatt som vi har haft.
Åsa Romson (MP):
Det är svårt att inte lägga sig i även denna debatt, när man nu får tillfälle. Det är nämligen en lite märklig debatt vi har fått i Sverige efter haveriet i Japan och efter den borgerliga regeringens beslut i Tyskland att göra en planerad avveckling av den tyska kärnkraften på tio år.
Vi har fått en debatt där den borgerliga regeringen i Sverige med näbbar och klor har försökt att beklaga beslutet i Tyskland och påvisa att det skulle leda till ökade klimatutsläpp, trots att den överenskommelse som beslutet grundar sig på är mycket tydlig när det gäller vad Tysklands väg är. Tysklands väg är att minska klimatutsläppen, effektivisera sin energianvändning och bli bäst på förnybar energi.
Jag tror att de har alla möjligheter att lyckas, inte minst därför att de är så bestämda med en planerad avveckling av kärnkraften. Det dilemma Sverige har är det motsatta. Vi har en regering som i sin så kallade breda energiöverenskommelse inom den minoritetsregering vi har är övertygad om att vi i politiken inte ska lägga oss i kärnkraften som energimedel.
Vi ska lämna det till marknaden, och det är marknaden som själv ska bestämma vad det är för energislag vi ska ha i Sverige. Det är faktiskt att ha vänt sig ganska långt bort från den centerpartistiska partihistorien.
Om vi säger att vi öppnar upp för att bygga nya kärnkraftverk och inte säger någonting om hur gamla de nuvarande verken kan vara innan det är dags att planera att avveckla dem - jag hoppas ändå att regeringen tänker planera att avveckla de gamla kärnkraftverken; allt annat tror jag vore en säkerhetsmässig katastrof - får vi en väldigt märklig debatt.
Helt plötsligt har vi ett Centerparti i regeringen som pekar på att kärnkraft inte är någonting som vi politiker ska ha åsikter om, och dessutom ska vi beklaga när våra europeiska grannländer fattar beslut om att avveckla sin kärnkraft. Jag noterade dock att det fanns en centerpartistisk partikollega i EU-parlamentet som hade en något annorlunda uppfattning om det tyska beslutet. Hon välkomnade nämligen detta beslut.
Jag skulle vilja höra från Maud Olofsson, som ju under den debattdag vi hade om det tyska beslutet inte befann sig i Sverige, om även energiministern liksom sin centerpartistiska kollega Andreas Carlgren beklagade det tyska beslutet om att göra en planerad avveckling av kärnkraften på tio år.
Åsa Romson (MP):
Hur den svenska kärnkraften ska göras till en parentes är en intressant fråga. Även jag är intresserad av svaret och hade önskat att energiministern svarade på den, inte minst med tanke på den breda överenskommelse som hon påstår att regeringen har. Jag skulle inte kalla den bred eftersom det är en minoritetsregering. Jag skulle vilja peka på en tydlig skillnad mellan de olika långsiktiga energivisioner som finns i svensk politik.
Regeringens energiöverenskommelse går tydligt ut på att vi ska öppna upp för ny kärnkraft i Sverige. Samtidigt ska vi, som energiministern redogjorde för, minska beroendet av den, och - det som Centerpartiet helst vill prata om - vi ska bygga upp ett tredje ben med förnybar energi.
Å andra sidan finns den andra energiöverenskommelsen, den rödgröna, där vi tydligt visar att vi borde fortsätta på spåret att avveckla svensk kärnkraft, det spår som har varit huvudlinje i svensk politik under lång tid. Där har Centerpartiet varit medverkande till att få bort den från den svenska energipolitiska dagordningen för regeringen. Det är det ansvar ni har i svensk politik.
Det är ett av de största avtryck i den svenska energipolitiken som Centerpartiet har satt. Först var ni pådrivare för att vi skulle avveckla kärnkraften. Sedan var ni pådrivare till en regeringspolitik där man gör det motsatta: att politikerna ska backa, inte ha någon roll i att säga vilka energiformer som är långsiktigt hållbara, inte säga att kärnkraften inte är långsiktigt hållbar.
Man öppnar upp för att investerare ska kunna satsa mer på kärnkraft i stället för att peka på att det vi behöver satsa på till hundra procent är det förnybara. Miljöpartiet vill inte, Maud Olofsson, ha ett tredje ben med förnybart i svensk energiproduktion. Vi vill att hundra procent förnybar energi på lång sikt är det som är målet för svensk energipolitik. Vi vill att det underlaget tas fram, och det säger ni nej till. Det tycker jag är beklagansvärt.
Åsa Romson (MP):
Miljöministern säger att han vill tala om framtiden, men han anger inga nya mål för hur vi ska kunna skydda mer skog i Sverige, vilket vi så väl behöver - inte minst i denna tid, skogens år 2011, när vi i Sverige fortsätter att avverka skyddsvärda skogar.
Jag skulle tycka att det var problematiskt att vara miljöminister i ett land där man får rubriker i tyska tidningar om fjällnära skogar som kalhuggs därför att Skogsstyrelsen och länsstyrelsen inte hade pengar och den enskilde markägaren därför inte kunde bli utlöst. Det är inte Kometprogrammet jag anser vara svammel, utan det är den skogsdialog om skogsbruket som har pågått väldigt länge.
Där säger ni att den frivilliga vägen i det svenska skogsbruket går jättebra, trots att alla siffror visar på att skyddet för biologisk mångfald bara blir sämre och sämre. Nu pratar vi om hur vi kan skydda skog, och då kan frivilliga, kortsiktiga avtal vara en liten, kompletterande del. Det är dock huvudspåret i din och alliansregeringens politik just nu. Det är där ni hela tiden säger att ni lägger fokus - därför att du inte har tillräckligt med pengar för att skydda den vanliga vägen.
Uppföljningen av vad korta avtal ger kan nämligen vara att vi har ett skydd under en viss tid, och sedan slår det tillbaka på helheten. Det är dock ingenting Miljöpartiet kategoriskt har motsatt sig, och du vet mycket väl att vi inte heller motsätter oss markbyten med den statliga aktören. Det är snarare så att vi har påhejat detta, men vi ställer adekvata frågor. Vilka kostnader renderar detta från den övriga budgeten? Vi ser att målet från 2010, som skulle uppfyllas med markbytet med Sveaskog, inte uppfylldes 2010.
Det kan ta lite tid; det är inga problem - men då måste det avsättas nya pengar 2011, i stället för att pengarna för 2011, kanske 2012 och kanske 2013, ska gå åt till att genomföra den affär som skulle uppnå målen 2010. Du har inga nya mål, Andreas Carlgren. Du sätter ingen ambitionsnivå. Kan du garantera att vi inte fortsätter att kalavverka värdefulla skogar i Sverige?
Åsa Romson (MP):
Tack, Lena Ek, för svaret på interpellationen, även om jag inte håller med miljöministern om att lösningen av klimatfrågan ligger helt inom ramen för de internationella förhandlingarna och för vad varje land åtar sig att jobba med i utsläpp från produktionen. Fru talman!
Det är uppenbart att klimatutsläppen till följd av det konsumtionsavtryck som svenskarna står för ökar. Det betyder att vi har en ojämn handelsexport och handelsimport.
Visst exporterar stålindustrin i Sverige varor från produktion som har resulterat i utsläpp av växthusgaser som räknas in i den svenska utsläppsstatistiken enligt de internationella avtalen, men utsläppen är ändå mindre än de växthusgaser som släpps ut i den produktion av varor och tjänster som svenskar bidrar till i andra länder.
Det här är, fru talman, precis det problem som Miljöpartiet och flera andra rörelser vill lägga till i politiken. Det handlar inte om att vi inte ska mäta utsläppen som Sverige har. Vi har ett hyfsat regelverk för dem, även om de kan förfinas och förbättras.
Framför allt kan statistik och annat vara mer tydligt och läggas fram mer regelbundet, men vi behöver också lägga till perspektivet att hela tiden försöka mäta och förfina metoderna att ha kontroll över vilket fotavtryck som vi i Sverige bidrar med globalt i andra hänseenden. De verktygen behöver vi. Vi behöver dessa verktyg.
Vi behöver dem, fru talman, för att vi måste diskutera hur vi kan lätta på konsumtionstrycket, fotavtrycket som tar resurser i anspråk och som leder till ökade utsläpp av växthusgaser.
Vi kan inte bara jobba med verktygen att andra länders stålverk, cementindustrier eller leksaksfabriker ska effektivisera sina utsläpp. Vi måste också titta på hur stort efterfråge- och konsumtionstrycket är på många produkter som i dag bidrar till växthuseffekten.
Kan vi därigenom bidra till skiften och omställningar beroende på vilka produkter vi efterfrågar? Det är som att ha ett tankesätt till.
Det handlar inte om att dra bort och förstöra de bokföringar och uträkningar som redan finns när det gäller växthusgaser, utan det gäller att lägga till ytterligare ett perspektiv och att få det att också generera politisk handlingskraft för att klara världens klimatproblem.
Om tittar på detta med det andra perspektivet, som vi menar ska vara ett kompletterande perspektiv med fotavtrycket, har Sveriges utsläpp mellan 1993 och 2003 ökat med 20 procent. Det är mer än vad de globala utsläppen ökade med under den här tiden. Det tyder på att vi måste skifta perspektiv, miljöminister Lena Ek.
Åsa Romson (MP):
Miljöminister Lena Ek vill ha besked om var någonstans man ska mäta. Jag försökte vara tydlig både i interpellationen och i mitt inlägg här, Lena Ek, med att det handlar om att få in ett konsumtionsperspektiv i vårt klimatarbete - det klimatarbete som vi ska ta hand om här i Sverige. Du säger att du är öppen för att vi ska ta konsumtionsdiskussionen. Knyt den då också till klimatarbetet!
Om vi säger att det här är någonting annat utvecklar vi inte de verktyg i politiken som vi behöver för att möta det enorma tryck när det gäller klimatutsläpp som den svenska konsumtionen står för. Vi kan inte säga till Kina att de å ena sidan måste minska sina utsläpp när vi å andra sidan vill köpa dubbelt så mycket oljebaserade prylar och så vidare av dem.
Det är denna diskussion som också kommer in i det här. Men jag vill inte ändra i Kyotoprotokollets grundregler för hur man bokför denna typ av utsläpp. Jag vill komplettera med ett konsumtionsperspektiv. Det tror jag att vi kan vara ganska överens om, Lena. I frågan ligger att vi måste se klimatpolitiken som ett så pass viktigt politiskt område att vi ska rensa upp i vilka utgångspunkter vi har i debatten. Jag tror att det också är bra för politiken och för det demokratiska.
Vi måste ha en ärlig utsläppsstatistik. Här är vi på väg, men vi är inte riktigt framme. Jag tycker att den svenska debatten skulle gynnas av att regeringen var tydligare med vilka klimatmål man sätter för det svenska arbetet. Det skulle vara tydligare gentemot de svenska aktörer som ska ingå i arbetet om de visste vad vi har för målsättningar för hur samhället här i Sverige ska ställa om. Hur snabbt vill man att det svenska samhället ska ställa om?
Man måste ha ett nationellt klimatmål som är tydligt mot aktörerna. Det ska inte vara ett mål om 40 procent minus som man kan vara ute och svänga sig med i politiken med när det inte stämmer, Lena Ek.
Åsa Romson (MP):
Detta är en stympad trafikdebatt, där vi skulle trycka in både hela frågan om transportvolymerna långt in i framtiden och i hela Sverige och konkreta verktyg för hur vi i våra städer och kommuner får möjlighet att åtgärda dålig luft. I denna korta debatt har vi fått ett par tydliga besked om en fortsatt minimalistisk politik. Det handlar fortsatt om att vägtrafiken kommer att öka. Det är till och med bra, säger ministern.
Jag skulle vilja vända på det och säga: Nej, vi ska ha ett hållbart transportsystem! Då måste vi utmana en del gamla traditioner och tänka nytt och innovativt. Om vi blir fler människor, särskilt i tätbefolkade områden, kommer detta att ställa helt nya krav. Det kommer att ställa nya krav på effektivitet, inte minst, men också nya krav på att trafiken inte ska bidra till att förstöra boendemiljön.
Ett annat tydligt besked vi fick här är att de smutsigaste bilarna ska fortsätta tillåtas smutsa ned den luft som våra barn och äldre ska andas in. År efter år finns dessa förslag som kan gå vidare. Ministern hänvisar till det senaste åtgärdsprogrammet eftersom det är den struktur vi har på politiken här. Men jag känner historien lite grann här. I det senaste åtgärdsprogram som regeringen själv beslutade om och som ligger var det uppenbart redan vid beslutet att åtgärderna inte skulle räcka för att klara ens de miljökvalitetsnormer som lagen föreskriver.
Och det är ändå normer som skulle behöva skärpas med tanke på vilka hälsokrav som Världshälsoorganisationen ställer. Vi står här med en politik som inte utmanar sig själv och som inte ser möjligheterna till att bidra till ett transportsystem som leder Sverige in i framtiden. Vi borde på riktigt kunna få ihop det som handlar om hållbarhet både i städer och i nationellt resande.
Jag håller absolut med ministern om att resandet, möjligheten att transportera sig, är någonting som är en grundläggande välfärdsmöjlighet både för människor som individer och för samhället i stort. Men vi vill inte att transporterna ska gå ut över individerna, över våra barns hälsa eller över Sveriges framtid när det gäller hållbara transporter.
Åsa Romson (MP):
Jag tackar miljöminister Lena Ek för svaret. Jag delar uppfattningen att detta är ett viktigt ämne att debattera i Sveriges riksdag.
Det är faktiskt det som får betydelse i förlängningen i den internationella klimatdebatten, alltså huruvida Sverige kan visa upp att det går att börja ställa om ett modernt, välfärdsinriktat och framtidstroende land som Sverige till ett samhälle som inte tär på resurserna för kommande generationer och förstör klimatsystemet. Fru talman!
Jag är inte lika nöjd med svaret när det gäller svaret på den enkla frågan, det vill säga: Anser Lena Ek att Sverige ska annullera, det vill säga boka hem, det överskott som man har jämfört med de internationellt mycket lågt ställda målen för Sverige för den första åtagandeperioden, den som slutar i år?
Jag fick inget svar på om Lena Ek anser att Sverige ska annullera sina nationella utsläppsrätter, det vill säga de AAU:er som vi talar om här i dag. Det skulle jag gärna vilja ha svar på. Vidare skulle jag vilja säga att jag tror att det är viktigt att vi problematiserar. Jag för gärna ett resonemang med miljöministern om förhållandet mellan de nationella miljömålen och det internationella arbetet.
Väldigt tydligt är det min uppfattning att Sverige ger sitt allra största bidrag till den internationella klimatomställningen genom att visa på det goda exemplet. Detta ger också, fru talman, en bra grund för en internationellt inriktad industri- och miljöteknikutveckling där svenska företag och innovationer kan bidra också genom att verka i utlandet.
Detta innebär, menar jag, att Sverige - det gäller också internationellt - har allt att vinna på att vi ställer höga miljö- och klimatmål i Sverige och säkerställer att vi uppfyller målen här. Det gör att vi driver på en utveckling som också kan exporteras till andra länder och som kan visa på resultat för andra länder. Genom detta kan vi visa att ambitiösa klimatåtaganden också är möjliga i en internationell kontext.
Det är att göra det internationellt alldeles för lågt satta taket också till ett svenskt tak. Det kan jag inte tycka är en framtidsmodell vare sig för Sverige eller för världen. Men för den skull vill jag inte bli kallad för en inåtriktad nationell retoriker. Det är de internationella åtgärderna som är i centrum. Just därför behöver Sverige en klimatpolitik som också är värd namnet, en klimatpolitik där det är ordning och reda så att vi vet och bokar hem våra vinster här hemma.