Patrik Björck (S):
Vi har lite olika undersökningar. Då väljer man naturligtvis alltid den undersökning som passar bäst till den tes man vill hävda. Men, återigen, Konjunkturinstitutet säger: Optimismen hos hushållen dämpades rejält i november. Konfidensindikatorn föll från 17,7 i oktober till 12,2, vilket är det lägsta värdet på två år. Framför allt är det förväntningar på tolv månaders sikt som har blivit mindre optimistiska.
Det gäller särskilt synen på den svenska ekonomins utveckling. Då kan man undra vilken av de undersökningar som vi lutar oss mot som är mest rimlig eller mest tillförlitlig.
Men eftersom jag tidigare har konstaterat att svenska hushåll troligen är väldigt kloka, eftersom de gör korrekta och rimliga bedömningar som faktiskt överensstämmer med de som de forskare och de experter som vi diskuterade i den tidigare interpellationsdebatten gör, måste man ändå kunna ta det på allvar.
Frågan är då: Om det nu var så att det fanns ett väldigt stort förtroende för regeringen och för regeringens politik, hur kan det då komma sig att man i en partiundersökning som SCB har gjort ganska nyligen kan konstatera att alliansregeringen inte har något förtroende bland väljarna?
På något sätt får väl regeringen välja sig ett nytt folk, om man inte kan komma överens med det nuvarande om vad som är förtroendefull politik. Där någonstans har vi ändå den ultimata förtroendeförklaringen av vad folk tycker om den politik som förs. Då är det så att man har noll i förtroende. Då har människor naturligtvis genomskådat det vi diskuterade i den tidigare interpellationsdebatten, att jobbpolitiken har misslyckats. Det har man sett.
Sedan har man kunnat konstatera att inflationen driver upp boendekostnader och räntor samt tar bort reallöneökningarna. Man har kunnat konstatera att hela hanteringen kring fastighetsskatten har varit otroligt taffligt gjord. Bortsett från att den naturligtvis har varit orättvis har den varit tafflig rent hanteringsmässigt. Många husägare får höjd fastighetsskatt.
De hushållsnära tjänsterna - när man genomför en fullständigt orimligt orättvis tjänst, som syftar till att underlätta livet för överklassen, gör man det dessutom på ett så krångligt och knepigt sätt att det börjar diskuteras vilka tjänster det är som ingår. Allt det här ser ju folk. Lägger man därtill ministeravgångar, skandaler och att i stort sett allt man tar i blir fel är det klart att det uppstår en förtroendeklyfta.
Då kan man ju fundera över vad det här har med finansministerns verksamhet och tjänsteutövning att göra, men bekymret är ju att finansministern - hela regeringen, för den delen - befinner sig just i förtroendebranschen, och någonstans spiller ju det här över.
När man kan konstatera att det man gör inte leder till det man säger, när man kan konstatera att folk förlorar förtroende, dels i partiundersökningar - man har inte förtroende för regeringen - dels när man ser på ekonomin och tittar på förväntningarna på sin ekonomi på tolv månaders sikt och när man tittar på arbetsmarknaden framöver - det är klart att det påverkar. Psykologin i det här blir väldigt farlig. Man hamnar i en farlig utförsbacke.
Någonstans blir det ju trots allt så att det hamnar i finansministerns knä. Om man har en taffligt utförd politik, om man inte har svar på de krav som folk ställer och om man hamnar i en situation där folk tappar förtroendet på alla punkter egentligen, då har man ett bekymmer.