KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maud Ekendahl (M):
Nu tog statsrådet upp frågan om journalföring. Det är sorgligt och en stor skam att sjukvården år 2006 inte på ett och samma sjukhus kan ha en och samma journal. Är jag på kirurgen finns det en journal. Kommer jag in för något gynekologiskt kanske några dagar senare ligger den journalen någon annanstans, och ingen vet någonting.
Vi kommer då in på frågan om läkemedel, och så vidare. Den ena läkaren vet ingenting. Vi som är någorlunda rediga i huvudet kan klara oss. Men är man lite förvirrad vet man inte var man var någonstans, vad man har fått, och om man ska äta det, och så vidare. Det är en stor skam att man inte har klarat av det inom sjukvården.
Socialutskottets majoritets ställningstagande är en lika passiv hållning som statsrådet har här. Man vill inte vidta några åtgärder direkt och konkret. Det kan jag säga i dag, eftersom betänkandena har gått till tryck. Det är offentligt, har jag tagit reda på, så att jag inte gör något tokigt här.
Kenneth Lantz var inne på att vi borgerliga partier vill att man ska identifiera svagheterna i verksamheten och ta tag i det innan något händer. Vi tycker att avvikelserapporterna och registren som man har i Danmark är väl så bra att titta på. Det är lagstadgat, och rapportören får inte straffas, som Kenneth Lantz sade.
Min sista fråga till statsrådet är: Har statsrådet tagit del av Danmarks avvikelsemodell? Är statsrådet beredd att titta närmare på det? Det skulle kanske vara något för Sverige.
Rolf Gunnarsson (M):
Det är klart att justitieministern vill bestämma vilka frågor som han tycker vi ska diskutera och inte diskutera här, men det kanske vi får bestämma i en annan diskussion. Det blev i alla fall bra det här med att det sänktes från 50 till 15 helårsarbetskrafter. Det var ju en ny uppgift. Men samtidigt ska vi komma ihåg en sak: Hur gick det med de civilanställda?
Enligt vad RUT - det ordet verkar ju nästan vara fult att ta i sin mun för justitieministern - har kommit fram till var det 166 stycken år 1997. Men vi håller oss till den siffra som Bodström tydligen älskar, år 2000. Då var det 161 civilanställda i Dalarna. Lika spännande var det när RUT skulle komma med sin redovisning för 2005. Hur mycket var det då? Jo, 135!
Jag frågar mig: Tror Bodström att de civilanställda som har försvunnit i Dalarna gjorde någonting? Även om han inte styr dem och är arbetsledare över dem så vill jag fråga om han tror att de här drygt 130 som har varit anställda och som har gått hem gjorde någonting. Och vem gör då jobbet som de gjorde? Det är bara en tanke. Har Bodström några funderingar om det ämnet? Det vore intressant att veta.
Gjorde de någonting eller var det bara att skicka hem dem, och sedan var det bra? Skilde det ingenting? Behöver inte det jobb som de gjorde göras? Och som sagt - det skiljer mycket från 50 till 15. Där har debatten kommit en bit på väg. Men än en gång var det enligt RUT 0,97 nya helårsarbetskrafter att fördela på länets 15 kommuner, och detta var med ett antal nedlagda polisstationer. Problemen är stora.
Det vill jag få fört till protokollet. Sedan återkommer vi till styrningsverksamheten. Det blir intressant.
Rolf Gunnarsson (M):
Jag står upp för den politik som vi i alliansen för. Motivet till att ert projekt inte gick i hamn var inte det som Peter Jonsson sade nu. Vi uppvaktades i den frågan ända fram till sommaren inför valet när ni fick lämna departementet. Det sades inte alls att det var motivet till att det inte skulle bli någonting.
Det var ett klart, konkret besked från departementet att man ville köpa in två plan, och vi var positiva i den diskussionen, i alla fall i den förberedande diskussionen kring det här. Att det blev för dyrt var inte motivet till att det avskrevs. Det kom ett val emellan, och ni fick lämna departementet. Men det finns fortfarande några frågor. I övrigt kan jag instämma i flera av Peter Jonssons kommentarer. Varför tycker ni att 550 timmar är fel?
Hur har ni kommit fram till ert alternativ? Hur har ni räknat fram att det behovet finns, mot det som Försvarsmakten har kommit fram till? Är motmedelsfrågan viktig i de fortsatta flygningarna? Är det bara en bagatell för er? Vi tycker att det är en viktig sak. Vi har ett stort ansvar när det gäller att flyga utan motmedel.
Den kanske viktigaste frågan av alla är den ideologiska frågan, om det som sades i måndagens interpellationsdebatt var en omsvängning i den socialdemokratiska politiken när det gäller internationella insatser. Var det en omsvängning, eller var det två urspårningar av två kolleger till dig?
Rolf Gunnarsson (M):
Om jag tar det senaste om haveriet: Vi har genomgått haverier, så vi kanske har någonting att lära om hur man tar hand om svarta hål. Det är inte första gången på de 14 år som jag har varit i försvarsutskottet som vi har svarta hål, utan de har uppstått med socialdemokratiska regeringar, naturligtvis med Vänstern och Miljöpartiet i släptåg.
Det var ett bra besked att Peter Jonsson i alla fall kan säga att det som sades i interpellationsdebatten av hans kolleger i måndags inte är någon verklighet och att det inte är något värde i det. Det är ett glädjande besked.
Vad som fick oss att fundera var att socialdemokraterna i försvarsutskottet inte fanns med på motionen i fråga om strategin för internationella insatser. Det förvånade oss också från början.
Allt det här tillsammans gjorde att vi förvånades och starkt funderade på om ni socialdemokrater hade någonting på gång och tänkte börja avvika från den inriktning ni tidigare har haft. Det fanns flera saker som vi lade ihop, och ett plus ett blev till slut två och gav oss dessa funderingar.
När det sedan gäller detta med motmedel, Hercules och annat är en jämförelse mellan Hercules och de plan som nu föreslås som att jämföra den gamla folkvagnen med en ny mercedes. Och motmedelsfrågan är i alla fall för oss väldigt viktig när det gäller att flyga i områden som icke är säkra.
Rolf Gunnarsson (M):
Jag vet inte hur man jobbar inom Miljöpartiet. Men jag resonerar så här. Om Försvarsmakten bedömer att behovet är 550 timmar, har vi inte i vare sig min partigrupp eller i alliansgruppen någon typ av auktion där vi sitter och säger att det räcker med 450, 475 eller 400, därför att det är kritik mot det här.
Jag tror och vi har trott på den siffra som har presenterats. Det är inte vi politiker som är specialister och kan göra den bedömningen. När vi har fått ett underlag som säger att 550 timmar är det svenska behovet har vi trott på det, och jag tror fortfarande på det och på att det är ett riktigt underlag.
Jag har inte gått in och gjort någon revision av den siffran, utan den siffran har bedömts som det verkliga behovet, och då har vi stannat vid den utan någon förhandling för att pruta lite grann. När det gäller det ekonomiska läget just nu är jag tillbaka till det som jag sade till Peter Jonsson.
Och Peter Rådbergs parti har ju tillhört en majoritet som har haft svarta hål här, även om man har stått vid sidan om och skickat fram andra partier i svarta-hål-diskussionen. Men Peter Rådbergs parti har ju haft tjänstepolitiker i departementen som övervakat de här frågorna. Trots detta fick man svarta hål, så vi från alliansen kanske inte har så mycket att lära av Peter Rådberg. Men erfarenheter finns det givetvis, eftersom svarta hål har uppstått tidigare.
Rolf Gunnarsson (M):
När man läste Peter Rådbergs motion i den här frågan trodde man att han skulle orka hela loppet ut och stå för det som står i motionen. Då hade han varit med majoriteten i dag i det här ärendet. Men sedan ven tydligen någon partipiska som gjorde att han inte kunde vara med. Vi tar frågan om de 550 timmarna en gång till. Om jag som politiker får det här ärendet gör jag inte någon egen undersökning av det.
Men regeringen har självklart arbetat med den här siffran och penetrerat den från det att man fick den från Försvarsmakten till regeringen. Men när vi sedan fick siffran 550 hade den ju redan gåtts igenom på departementet. Så jobbar i alla fall vi. Vi startar inte en till utredning om de 550 timmarna, utan vi litar till fullo på vad departementet har kommit fram till i uppgörelser och diskussioner med Försvarsmakten. Så jobbar vi.
Vi kan inte sitta och diskutera varje siffra som kommer, men om vi ifrågasätter något har vi ständiga möten med departementet då vi tar upp det. Men i det här läget hade departementet undersökt siffran och sade att 550 timmar var behovet. Då nöjer jag mig med det, och det kommer jag att göra även fortsättningsvis, för att jag vet att regeringen och departementet har tittat på siffran.
Jag ifrågasätter inte mina egna partikamrater på departementet och det underlag som de gör där. Jag litar på dem.
Rolf Gunnarsson (M):
När det först gäller detta med Natofrossan är det ju en väldig skillnad, Gunilla Wahlén, på att säga ja, nej eller att tveka till att vi ska ha ett Natomedlemskap. Jag vill påpeka att det inte är något parti som just nu driver att vi ska gå med i Nato. Vad jag menar med Natofrossa är att när man läser er motion får man känslan att här är det verkligen människor som har Natofrossa. Motionen innehåller så mycket skriverier som visar på Natofrossa. Det är inte den där svensken som säger sig vara tveksam eller som säger nej eller ja.
Det är en väldigt stor skillnad. När 15 länder ska diskutera blir det naturligtvis ett slutresultat. Nu blev det detta. Jag kan också ha synpunkter på om det är för kort eller långt, men när 15 länder hade diskuterat färdigt blev det detta avtalsförslag. Jag har också förståelse för att man kan diskutera om det är för långt eller inte. Ibland är det för korta avtal vi får.
Det kan man alltid diskutera, Gunilla Wahlén. Det här är inte detsamma som Socialdemokraternas förslag. Som jag sade i talarstolen var det att Sverige skulle köpa två egna plan. Det var det man ville diskutera med oss i oppositionen på den tiden. Man kom till oss och frågade för att man ville ha en bred uppgörelse, och vi var positiva. Men sedan kom valet emellan, och det blev inget av det köpet.
Det är helt rätt att detta är ett helt annat förslag och ett helt annat koncept. Vi tror mer på detta, annars hade vi fortsatt med egenköpet. Men det gjordes inte, för vi tror att detta är en bättre lösning.
Rolf Gunnarsson (M):
För tre fyra år sedan dök frågan upp för första gången. När beslut nu fattas fyra år senare kan man inte säga att det är en ko på isen. Någon gång måste man komma till skott. Det är ett viktigt ärende. Vi flyger i dag ännu en gång utan motmedel; vi flyger ett plan som inte är säkert, så att säga. Det här är en viktig fråga att lösa.
Man kan alltid diskutera avtalets längd, om det ska vara på 30 år, 20 år, 10 år eller, om Vänstern ska vara med, bara några år. En sådan uppgörelse är hägrande, men jag tror att den är långt borta. Ska man till sist säga något positivt om Gunilla Wahlén är det att hon nu börjar tala om att skicka NBG i framtiden. Det är en öppning som Vänstern inte tidigare har gjort. Det tackar jag särskilt för. Där kanske vi kan få en bred uppgörelse i fortsättningen.
Lars Ohly (V):
Jag tackar skolministern för svaret. Jag vill börja med att upprepa några av de fakta jag hade i min interpellation. Vi vet att det år 2004 anmäldes närmare 23 000 fall av kvinnomisshandel, drygt 2 000 fall av grov kvinnofridskränkning, nästan 18 000 fall av olaga hot och drygt 15 000 fall av ofredande mot kvinnor över 18 år.
Samma år, 2004, anmäldes dessutom 2 631 våldtäkter, 2 009 fall av sexuellt tvång och 4 313 fall av sexuellt ofredande. Vi vet också att det är en minoritet av de faktiska fallen som anmäls.
Detta är grunden för den rädsla som många flickor och kvinnor upplever - en rädsla för pojkars och mäns närmanden, för trakasserier, övergrepp och våld i sin vardag. Denna vardagsrädsla leder till att flickor och kvinnor begränsar sina liv.
Det är en frihetsinskränkning som innebär att flickor och kvinnor inte alltid är medvetna om den rädsla de känner utan agerar med rädslan som norm, genom vanan vid att alltid behöva ta hänsyn.
Vardagsrädslan är att vara orolig, att försöka vara osynlig i vissa sammanhang, att ta en omväg i skolans korridorer. Vardagsrädslan är att låta bli att ta en promenad eller en joggingtur för att det är för mörkt, eller att göra det men tänka ut vilken väg man ska springa för att det ska kännas minst hotfullt.
Det är att vänta en halvtimme extra innan man sticker hem från en fest eller ett möte för att få sällskap. Det är att vara beredd att springa när som helst, eller att ha nycklarna i ena handen och mobiltelefonen i den andra. Mycket av det som Ibrahim Baylan talar om i sitt svar är bra.
Självklart delar jag uppfattningen att skolans ansvar för jämställdhetsarbete är tydligt och att det finns en hel del projekt och arbeten som går i rätt riktning.
Problemet är att om vi talar om flickors och pojkars rätt till självförtroende och egenkännedom riskerar vi att osynliggöra den mycket påtagliga vardagsrädsla som just flickor och kvinnor känner sig utsatta för i dag.
Den könsmaktsordning vi lever i leder till att flickor och kvinnor har en frihet som är mycket mer inskränkt än den frihet som pojkar och män kan tillgodogöra sig. Därför menar jag att skolministern inte riktigt svarar på mina frågor.
Det finns ett ganska långvarigt arbete för feministiskt självförsvar, för att stärka flickors och kvinnors självförtroende, minska vardagsrädslan och visa att man vägrar vara rädd. Det är ett arbete som finns på olika håll i landet.
Det senaste är väl Umeåuppropet, ett mycket tydligt exempel på att flickor och kvinnor vägrar att ställa upp på en samhällsordning som förminskar deras möjligheter att leva ett helt liv. Därför vill jag upprepa mina frågor: Vad tänker skolministern göra för att ge unga kvinnor utrymme att själva utbyta erfarenheter och få kunskap att försvara sig själva i de hotfulla situationer som vi vet uppstår?
Vilka åtgärder har skolministern för avsikt att vidta för att få till stånd mer långsiktiga projekt för feministiskt självförsvar?
Lars Ohly (V):
Den lag om förbud mot diskriminering i skolorna som vi har varit överens om är naturligtvis bra. Det är bra med förbud mot trakasserier och förbud mot övergrepp. Det är bra att skolan inom sina egna ramar verkar för att förhindra den typen av övergrepp. Men det här är någonting annat.
Det är nämligen ett sätt att också se att flickor och kvinnor i dag är utsatta för en minskad frihet genom den vardagsrädsla som byggts upp av pojkars och mäns våld. På lång sikt är jag helt överens. Vi måste ändra värdegrunden. Vi måste ändra attityder.
Vi måste få både pojkar och män liksom flickor och kvinnor att se sig som jämlika, med lika rättigheter och lika möjligheter. Men i dag går kvinnor och flickor omvägar för att slippa utsättas för hot, för att slippa vara rädda. Då frågar man sig vad feministiskt självförsvar är.
Det finns ju de som tror att det i första hand handlar om att utbilda kvinnor och flickor i någon sorts kampsportsteknik. Men det är egentligen inte det viktiga. Det viktiga är att det är en träning som handlar om att lära sig att försvara sig mot ett patriarkalt våld.
Det handlar inte om att lära sig slåss i största allmänhet utan det är ett självförsvar som ska ge det självförtroende som gör att man vågar ta sig större friheter än den inskränkta frihet som kvinnor och flickor vardagligen känner på i vårt land.
Feministiskt självförsvar är grundat av kvinnor, utvecklas ständigt genom att kvinnor samlas och delar erfarenheter, utarbetar nya strategier. Det handlar om att kvinnor och flickor tillsammans omvandlar rädslan till styrka.
Därför menar jag fortfarande, trots alla de fina orden och att jag håller med om många av formuleringarna i ministerns svar och i andra inlägget, att det kvarstår att besvara den ursprungliga frågan. Vad vill skolministern göra för att ge utrymme för unga kvinnor att utbyta erfarenhet och få kunskap att försvara sig själva i hotfulla situationer?
Vad vill ministern göra för att få till stånd mer långsiktiga projekt för feministiskt självförsvar? Jag menar att de pengar som avsatts och som har använts inte alltid har fokuserat på kvinnors och flickors egna erfarenheter av den här typen av utbildning. I alldeles för liten utsträckning har man gått till dem och frågat: Hur upplever ni den här utbildningen?
Vad har den gett er för möjligheter och kunskaper att faktiskt våga ta strid mot de patriarkala värderingarna i praktiken?
Jag är övertygad om att man skulle få samma positiva resultat om man gjorde en sådan genomgripande undersökning som jag har fått av kvinnor och flickor i min närhet som fått förmånen att gå den här typen av utbildningar och som därigenom också har lärt sig att ta för sig i strid med den vardagsrädsla som kvinnor och flickor så ofta utsätts för. På Aftonbladets sida Ungt val har ungdomar fått lista olika viktiga frågor.
Där visar det sig att av alla som svarade tyckte 63 % att feministiskt självförsvar är en mycket bra idé. Bland flickor i åldern 16-18 år var summan 77 % och bland flickor mellan 18 och 24 år 80 %. Det är dags att gå till handling, skolministern!
Lars Ohly (V):
Jag anar en ovilja att tala om tjejers specifika utsatthet, behov och intressen. Skolministern återvänder hela tiden till hur viktigt det är att både flickor och pojkar får självförtroendehöjande möjligheter att utvecklas i skolan.
Vi är naturligtvis inte oense om det, men vad jag har pratat om är just tjejers och kvinnors speciella utsatthet, rädsla för att bli utsatta för det patriarkala våld som kanske är den yttersta konsekvensen av den könsmaktsordning som finns i vårt samhälle.
Man osynliggör både maktdimensionen och det faktum att det finns könsspecifika mönster i hur killar och tjejer mår i vårt samhälle i dag. Det går igenom i undersökningen. I endast två av 20 projekt finns just självförsvar omnämnt i undersökningen.
I ytterligare sju projekt talas om elevaktiviteter och tjejgruppsverksamhet som skulle kunna innefatta självförsvar. Det finns ingen utvärdering av hur de tjejer som faktiskt deltagit i feministiskt självförsvar har upplevt det eller lärare i deras omgivning. Har de upplevt några förändrade attityder i samband med den typen av utbildning? Vi måste gå längre.
Det räcker inte med den lag mot diskriminering som vi är överens om. Det räcker inte med de allmänna orden om skolans ansvar för att arbeta för jämställdhet i samhället. Det räcker inte med att upprepa att jämställdheten är en av de viktigaste frågorna. Vi måste synliggöra den maktordning som förminskar kvinnors och tjejers rätt att leva ett fullt liv.
Därför menar jag att nästa gång Ibrahim Baylan står här i talarstolen hoppas jag att han står och slåss för fritt tillval av feministiskt självförsvar i gymnasieskolan för alla.
Lars Ohly (V):
Så här i slutet av interpellationsdebatten är det kanske dumt att föra in ytterligare en dimension, men samtidigt tycker jag, med tanke på hur debatten har förts, att det är viktigt att påpeka att det här inte i första hand handlar om en religiös konflikt.
Anledningen till att jag säger så är att vi vid vår resa träffade företrädare för den kristna minoriteten som mycket tydligt sade att de först och främst är palestinier och att de ser kampen för en palestinsk stat och en palestinsk frihet som överordnat. Naturligtvis kräver det också, precis som Désirée Pethrus Engström har varit inne på, en respekt för olika minoriteters rättigheter i ett framtida Palestina.
Den respekten saknas i stor utsträckning i Israel, men det finns också de på den israeliska sidan som själva mycket tydligt tar avstånd från den typ av fundamentalism som talar om en stat från Medelhavet till Jordanfloden. De tar i stället mycket tydligt ställning för fred och för kompromisser och för att Israel måste avträda olika landområden. Det som är positivt är naturligtvis Annapolis även om vi inte ska överdriva det.
Positivt är också att den folkliga opinionen i Israel och Palestina mycket tydligt är för fred på bägge sidor. Märkligt nog är även USA:s inställning positiv, och jag tror att det hänger ihop med att vi har en president som är väldigt försvagad och som har allt att vinna på att faktiskt åstadkomma någonting under slutet av sin presidentperiod. Därmed måste pressen sättas på Israel. Det som är negativt är verkligheten på de ockuperade territorierna.
Det är bestraffandet av barn, utomrättsliga avrättningar, apartheid, nya bosättningar, isoleringen av Gaza, hatet och våldet. Jag håller med utrikesministern om att det måste vara någon ordning, och det vore det inte om vi var överens om allt. Men jag tycker i så fall att man ska ersätta den skrivning som finns i handelsavtalet om att detta avtal sluts under förutsättning att Israel respekterar mänskliga rättigheter med följande skrivning: Detta avtal sluts utan att några som helst krav ställs på att Israel ska respektera grundläggande mänskliga rättigheter.
Lars Ohly (V):
Låt mig börja med att rätta mig. Jag sade att jag yrkade bifall till reservation 7, men det ska vara reservation 9 under punkt 7. Anne Marie Brodén säger att det är viktigt att inte svartmåla. Jag håller med om det. Lika viktigt är det att inte skönmåla. Man måste försöka hitta den där balansen som är så svår att finna när vi är färgade av våra politiska uppfattningar och av de förslag vi har lagt fram och så vidare.
Det finns dock några beslut som har fattats som jag menar påverkar möjligheten att göra det som utskottet skriver i betänkandet, till exempel att se till att tillgången till kultur är någorlunda jämnt fördelad över hela landet. Då vill jag fråga Anne Marie Brodén: Hur har nedläggningen av Rikskonserter bidragit till detta? På vilket sätt har nedläggningen av Rikskonserter bidragit till att tillgången till kultur i hela landet har stärkts, vilket ju utskottet skriver är en målsättning?
Hur har tillgången till professionellt utövad kultur ökat genom att man har återinfört entréavgifterna på statliga museer? Det är ju ett beslut som Anne Marie Brodén står bakom.
Om man nu tycker att det är viktigt med professionellt utövad kultur - och dit hör det fantastiska, enorma kulturarv som finns i både statliga och regionala museer - borde det väl vara en uppgift för politiken att se till att trösklarna för att ta del av det är så låga som möjligt?
Och vad tror Anne Marie Brodén att de ganska höga avgifter som en del kommuner tar ut för deltagande i kulturskolan innebär för barns möjlighet att själva utöva kultur? Det finns kommuner som tar 1 600-1 700 kronor per termin. Det är mängder av föräldrar som inte har råd med det. Ser Anne Marie Brodén detta som ett problem i förhållande till det som utskottet skriver i betänkandet? Detta är några frågor som jag gärna skulle vilja ha svar på.