Mikael Damberg (S):
Kan man över huvud taget lita på högskoleminister Lars Leijonborg? Varför ska man tro att det han säger i dag spelar någon som helst roll i morgon? Jag tvingas ställa dessa allvarliga frågor mot bakgrund av regeringens hantering av kårobligatoriefrågan.
Jag hade förväntat mig att Lars Leijonborg skulle vara i kammaren i dag när vi diskuterar det som han har beskrivit som den tredje stora frihetsreformen i Sverige. Det är något provocerande att han inte är här och försvarar de förslag som han har lagt fram för Sveriges riksdag. Den 29 mars 2007 skrev nämligen regeringen kommittédirektiven till utredningen om avvecklingen av kår- och nationsobligatoriet.
De skrev: Utredningen ska utifrån en kartläggning av konsekvenserna av obligatoriets avveckling föreslå nödvändiga åtgärder för att säkerställa och stärka ett modernt studentinflytande och god studiesocial verksamhet vid universitet och högskolor. I dag den 20 maj tvingas vi konstatera två saker.
För det första: Regeringen har utformat propositionen så att studentinflytande riskerar att slås i spillror och att granskningen av högskolornas kvalitet kraftigt försämras. För det andra: Regeringen lägger därutöver på ett antal nya uppgifter på högskolorna utan att skjuta till en enda ny krona för detta arbete. Det kommer att betalas med lägre utbildningskvalitet.
Sammantaget är detta djupt ansvarslöst mot alla som verkar i den högre utbildningen i dag. Men det innebär också en rejäl blåsning av studentkårerna runt om i landet som trodde att högskoleministern talade sanning när han och de borgerliga partierna gång på gång deklarerade att de skulle slå vakt om studentinflytandet när kårobligatoriet skulle avskaffas. I dag vet vi att det bara var prat.
Jag vet att det är många engagerade studenter runt om i landet som följer den här debatten, som hoppas på ett annat beslut, som vill ha svar på frågor och som framför allt vill förstå vad det är som händer. Jag vill därför ta några minuter i anspråk och tala om min och socialdemokratins syn på den här frågan. Jag är stolt över hur svenska universitet och högskolor i dag ser på studenterna.
Vi har skapat ett världsunikt studentinflytande som många universitet runt om i världen avundas. Det unika är inte bara att vi har studentrepresentanter på alla nivåer på universiteten. Nej, det unika är också att vi inte bara ser studenterna som passiva konsumenter av utbildning utan också som viktiga medaktörer i akademin.
Vi vet alla av egen erfarenhet att organiserade och oberoende studenter haft förmågan att lyfta fram brister i utbildningskvaliteten, samtidigt som de ofta har presenterat genomarbetade förslag till förbättringar. Studentmedverkan är, precis som OECD och Riksrevisionen nyligen konstaterade, kvalitetsdrivande för högskolornas utbildning.
Vi i Sverige har visat att kritiskt tänkande och ansvarstagande i akademins värld inte bara behöver vara en abstrakt idé, utan att det faktiskt också kan utövas i praktiken. Frågan om studenternas inflytande ska utövas genom att det är obligatoriskt att vara med i en särskild kår eller nation har varit omtvistad i decennier. Och det har funnits olika åsikter inom snart sagt alla partier, också i mitt eget.
Men för oss socialdemokrater har aldrig principen om obligatoriskt medlemskap varit avgörande. I centrum har alltid stått det oberoende studentinflytandet och det viktiga studiesociala arbetet som kårerna bedriver. I hela Sverige finns i dag tusentals studentrepresentanter som utvecklar utbildningarna, förbättrar studenternas levnadsvillkor och skapar viktiga mötesplatser. Låt mig vara lite konkret.
När studentens handledare och examinator, som ska sätta betyg, hamnar i konflikt med varandra och studenten riskerar att bli underkänd och inte få sitt betyg, då finns studentkåren där och ligger på universitet att ta sitt ansvar så att studenten inte hamnar i kläm. När det händer att lärare diskriminerar eller trakasserar enskilda studenter, då finns kåren där.
Man ger personligt stöd till studenten och kan ligga på ledningen och visa på det som har skett för att den ska ta sitt ansvar och rätta till det. När den nya studenten flyttar till den helt nya studiestaden, på vinst och förlust utan bostad men med färskt intyg på att han eller hon kommit in på en reservplats på sin drömutbildning, då finns ofta kåren där för att hjälpa till med sitt kontaktnät och till och med kanske med sin egen bostadsförmedling.
Nu blir studentkårerna av med 80 procent av sina säkra inkomster och får ett år på sig att ställa om. Det finns säkert några kårer som kommer att klara det. Men förtjänar inte alla studenter ett stöd och en bra kvalitet i sin utbildning? Behöver inte alla studenter ett starkt studentinflytande? Studentkårerna startade dagis för studenters barn. Det var studenterna som grundade Studenthälsan. Det var studenterna som drev på så att det byggdes många nya studentbostäder.
Att det skapades föreningar gav liv, kultur och identitet till många städer. Det här gjorde de för att studenterna kunde organisera sig, skapa starka organisationer och blev tagna på allvar. Därför vill jag säga till Sveriges organiserade studenter: Ge inte upp! Fortsätt ert engagemang och håll ihop! Ni har visat vad studenter i samverkan kan åstadkomma.
Jag är övertygad om att demokratin stärks av ert arbete och att akademin behöver er. Vi socialdemokrater och våra vänner i Vänsterpartiet och Miljöpartiet har varit tydliga med att vi gärna löser frågan om kårobligatoriet och studentinflytandet i brett samförstånd, också över blockgränsen. Därför var det positivt att alla partier var eniga om att utreda hur studenternas inflytande kunde behållas och förbättras om kårobligatoriet avskaffades.
Den statliga utredaren lade fram ett realistiskt förslag i vilket de flesta högskolor och studentkårer kunde instämma i huvuddragen. Regeringen har nu kastat stora delar av utredarens förslag i papperskorgen och helt ignorerat remissinstanserna, som gav en öronbedövande kritik till det framlagda förslaget. Det är inte konstigt att rektorer och studentkårer runt om i landet är upprörda. Den moderatstyrda regeringen föreslår nu att studentkårerna bara ska få behålla en femtedel av sina intäkter.
Alla realistiska bedömare inser att detta kommer att få ganska dramatiska konsekvenser för verksamheten runt om i landet. För mig handlar frågan ytterst om utbildningskvalitet. Hur ska vi se på studenternas roll i framtidens utbildningssystem - som passiva konsumenter av utbildning eller som aktiva, kreativa medaktörer som bidrar till sin egen utbildning, till det akademiska samtalet och kunskapsutvecklingen i samhället?
Vi socialdemokrater kommer att rösta nej till regeringens proposition, eftersom Lars Leijonborgs förslag är ett direkt hot mot kvaliteten vid universitet och högskolor. Med detta yrkar jag bifall till reservation 1 i betänkande UbU14.