Fredrik Malm (L):
I det nyss avslutade replikskiftet noterade jag att Vänsterpartiet hänvisar till att partiet ända sedan rörelsens tillkomst har arbetat för drägligare villkor för arbetarkollektivet. Rörelsens tillkomst var ju när Socialdemokraterna körde ut en fraktion som ville införa diktatur i Sverige. Det var det som var rörelsens tillkomst.
Därefter var denna rörelse fram till 1943 en del av Komintern, den kommunistiska internationalen. Därmed ville man införa de arbetsvillkor i Sverige som fanns österut i Sovjetunionen. Sedan kan man diskutera huruvida dessa villkor var drägliga eller inte.
Men vill man gå till botten med detta är det väl rimligt att slå en signal till någon historiker på Landsorganisationen som kan förklara hur facket såg på Vänsterpartiets arbete för drägligare villkor för den arbetande befolkningen ända sedan rörelsens tillkomst. Herr talman! Vi har nu att diskutera arbetsmarknadsutskottets betänkande nr 5 Arbetsmarknadspolitik .
I betänkandet behandlas ett drygt 50-tal motionsyrkanden från den allmänna motionstiden om arbetsmarknadspolitiska frågor. Jag ska i huvudsak hålla mig till tre punkter: det som rör sysselsättningsmål, hur vi kan minska trösklarna så att fler, inte minst ungdomar, kommer in på arbetsmarknaden och nödvändigheten av utbildningsinsatser för dem som står längst bort från arbetsmarknaden.
Om man sätter upp ett mål för jobben, det vill säga hur många jobb som ska skapas, då kan också antalet jobb växa till. Det är jobb och ökad sysselsättning som ska vara målet för politiken, det menar i alla fall vi i Folkpartiet och Alliansen. Problemet är att Socialdemokraterna har en lång tradition, i alla fall i nutid, att i stället sätta mål för arbetslösheten.
Bekymret med det är att det då kan hända i stort sett vad som helst, beroende på hur man tricksar med statistiken. Det har vi tyvärr sett exempel på.
När man lägger ned kraft på att slussa människor bort från jobbsökande för att statistiken ska se bättre ut i stället för att lägga ned kraft på att människor ska kunna komma in på arbetsmarknaden och få ett jobb blir det till sist samma situation på arbetsmarknaden som när vi i allianspartierna tog över regeringsmakten efter valet 2006. Då var det 550 000 människor i Sverige som var förtidspensionerade.
Varje dag förtidspensionerades 140 personer. Det var denna linje som vi bröt med. Ungefär 200 000 människor har fått hjälp ut ur förtidspension. Det gjorde vi genom att sätta upp mål, men inte mål för arbetslösheten, utan mål för att minska det sammantagna utanförskapet och öka den sammantagna tillväxten.
Vi från allianspartierna menade att det var utifrån tillväxten av riktiga jobb som vi skulle utvärderas, inte huruvida vi var väldigt effektiva eller lite mindre effektiva på att flytta människor mellan olika försäkringssystem. Tyvärr ser vi nu en risk för en återgång till den politik som slussade människor bort från möjligheten till arbete och in i utanförskap och bidragsberoende.
Det är därför som det är så viktigt att vi återför fokus på hur många människor som arbetar och hur många nya jobb som vår ekonomi skapar. Herr talman! För att öka möjligheten att komma in på arbetsmarknaden måste vi minska trösklarna. Den stora ojämlikheten i Sverige är inte mellan dem som tjänar mer och dem som tjänar mindre, utan mellan dem som har ett jobb och dem som inte har ett jobb. Det finns flera olika sätt att sänka trösklarna in på arbetsmarknaden.
På kostnadssidan kan man sänka kostnaderna för arbetsgivarna, till exempel genom nedsättning av arbetsgivaravgiften för ungdomar. Man kan sänka kostnaderna för konsumenterna, till exempel genom avdrag för hushållsnära tjänster eller lägre moms. Vår uppfattning i Folkpartiet är att den sortens reformer i grund och botten är bra.
De måste designas rätt och nå de rätta grupperna, men i grund och botten är det bra att på olika sätt kunna införa sådana lättnader för att nå grupper som står längre bort från arbetsmarknaden eller grupper av unga eller nyanlända för att de ska kunna komma in på arbetsmarknaden. Låt oss ta avdrag för hushållsnära tjänster som exempel, RUT-avdraget.
Enligt de utvärderingar som har gjorts har RUT-avdraget skapat 20 000 jobb, varav två tredjedelar är heltidsanställningar. Av dem som arbetar i RUT-företagen var 75 procent tidigare arbetslösa. Hälften av dem som arbetar i den här sektorn är utrikes födda. Det handlar om 20 000 nya jobb i en bransch som innan reformen helt dominerades av svartarbete. Många av de anställda är också kvinnor.
Är inte det bra? Det är väl jättebra? Nej, tydligen inte för vänsterpartierna.
Tvärtom har Socialdemokraterna och Vänsterpartiet ägnat de senaste sex sju åren av sin vakna tid i arbetsmarknadsfrågorna till att i praktiken försöka döda den här branschen och den här marknaden, vilket är obegripligt med tanke på att detta är en väg in på arbetsmarknaden för många människor som är utrikesfödda, som är kvinnor, som har varit arbetslösa eller jobbat svart och inte har kunnat ta del av några rättigheter. Herr talman!
Det slår mig att i andra sammanhang är det ett väldigt starkt fokus från Socialdemokraterna och Vänsterpartiet på arbetstagare. Hela poängen med att vara ett arbetarparti är att man ska stå upp för arbetstagarna, men just när det gäller avdrag för hushållsnära tjänster fokuserar man över huvud taget inte på arbetstagaren, utan man fokuserar bara på konsumenterna. Sedan målar man upp en nidbild och säger att dessa konsumenter tjänar för mycket pengar.
De bor i för stora villor i Danderyd och Täby, vilket är i grund och botten fel eftersom det för det första finns många andra som använder RUT-tjänsterna. För det andra är det ett djupt problematiskt resonemang därför att man sviker ju de människor som har kunnat gå från att jobba svart till att jobba vitt, till att omfattas av pensionspoäng och rättigheter på arbetsmarknaden och så vidare.
Det är ett svek mot dessa människor, menar jag. Om vi vill minska trösklarna för att komma in på arbetsmarknaden och bryta utanförskapet finns det en stor grupp, inte minst ungdomar, som vi ändå inte kommer att nå genom att sänka tröskarna. Det har att göra med den ganska stora grupp i Sverige som inte har någon gymnasieutbildning alls.
Om vi ska vara uppriktiga spelar det i många fall inte så stor roll om en arbetsgivare för att anställa en person betalar 13 000, 15 000 eller 17 000 kronor i månaden eftersom arbetsgivarna tackar nej till dessa personer även om de erbjuds denna arbetskraft i stort sett gratis inom ramen för någon typ av åtgärd eller annat.
Det finns helt enkelt en grupp som har väldigt svårt att över huvud taget komma in på arbetsmarknaden. Därför är det viktigt att det skapas möjligheter att avsluta en gymnasieutbildning för dem som har hoppat av.
Jag vill hävda att den kommunala vuxenutbildningen inte är alternativet för alla i den här gruppen, dels för att det är mycket självstudier på komvux, dels för att komvux i grund och brotten är ganska lik den gymnasieutbildning som de här personerna tidigare har hoppat av.
Det som snarare behövs är att man hittar former för en mer individanpassad utbildning, sannolikt med betydligt mer lärarledd undervisning varvat med till exempel praktik.
Snarare är folkhögskolor och sådana delar av utbildningsväsendet kanske bäst lämpade för att hjälpa dessa personer att fullgöra en gymnasieutbildning och sedan kunna få jobb. Herr talman!
Att nå dem som står längst bort från arbetsmarknaden som saknar grundläggande utbildningskvalifikationer är en av arbetsmarknadspolitikens och utbildningspolitikens viktigaste uppgifter. Vi från både vänster och höger måste vara ödmjuka inför detta och inför det faktum att vi inte har lyckats.
Det är ett stort misslyckande för politiken i Sverige att en så stor grupp står utanför. Trots de mycket stora satsningar vi i Sverige gör på utbildning är det många som inte kommer i mål med fullständiga betyg från gymnasiet. Det är inte en fråga som ska reduceras till banal politisk pajkastning.
Oavsett vilken regering vi har kommer den att brottas med den här problematiken och kommer att behöva hantera den på ett sakligt och seriöst sätt.
Det betyder att vi, om konjunkturen vänder uppåt, bland personer inom kategorin arbetslösa som står långt från arbetsmarknaden aldrig kommer att kunna se en lika kraftig jobbtillväxt som bland till exempel korttidsarbetslösa.
Men värdet av att en person som står långt från arbetsmarknaden, fullgör en gymnasieutbildning och därefter får ett jobb är så stort för individen och för samhället att investeringarna från samhällets sida är långsiktigt motiverade och nödvändiga.
Avslutningsvis vill jag yrka bifall till reservation 6 under punkt 5.