Andreas Norlén (M):
Jag tror att det är betydelsefullt att lyfta in den viktiga diskussionen om barn i ekonomisk utsatthet i ett något vidare sammanhang och att göra några problematiseringar. Det är klart att varje barn som lever i ekonomisk utsatthet är ett för mycket.
Vi vill alla att barnen i Sverige ska ha en trygg uppväxt, att de ska leva under drägliga förhållanden, att de ska ha god och näringsriktig mat på bordet där hemma, att de ska ha kläder att ta på sig och att de ska kunna delta i fritidsaktiveter - det är en självklarhet.
Vi har byggt upp omfattande trygghetssystem i vårt land just för att säkerställa att den rätten och den möjligheten tillkommer varje barn. Det är också så att Sverige är ett av de länder i Europa som har absolut lägst fattigdom, oavsett om man talar om barnfattigdom eller fattigdom i allmänhet - och oavsett hur man mäter fattigdom.
Begreppet "relativ fattigdom", som debattörerna här använder, är nämligen ett problematiskt begrepp. Jag ska återkomma till det strax. Låt mig först konstatera att det i en RUT-rapport som sändes till alla riksdagens ledamöter i december förra året framgår att även om man använder det problematiska begreppet "relativ fattigdom" är det bara två länder i Europa som har lägre fattigdom än Sverige. Det är Island och Nederländerna.
Möjligen har Island efter sina senaste ekonomiska problem hamnat före Sverige när det gäller antalet fattiga. Sverige är alltså ett av de länder som har allra lägst fattigdom. Det är bra. Det är självklart att det ska vara så. Sverige är ett välfärdssamhälle där vi satsar mycket stora gemensamma resurser på att bekämpa fattigdom och ge alla en god ekonomisk standard.
Det gör vi i form av föräldraförsäkring, försörjningsstöd, sjukförsäkring och många andra trygghetssystem. Jag måste, herr talman, säga något om just begreppet "relativ fattigdom". Det är alltså problematiskt, för det definieras - det fick vi höra här - som att den är relativt fattig som har en inkomst som understiger 60 procent av medianinkomsten.
Det innebär per definition att den relativa fattigdomen i ett land aldrig kan avskaffas, givet att man inte har en mycket sammanpressad inkomstspridning. Medianinkomsten är nämligen, som vi vet, den inkomst som befinner sig mitt i spannet. Det kommer alltid att finnas människor som har lägre inkomster än medianinkomsten.
Därför är detta ett problematiskt begrepp, och det innebär att Sverige teoretiskt sett skulle kunna få en större andel relativt fattiga än utvecklingsländer i världen, helt enkelt därför att man mäter inkomstspridningen.
Sverige har dock, som jag sade, trots detta en mycket låg andel relativt fattiga om man jämför med övriga EU-länder, i och med att Sverige har en låg inkomstspridning jämfört med många andra länder. Därför har vi inte heller dessa problem i riktigt den utsträckningen.
Om medianinkomsten i ett land ökar med 5 procent och en person med lägre inkomst får en inkomstökning på 2 procent kan det innebära att den personen går från att vara icke-fattig till att vara fattig, trots att vederbörandes inkomster har ökat. Den relativa fattigdomen är alltså ett mycket besvärligt begrepp, och jag tycker därför att det är mer relevant att titta på absolut fattigdom. Den kan mätas till exempel med hjälp av hur många som får försörjningsstöd. Där ser man en minskande trend om man tittar på perioden sedan början av förra mandatperioden.