Bengt Eliasson (L):
Jag vill självklart yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet i sin helhet och avslag på reservationen. Att vara inlagd på sjukhus är definitivt inte bra, speciellt om man inte behöver det. Det är inte bra för den enskilda patienten, inte för sjukhusets personal och inte för systemet. Det är kort sagt inte bra för någon.
En stor del av överbeläggningsproblematiken och vårdplatsbristen i dagens Sverige kan härledas till just detta - fel person på fel plats vid fel tillfälle. Jag minns särskilt Amanda. Det är några år sedan nu.
Hon tillbringade det sista året, ungefär, av sitt liv i ett evigt farande - fram, och tillbaka - mellan bostaden, det kommunala boendet och sjukhuset.
För varje vända kom hon hem lite mer förvirrad, med någon ny infektion, lite mer medtagen, och så småningom orkade Amandas kropp inte längre. Vid 92 års ålder gav hon upp. Fru talman!
Överbeläggningarna på sjukhusen ger upphov till en massa brister när en patient vårdas på en plats som inte uppfyller just den patientens behov. Kvaliteten på vården försämras, och risken för vårdskador ökar påtagligt - närmast exponentiellt. Konstanta överbeläggningar skapar ineffektiv och patientosäker vård. Vi ser det i landsting efter landsting.
De begränsade sjukhusresurserna behövs för andra patienter än de som ligger i sängarna och bara väntar på utskrivning. Det stora antalet överbeläggningar försvårar också för sjukvårdens personal att göra ett bra jobb och innebär en försämrad arbetsmiljö när en frustration i vardagen blir påtaglig.
Lösningen på problematiken ligger delvis i det som vi ska besluta om i dag. Men det handlar också om att använda de vårdplatser vi har på ett mer effektivt sätt. Vad innebär det? Det handlar bland annat om smartare bemanning, men det handlar framför allt om snabba och inte minst trygga hemgångar.
Ingen färdigbehandlad patient ska hållas kvar på en sjukhusavdelning bara på grund av att hemsituationen är ohållbar, på grund av dålig eller ingen planering över huvud taget mellan huvudmännen, avsaknad av hjälpmedel eller något annat som omöjliggör hemgång i rätt tid.
Ändå, fru talman, sker detta dagligen i vårt land varje stund på dygnet. Ungefär 5 procent av alla vårdplatser i Sverige upptas av patienter som inte borde vara där. Det låter inte så mycket, men Cecilia Widegren beskrev hur det var i verkligheten i Västra Götalandsregionen.
Där sker det mycket nu, men på Sahlgrenska Universitetssjukhuset var det så många som fyra vårdavdelningar som var belagda av patienter som bara väntade på att få att åka hem.
I mitt hemlän Halland visar samma räkneövning att det är två vårdavdelningar på sjukhusen i Varberg och Halmstad som ständigt har inlagda patienter som inte borde vara där. Det är därför som regionerna Halland och Västra Götaland under många år har bedrivit ett Trygg hemgång-projekt.
Man går systematiskt igenom punkt efter punkt för att förbättra situationen. Men man kommer naturligtvis till det som Anders W Jonsson så väl beskrev, till lagstiftningsgränser och andra gränser som sätter stopp för vad man själv kan göra. Här måste den här kammaren hjälpa till.
I Västra Götaland jobbar man också ohyggligt systematiskt med detta, och läget förbättras dag för dag. Men man kommer till en gräns. Den rådande situationen är inte rätt mot den person som ligger i sängen. Den är inte rätt mot andra som inte får komma och få en sängplats. Som jag sa sker detta hela tiden i landsting efter landsting, region efter region. Vad är regeringens svar? Jo, att man utreder lite till.
Man väntar och ser om det kanske blir bättre. Det första som man gör är att dra in på valfriheten, möjligheten för patienter att söka sig till andra ställen, till andra vårdformer och så vidare. Fru talman! Att patienter inte kan skrivas ut beror på - som så väl har belysts i dag - brister i samordning mellan kommuner och landsting.
Enskilda patienter hamnar i kläm just i huvudmannagapet eftersom man inte kan skapa en sömlös övergång mellan verksamheterna. Det saknas kanske en rehabplats, en plats på ett särskilt boende, en vårdplanering eller någonting annat som gör att ordnad utskrivning till hemmet inte kan bli av. Därför ligger man kvar på sjukhuset.
För att komma till rätta med situationen måste det till ett systematiskt arbete, och det ganska snabbt. Därav beslutas det om tillkännagivandet i dag. Såväl kommuner och landsting som regioner måste tillsammans ta ansvar för att skapa denna sömlöshet.
Det gäller det som ibland kallas gemensam planering för hemgång kanske direkt vid inskrivningen, förbättrad kommunikation mellan huvudmän och tydligare regelverk. Det är en lång rad saker som presenteras i betänkandet Effektiv vård , men de hänskjuts till andra utredningar. Det är alltså många delar som måste fram snabbt.
Förslaget om en ny betalansvarslag där det krävs snabbare hemgång tvingar nu kommuner och landsting att samarbeta bättre, och det är bra. Det borde ha införts även inom psykiatrin, och det är ett minus att man inte samtidigt gör det. Men det kommer att leda till en förbättrad situation. Men det behövs mera, och det behövs fortare.
Landsting och kommuner skulle till exempel kunna samverka för att skapa fler mellanvårdsformer, till exempel boende med direktanslutning till distriktssköterska, läkarmedverkan i hemmet på ett helt annat sätt med mera. Samverkan vid utskrivning från sluten hälso- och sjukvård Vi vet var problemen ligger. Nu gäller det inte utredning. Nu gäller det handling, utveckling och ett faktiskt ledarskap, vilket den här regeringen saknar.
Detta är av yttersta vikt för de sjukaste patienternas skull, för det mest utsatta patienternas skull och för alla Amandors skull.