Janine Alm Ericson (MP):
Metoo-rörelsen har skakat om Sverige. I bransch efter bransch har kvinnor gått ut med sina berättelser tillsammans. Det är berättelser som äntligen har kommit upp till ytan och fram i ljuset, berättelser om en konsekvens av en kultur där kvinnokroppar av vissa fortfarande ses som allmän egendom, som något män är fria att ta för sig av.
Kvinnor har vittnat om allt från grovt sexuellt våld till sexuella trakasserier och övergrepp men också om den tystnad som många har mött när de har försökt berätta om det de har varit med om. Sexuella övergrepp är inget nytt, men rörelsen visar tydligt på omfattningen av problemet. Även jag vill tacka alla dem som har delat sig av sina berättelser.
Tystnadtagning, medvilkenrätt, tystiklassen, deadline och utantystnadsplikt - bakom dessa begrepp och väldigt många fler samlas berättelser från olika branscher. Berättelser från denna sal har samlats under parollen imaktenskorridorer.
Det har nu visat sig med all önskvärd tydlighet att sexuella övertramp och regelrätta övergrepp förekommer i alla delar av samhället. Inga undantag verkar finnas. Styrkan i metoo är just detta, att vi ser att det händer överallt. Ingen kan längre blunda. Men vi kan alla känna att nu är det nog.
Jag har under höstens upprop läst många berättelser om utsatthet, och jag reagerar oerhört starkt på var och en. Ibland reagerar jag med en väldig sorg men oftast med stor ilska över vad vi kvinnor har utsatts för. Alla berättelser är viktiga, men ett av rörelsens mest berörande upprop går under parollen utanskyddsnät.
Kvinnor som lever eller har levt i missbruk, kriminalitet och utsatthet har gått ihop för att berätta sina historier. Det är historier som för flera kan kännas långt borta, men som tyvärr är verklighet för många. "Kära medmänniskor! Får vi kalla er det? Räknas vi? Eller var går gränsen för er medmänsklighet? Står vi utanför den?"
På det sättet inleds texten som initiativtagarna till uppropet har publicerat i Dagens Nyheter. Politikens svar behöver vara glasklart. Vi ska i alla lägen stå upp för samhällets mest utsatta, i ord men också genom handling. Uppropet samlar vittnesmål om hat, hot, övergrepp och våld mot kvinnor som i många fall känt sig utdömda av samhället redan som barn.
Det är vittnesmål om en dubbel utsatthet, om att känna sig sviken av både förövarna och samhället. Vi som sitter i denna kammare får aldrig vända bort blicken eller slå dövörat till när beskrivningar av människors verklighet nästan blir för smärtsamma att lyssna till. Vi måste alla göra det som står i vår makt för att få till stånd en förändring som sträcker sig från maktens korridorer ut till gatan och in på behandlingshemmen.
När människor tappar tilltron till samhället är det vårt ansvar att bygga upp den igen. Att vår kamp inkluderar alla kvinnor måste vara tydligt. Ett fungerande socialt skyddsnät och ett rättsväsen som går att lita på är kärnan i vårt välfärdssamhälle.
De berättelser om sexualbrott som aldrig utreds, förundersökningar som läggs ned utan ett inledande förhör och kvinnojourer som tvingas stänga dörrarna på grund av för många sökande tar vi och regeringen på största allvar. De senaste åren har vi prioriterat att utöka och förstärka polisens resurser så att mer tid och kraft kan läggas på det utredande arbetet.
Den som anmäler ett sexuellt övergrepp ska mötas av ett rättsväsen som tar frågan på allvar och som har resurser för att utreda och åtala. Herr talman! Nu lägger vi fram ett förslag om en samtyckeslag som beräknas träda i kraft till sommaren. Det är jag stolt över. För Miljöpartiet har vägen hit varit lång. För tio år sedan skrev vi i Sveriges riksdag en första motion om att få en samtyckeslagstiftning på plats.
Nu är vi snart där - äntligen. Lagen innefattar ett oaktsamhetsansvar, och vi går samtidigt fram med förslag om höjda straff. Men framför allt gör vi det här för att lagen ska vara kristallklar: Allt som inte är ett ja är ett nej. Att vi väljer att gå fram med samtyckeslagstiftningen är en konsekvens av de brister nuvarande lagstiftning har. Det är ett viktigt steg på vägen. Men det räcker inte.
Vi får inte tro att vi kan komma till botten med problemen med sexuella övergrepp och trakasserier endast genom förändrad lagstiftning. Det är trots allt redan förbjudet. Vi behöver arbeta på alla fronter för att komma framåt. Skolan har en ovärderlig roll i arbetet med allas lika värde. Normer om kön och maktstrukturer ska ifrågasättas och diskuteras så tidigt som i förskolan.
Det är där arbetet måste börja med att bryta de destruktiva och patriarkala föreställningar som finns om kvinnor och män och skapa nya normer. I arbetet med dessa frågor vilar ett särskilt ansvar på männen. Genom att rannsaka sig själva och genom att ta ansvar för sina och andra mäns handlingar kan nya normer sättas. Att flera manliga politiker under förra veckan gick ut i medierna och talade om just detta är välkommet. Det är på det sättet vi skapar förändring, steg för steg.
Att bryta tystnaden är otroligt viktigt. Genom metoo-kampanjen har ny mark brutits. De som tidigare har tyckt att feminismen har gått för långt har nog fått sig en tankeställare nu. Det är upp till oss att ta det vidare och att fortsätta vara en röst för dem som inte hörs. Det är helt enkelt nog nu.