KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Återigen: Ja, justitieministern ska vara pådrivande i många frågor. Så är det. Jag får emellertid inte lägga mig i myndighetsutövningen. Visst kan man agera, och det är självklart att man ska utvärdera frågor. Men när det gäller ett pågående ärende, ett ärende som inte är helt avslutat - eller i varje fall inte kan sägas vara helt avslutat i alla delar - då är det kanske olämpligt.
Det är väl rimligt att man väntar tills ett ärende är avslutat innan man slår på stora trumman. Jag kan försäkra att det hela tiden ringer klockor på Justitiedepartementet, och den typen av fall som interpellanten tagit upp väcker naturligtvis engagemang, ilska, sorg och vrede hos oss alla. Det första man tänker när man läser tidningen är givetvis: Hur fungerar det hela? Fungerar det inte? Vad ska det bli?
Jag tror dock inte att man ska stå i riksdagens talarstol och säga att vi nu ska göra det och det innan ett ärende faktiskt förts i mål och vi sett resultatet av hur det nuvarande regelverket fungerar. Jag tror att man måste göra så. Det är viktigt att vi är noga med uppföljningen av de ärenden som handlar om hedersproblematiken eftersom de har specifika drag och är snåriga och svåra.
Hillevi Engström beskrev de behov som finns, inte minst inom polisen, av att utveckla arbetet med dessa frågor. Jag vet att det som polisen hittills har gjort i många fall har varit mycket bra. Men många gånger har det funnits brister i bredden i stödet - de här flickorna har ofta behov av socialt stöd både under utredningsfasen och efteråt.
Det är ett långsiktigt ansvar som vi måste kunna ta för att hjälpa dem, samtidigt som vi naturligtvis måste arbeta för att förändra värderingar och ta de värderingsstrider som krävs. Det handlar om att slåss för enskilda människors rättighet att leva sitt eget liv. I det här fallet fungerade regelverket någorlunda, att döma av det vi kan se i dag. Jag hoppas att vi ska få möjlighet att se det fungera också i fortsättningen.
Beatrice Ask (M):
Thomas Bodström är intressant. Just i det här fallet visade det sig ju att reglerna fungerade. Den stackars flickan får rättshjälp. Jag förstår inte upprördheten över var ärendet slutade, även om det förstås inte är helt avslutat i juridisk mening.
Frågan som interpellanten tar upp handlar om hur man kan säkerställa att kvinnor som hamnar i svårigheter på grund av hedersproblematik får rättshjälp och annat stöd. Det är en vidare fråga, som är otroligt viktig. Där har jag konstaterat att vi ännu inte fullt ut har sett hur rättshjälpssystemet fungerar. Det är viktigt att se på detta.
Jag har konstaterat att det finns krav från riksdagen på att man ser över rättshjälpen utifrån andra aspekter och att det finns en rad åtgärder som vi inte har diskuterat i dag som är nödvändiga för att ta itu med problemet. Jag vill också påpeka för kammaren att jag inte har kallat in vare sig Hillevi Engström, Jan Ertsborn eller Carl B Hamilton.
Mina kamrater i allianspartierna har den egenskapen att de inte ens frågar om lov om de får delta i debatterna, och det är jag väldigt glad för. Jag är också glad för att ledamöterna i våra allianspartier har kompetens och erfarenheter som gör att de bidrar till debatten. Vi har alltid en glad och bra debatt. Om sedan Thomas Bodström tycker att de andra ledamöternas synpunkter är mer värda än mina så må det vara hänt.
Då hoppas jag att det också innebär att det blir en intensiv och spännande debatt i olika riksdagsärenden framöver. Thomas Bodström är ju relativt ny i den branschen.
Beatrice Ask (M):
Sven Bergström har frågat mig vilka åtgärder jag kommer att vidta för att förhindra ett försämrat resursutnyttjande inom rättsväsendet samt vilka bedömningar jag gör av behovet av en ordentlig översyn av de suboptimeringar som tycks finnas inom rättsväsendet. Regeringen genomför stora satsningar för att stärka rättsväsendet. Det innebär bland annat att betydande resurser tillförs Kriminalvården så att nya häktes- och anstaltsplatser kan öppnas de närmaste åren.
Inte minst Norrland får del av denna satsning. Kriminalvårdens nya platser ska bland annat ersätta de tillfälligt öppnade häktesplatser som i många fall innebär dyra och mindre ändamålsenliga lösningar. Det är självklart en viktig fråga för regeringen att statens resurser används på ett effektivt sätt. Rättsväsendets myndigheter är inbördes beroende av varandras verksamheter.
För att resultaten ska bli så goda som möjligt är det viktigt att var och en av myndigheterna ser sin roll i rättskedjan och på olika sätt underlättar övriga myndigheters insatser. Att myndigheterna har ett ansvar för att samordna sina åtgärder på ett sådant sätt att samhällets totala resurser utnyttjas så effektivt som möjligt framgår också bland annat av verksförordningen.
Genom åren har organisationerna för de olika myndigheterna inom rättsväsendet utvecklats mer eller mindre oberoende av varandra. Den geografiska samordningen mellan rättsväsendets myndigheter är därför inte alltid optimal. För att skapa ett effektivt rättsväsende är det enligt min mening viktigt att det sker en samordning mellan myndigheterna. Detta är, på grund av de stora geografiska avstånden, särskilt angeläget i Norrland.
En utökad samverkan och samordning mellan myndigheterna kan också bidra till att medborgarnas krav på tillgänglighet bättre kan tillgodoses. Mot denna bakgrund har Domstolsverket, Åklagarmyndigheten, Rikspolisstyrelsen och Kriminalvården fått i uppdrag att gemensamt lämna förslag på en förbättrad samordning av rättsväsendets myndigheter i Norrland. Inom ramen för detta uppdrag ses häktesorganisationen i Gävleborgsregionen över.
Uppdraget ska redovisas senast den 28 februari 2007. Jag har stora förhoppningar om att detta samordningsuppdrag ska resultera i att myndigheterna når en helhetslösning för Norrland som gagnar gemensamma rättssäkerhets- och effektivitetsintressen. Det är också min förhoppning att de resultat som myndigheterna nått genom detta uppdrag ska bidra till lösningar på likartade problem i övriga landet.
Beatrice Ask (M):
Som jag sade togs tidigare en hel del beslut vad gäller organisationen utan någon större samordning eller helhetssyn, något som vi från allianspartierna har kritiserat ganska många gånger. När det gäller häktesplatserna i Norrland och kriminalvårdens organisation är ju inte justitieministern inne i detaljerna. Kriminalvårdsstyrelsen bestämmer väldigt mycket på egen hand.
Det innebär inte att jag inte ser ansvaret, men jag kan inte och ska nog inte heller gå in i detaljerna. Norrlandsuppdraget gavs 2005. Det handlar om ett uppdrag där man ska se vilka behov som finns och vilka stora fördelar som finns att vinna med en bättre samordning för att räta ut de frågetecken som jag vet finns hos många norrlänningar.
Vi tror att ett helhetsperspektiv är en förutsättning för att få en bättre tingens ordning. Häktet i Hudiksvall har funnits sedan 2003, om jag inte missminner mig. Enligt Kriminalvårdsstyrelsens sätt att se är det en tillfällig lösning på grund av platsbehov - ett platsbehov som inte längre finns.
Det har inneburit att man har fattat beslut om att från årsskiftet 2006/07 koncentrera verksamheten till häktet. Då återgår personalen till sin ordinarie arbetsplats vid häktet i Gävle. Det ska inte behöva bli någon övertalighet. Jag kan naturligtvis inte detaljerna. Det är möjligt att ledamöterna känner till det bättre. Men det som har sagts till mig är att en del av de tillfälliga häktesplatser som vi har runtom i landet egentligen bara är arrester.
Sverige har ju av den tortyrkommitté som vi kan läsa om i tidningen fått ganska skarp kritik för att vi hanterar häktesverksamheten på ett dåligt sätt. Det är också högt ställda krav på hur det ska vara. Det har från Kriminalvårdsstyrelsen ifrågasatts om den här typen av tillfälliga arrestplatser fyller behoven.
Beläggningsstatistiken är inte heller tillräckligt hög för att motivera att man har häktesplatserna kvar i Hudiksvall. Jag tror ändå att den översyn man gör är det verktyg vi får. Alla vi som har lite Norrlandserfarenhet vet att man ibland måste tänka annorlunda.
Den ena myndigheten kanske kan bära den andra, och man kan se samordningsfördelar. Jag hoppas att få ett underlag som visar att det finns möjligheter att dra nytta av att man organiserar saker på ett annat sätt. Det kommer nog inte att innebära att man river upp beslut eller att vi inrättar något slags moratorium över sådant som redan är beslutat. Jag har väldigt stor respekt för de frågeställningar och problem som lyfts fram.
Jag tror att det ibland sitter i väggarna ett tänkande som fortfarande är stuprörsutformat och som vi kommer att få jobba med om vi vill ha en bättre tillgänglighet och närhet. Jag kan inte lova något när det gäller häktet i Hudiksvall. De besluten har Kriminalvårdsstyrelsen fattat. Jag lyssnar på kritiken. Jag förstår hur den ser ut.
Jag förväntar mig att i februari få ett bättre underlag för att se helheten och hoppas att det ska kunna vara ett utgångsläge för hur vi ska få en bättre ordning och ett bättre resursutnyttjande och bättre tillgänglighet när det gäller rättsväsendet i Norrland.
Beatrice Ask (M):
Direktiven till Kriminalvårdsstyrelsen har sedan länge varit att anstaltsstrukturen ska bestå av färre och större enheter. Det är det myndigheten arbetar med. Det direktivet har man haft sedan 2003. Det är klart att det ligger i sakens natur att man då också har ett sådant tänk. Jag ifrågasätter inte att man häromdagen hade fullt på häktena.
Men ser man till månadsstatistiken för Gävleborgsenheten är det inte full beläggning. Det är nog riktigt. Vi måste se helheten. Jag beklagar att jag inte har uppgifter enbart om Hudiksvall, för det skulle ha varit intressant. Men vi kan inte bara se på enstaka toppar, utan vi måste se helheten.
Likväl kan det förstås av andra skäl finnas behov av enheter också där beläggningen är mindre än i till exempel Stockholms innerstad. Sven Bergström talade bland annat om detta med transporttider och så vidare. Jag förstår att mina alliansvänner inte är intresserade av att dra mig inför KU för ministerstyre. Jag hoppas i vart fall det.
Men det finns säkert andra i kammaren som är angelägna om att jag inte bryter mot de regler som finns vad gäller statsrådens myndighetsutövning. Jag får försöka att ändå följa regelverket någorlunda. Den här debatten har gett ett underlag till den diskussion som måste föras om Kriminalvårdens uppdrag och om de här frågorna. Jag tror att jag har en ganska bra bild av hur besvärligt det är i bland annat Norrland och en del andra glesbygder.
Jag har för avsikt att försöka få till stånd en annan tingens ordning, men det kommer inte att kunna ske omedelbart. Men jag ska göra vad jag kan.
Beatrice Ask (M):
Yvonne Andersson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att poliser som i efterhand ångrar sitt yrkesval ska kunna tillgodoräkna sig poäng från sina studier på Polishögskolan. Jag är övertygad om att en genomgången polisutbildning redan i dag har ett väldigt stort värde för den som söker sig till andra närliggande yrken.
Utbildningen ger i sin nuvarande utformning studenterna breda kunskaper i en rad olika ämnen som är användbara också för det fall en polis väljer att byta yrke. Utvecklingen av brottsligheten och samhället i stort leder till förändrade krav på polisväsendet och därmed också på kompetensen hos enskilda poliser. Polisutbildningen bör därför utvecklas ytterligare och anpassas till de krav som samhället kommer att ställa på polisen i framtiden. Som Yvonne Andersson nämnt pågår för närvarande en utredning om polisutbildningen.
Regeringen för nu diskussioner om inriktningen av den pågående utredningen ska förändras. Översynen av polisutbildningen kan naturligtvis leda fram till att den utformas så att den ger högskolepoäng. Huvudsyftet med en närmare koppling till universitet och högskolor ska dock inte vara att öka möjligheterna för poliser att byta yrke, även om högskolepoäng självklart kan vara meriterande vid framtida yrkesval.
Beatrice Ask (M):
Kalle Larsson har frågat mig vilka initiativ jag är beredd att ta, dels för att Sverige ska ges möjlighet att ta ställning till enskilda polisiära operationer som innebär svenskt deltagande, dels för att Sverige ska få ta del av den information som finns i de risk- och hotbildsanalyser som ligger till grund för utformandet av Frontex operativa verksamhet. Många människor har de senaste åren sökt sig till Europa, inte minst från afrikanska länder.
Dessa människor har olika motiv för att lämna sina hem, vissa söker skydd undan förföljelse, medan andra hoppas finna en bättre framtid med större möjligheter att försörja sig själva och sin familj. Man är beredd att anlita människosmugglare för att nå sitt mål, men riskerar samtidigt sitt liv. Vi har alla nåtts av rapporterna om dem som så tragiskt omkommit mellan Afrika och Europa i sjöodugliga fartyg.
Självklart ska Sverige bidra med det vi kan för att avhjälpa denna situation, inte minst inom det europeiska samarbetet. Den europeiska gränsbyrån, Frontex, har sin grund i den artikel i EG-fördraget som reglerar personkontrollen vid de yttre gränserna. Byråns mandat är därför begränsat till just personkontrollen, och av förordningen om Frontex inrättande framgår att i dess huvuduppgifter ingår genomförandet av gemensamma operationer.
Frontex ska, inom ramen för den årliga handlingsplan som antas av byråns styrelse, godkänna enskilda förslag till gemensamma operationer. Förslagen presenteras för medlemsstaterna, och de som väljer att delta i operationen kan också delta i utformningen av den operativa planen.
De svenska gränskontrollerande myndigheterna är alltså redan i dag med och påverkar de gemensamma operationer som man fritt väljer att delta i. När det gäller grupperna för snabba insatser vid gränserna, Rabit, ska dessa inrättas endast i exceptionella situationer och då med mycket kort varsel.
Deltagarnas befogenheter regleras noggrant i förordningen om inrättande av grupperna och, inom denna ram, deras uppgifter i den operativa plan som upprättas för varje enskild insats. Av förordningen framgår särskilt att deltagarna fullt ut ska respektera människors värdighet samt att alla vidtagna åtgärder ska stå i proportion till syftet. All Frontex verksamhet är riskanalysbaserad.
Riskanalyserna kan ta formen av återkommande generella riskanalyser eller enskilda riskanalyser kring särskilda teman. Frontex analytiker använder såväl öppna källor, till exempel medierna, som information och underrättelser från medlemsstaternas berörda myndigheter. Byrån har också upprättat ett nätverk av riskanalysexperter från medlemsstaterna, där man löpande diskuterar både arbetsmetoder och enskilda riskanalyser.
Sverige representeras i detta nätverk av Rikskriminalpolisen, som alltså har både insyn i och inflytande över de riskanalyser som ligger till grund för verksamheten. Jag tycker därför att vi sammantaget har goda möjligheter att påverka Frontex verksamhet.
Beatrice Ask (M):
Jag skulle aldrig drömma om att försöka bygga falluckor, Kalle Larsson. Men det är ett relevant ställningstagande att bestämma sig för om man vill ha fri invandring eller om man vill ha en reglerad invandring. Väljer man reglerad invandring måste man på ett eller annat sätt reglera den och se till att man upprätthåller regelverken. När det gäller EU:s yttre gräns har man kommit fram till att det finns en del problem.
Därför har man skaffat sig en gemensam institution, resurs eller ett instrument, som är Frontex, för vissa typer av uppgifter när medlemsstaterna inte klarar av det som de borde klara av. Vi måste hela tiden hålla noga koll på hur det fungerar. Jag försökte i mitt svar redovisa de grundläggande regelverk som gäller för detta, och det är inget märkvärdigt med det.
Sedan är det så, som jag också påpekade när det gäller gränskontroll till sjöss, att det finns en del oklarheter. Det gäller inte det exempel som Hillevi Larsson tog upp om fiskarna, för det var ett annat ärende. Men det finns oklarheter. Därför har man tillsatt en kommitté för att reda ut oklarheter. Där deltar Sverige därför att vi tycker att det är viktigt att få klarlagt vad som ska gälla.
Vi tycker också att det är viktigt att se till att gränskontrollanterna får ordentlig utbildning, inte minst när det gäller asylrätt och annat. Dock är inte asylfrågorna något som prövas av Frontex, utan det är de nationella myndigheternas eget ansvar. Jag vet inte om Kalle Lasson tog det som en nyhet att vi inte kan välja om vi ska delta i Rabitinsatser. Det är i vart fall ingenting som har hemlighållits.
Men som jag påpekade finns det noggranna regler för hur detta ska gå till. Vi har möjlighet, om vi deltar i en sådan insats, att påverka uppläggningen av densamma så att den verkligen i de extrema situationer där den kan användas fungerar till människors hjälp och inte någonting annat. Avsikten är att vi ska ha regelverk som fungerar också i förhållande till verkligheten.
Vi ska leva upp till internationella konventioner om människors fri- och rättigheter.
Beatrice Ask (M):
LiseLotte Olsson har frågat mig hur jag avser att göra hanteringen av underhållsstöd vid utmätning mer rättvis i förhållande till hanteringen av underhållsbidrag och därigenom underlätta för människor att själva återbetala underhållsstöd till Försäkringskassan i stället för att tvingas söka socialbidrag. Reglerna om underhåll syftar först och främst till att säkerställa att det barn som är berättigat till bidrag också får det. Det finns skillnader mellan underhållsbidrag och underhållsstöd.
Underhållsbidrag betalas direkt av den ena föräldern till den andra. Om den som betalar har löneutmätning för andra skulder får han eller hon förbehålla sig ett belopp för betalningen av underhållsbidraget. På det sättet säkerställs det att betalningarna av underhåll till barnet fortsätter som vanligt trots utmätningen.
Den som inte betalar underhåll utan i stället låter Försäkringskassan betala underhållsstöd, vilket sedan återkrävs av den bidragsskyldige föräldern, får däremot inte tillgodoräkna sig beloppet vid en utmätningssituation. Eftersom barnet redan är garanterat underhåll genom underhållsstödet har det inte ansetts finnas skäl att göra någon skillnad på den fordringen i förhållande till andra statliga fordringar.
Lagstiftningen kan därmed sägas premiera den som betalar underhållsbidrag direkt till den andre föräldern genom att underhållsbidragets storlek då tillåts påverka förbehållsbeloppets storlek. En effekt av den nuvarande lagstiftningen är alltså att det är förmånligare att betala sina underhållsbidrag själv i stället för att utnyttja Försäkringskassan som förmedlare. Det kan vara positivt att lagstiftningen på det här sättet har en handlingsdirigerande funktion.
En förutsättning är dock att de skillnader som finns mellan systemen för underhållsbidrag och underhållsstöd är kända för de människor som är berörda. I annat fall riskerar reglerna att leda till att bidragsskyldiga skuldsätts i onödan. Ett sätt att komma till rätta med eventuella problem vore att säkerställa att underhållsskyldiga får tillräcklig information om reglerna. Jag kan nämna att bland annat Kronofogdemyndigheten för närvarande arbetar med att förbättra informationen.
Vidare överväger regeringen en översyn av utsökningsbalken och särskilt frågorna om gäldenärernas situation vid löneutmätning. Jag kan dock inte nu ange någon exakt tidpunkt för när en sådan utredning kan tillsättas. Syftet med en översyn är att göra utsökningsförfarandet effektivare och mera rättssäkert och att säkerställa att det finns ett tillräckligt socialt skydd. I det sammanhanget är det naturligt att också frågan om förbehållsbelopp ses över.
Beatrice Ask (M):
Anti Avsan har ytterligare redovisat vad som gäller på området. Jag kan instämma i det. Det är orimligt att påstå att man skulle låta privata skulder gå före en vettig ekonomi för den som är betalningsskyldig.
Det finns en ganska noga genomtänkt ordning för hur skulder prioriteras för den som ska ha en utmätning. Påståendet att gäldenärer söker socialbidrag och att skattepengar därigenom finansierar vinster hos finansbolag är inte heller korrekt. Normalt kan man inte få socialbidrag samtidigt som man är föremål för en löneutmätning.
Reglerna om förbehåll syftar till att man ska ha kvar pengar för sina vanliga levnadsomkostnader. Skulle det inträffa att någon under löneutmätning får socialbidrag kan man ändå inte säga att skattepengar finansierar finansbolag. Eftersom statliga fordringar har bättre rätt än privata så måste de betalas innan några andra borgenärer kan tillgodoses. Det är inte korrekt i argumentationen.
Föräldrar som har barn som de ska betala för på det ena eller andra sättet har en mycket besvärlig situation. Det som är olyckligt, och det var jag inne på i mitt ursprungssvar, är naturligtvis om man inte kan reglerna ordentligt och inte ser skillnaderna mellan underhållsbidrag och underhållsstöd som så noga har reglerats. Det finns ett syfte med skillnaden.
Man har i riksdagen ansett att det är en fördel om föräldrarna kommer överens om vad som ska betalas och sköter det själva i förhållande till att man låter Försäkringskassan hantera det hela. Det finns många skäl för det ställningstagandet.
Över tid kan det naturligtvis vara så att det finns enstaka föräldrar, kanske många, som inte känner till reglerna och därför tycker att det blir konstigt och ojämnt och inte riktigt förstår hur de ska hantera sin ekonomi och vad som faktiskt gäller. Därför är det mycket bra att Kronofogdemyndigheten funderar över bättre information till berörda. Det jag sade om att vi ska se över utsökningsrätten är också viktigt.
Det kommer att kräva en utredning som jag inte riktigt har kunnat prioritera än, men det handlar om att se över situationen vid löneutmätning, till exempel frågor om förbehållsbelopp. Jag tror att det är oerhört angeläget att man i det tittar på de normkonflikter som finns mellan den familjerättsliga och socialrättsliga regleringen å den ena sidan och utsökningsrätten å den andra, exempelvis när det gäller umgängeskostnader.
Det finns ett antal ganska knepiga frågor som man behöver analysera i en sådan utredning. Jag vågar inte i dag ge besked om när denna utredning kan komma till stånd. Det viktiga är att vi får bättre information till föräldrarna så att de vet vad som gäller. I övrigt tycker jag att reglerna är ganska väl motiverade och rimliga.
Beatrice Ask (M):
Ibland finns det nästan humoristiska inslag i de här debatterna. Nu var det högerns argumentation kontra vänsterns där då jag, som antagligen tillhör högern, utmålades med ord om möjligheter att välja för föräldrar och så vidare. Låt mig reda ut det här. Möjlighet att välja om man vill betala för sina barn har man inte. Föräldrar är skyldiga att bidra till sina barns försörjning.
Det har vi varit överens om i den här riksdagen. Vi har också varit överens om, möjligen med undantag för Vänsterpartiet, att man däremot kan välja hur man betalar det man ska betala för sina barn. Riksdagens majoritet har tyckt, och jag tycker att det var väldigt klokt, att man vill premiera föräldrar som kommer överens och där man betalar direkt till den som ska ha bidrag eller stöd.
Gör man inte det är det något mindre förmånligt. Jag tycker att det är en rimlig ordning. Det är viktigt att vi försöker få människor att fortsätta ta ett gemensamt ansvar för gemensamma barn också när de har skilt sig eller när de har valt att inte bo ihop, och det har varit riksdagens avsikt.
Man kommer ändå inte ifrån att för föräldrar som är skyldiga att betala för sina barn eller som är ensamstående är den ekonomiska situationen väldigt besvärlig, och situationen i övrigt också för den delen. Det kan vi diskutera i många andra interpellationsdebatter.
Det som möjligen är ett problem, med anledning av de frågor som interpellanten har tagit upp, är att det kanske är otydligt för en del föräldrar vad som faktiskt gäller och varför. Där har jag understrukit att det kommer bättre information och att det är viktigt. Däremot tycker jag att grundprinciperna för hur det här fungerar och hur man har turordningen när det gäller att betala skulder vid en löneutmätning är rimliga.
Jag tycker att riksdagens majoritet har kommit fram till rätt kloka avvägningar, och jag är nästan förvånad över att Vänsterpartiet uppenbarligen tycker att de är det knepiga.