KBLab/rixvox huggingface dataset:
Barbro Westerholm (L):
Det är väldigt bra att vi i den lag vi ska ta beslut om får denna förändring gentemot tidigare lag. Det är redigt och klart skrivet, och för de människor i vården som inte är jurister blir detta mycket lättare att följa. Jag vill kommentera formuleringen i 3 kap. 1 § under Allmänt.
Det står att den som har det största behovet ska ges företräde i vården. Det är utmärkt, och det är samma formulering i patientlagen. I 4 kap. 1 § under Organisation står det att offentlig finansierad hälso och sjukvårdsverksamhet ska vara organiserad så att den främjar kostnadseffektivitet.
Vi vill naturligtvis att skattepengar ska användas rätt. Hur man ska tolka "behov" har blivit problematiskt under senare år. Detta med "behov" vilar på ett riksdagsbeslut från 1997. Då lades tre grundläggande principer fast för hur man ska prioritera mellan olika behov.
Högst står människovärdesprincipen om allas lika värde. Sedan kommer behovs- och solidaritetsprincipen: att resurserna ska fördelas efter behov.
Som trea kommer kostnadseffektivitetsprincipen, som säger att vid val mellan olika verksamheter eller åtgärder bör en rimlig relation mellan kostnader och effekt mätt i förbättrad hälsa och förhöjd livskvalitet eftersträvas. Vi hade velat få dessa principer inskrivna i hälso- och sjukvårdslagen och även i patientlagen.
Vi missade att uppmärksamma att de inte fanns med där. I dag råder det nämligen oklarhet i vad som ska läggas in i formuleringen "största behovet" och vad som ska läggas in i "kostnadseffektivitet". Denna oklarhet har tydliggjorts under senare år i debatten mellan olika aktörer.
Vi har Statens medicinsk-etiska råd, som har att bevaka etiska principer i hälso- och sjukvården. Vi har Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket, som har att se hur läkemedel ska prissättas och subventioneras.
Vi har Prioriteringscentrum i Linköping, som är vår viktiga resurs när det gäller forskning och bedömning av prioriteringar, och vi har Läkemedelsverket och NT-rådet. Av debatten framgår att det finns olika synsätt på hur man ska värdera behov och hur mycket en behandling ska få kosta.
En ny hälso- och sjukvårdslag Här sitter vissa patientgrupper i kläm, till exempel de med sällsynta allvarliga sjukdomar. Det är sjukdomar som i en del fall leder till döden. Vad ska en behandling av dem egentligen få kosta? Vi ville motionera om detta och att man skulle tydliggöra riksdagsbeslutet från 1997.
Men enligt Kammarkansliet kunde den motionen inte väckas av formella skäl. Jag tar därför upp det för att få med det i protokollet. Vi kommer igen i denna fråga under allmänna motionstiden i höst, och det kan hända att någon av de andra som debatterar frågan också tar upp den med Regeringskansliet.
Barbro Westerholm (L):
Min frågar riktar jag till äldreminister Åsa Regnér. Jag skulle ha ställt den under den ajournerade socialutskottsdebatten, men Åsa Regnér har valt att inte delta i den.
Min fråga handlar om att man i regeringens budget ger avgiftsfri tandvård till ungdomar upp till 24 år och 150 kronor extra för pensionärer som är mellan 65 och 74 år.
Hade det inte varit bättre att ge denna miljard till garantipensionärer, som har så låga inkomster att de inte har råd att få sina tandvårdsbehov tillgodosedda?
Barbro Westerholm (L):
Min fråga vänder sig till äldreminister Åsa Regnér. Väldigt många årsrika människor väntar i dag på att få flytta till trygghetsboenden. Många årsrika väntar på att flytta till vård- och omsorgsboenden. Och många årsrika människor väntar i dag upp till 24 timmar på akutmottagningarna. Kommuner och landsting klarar uppenbarligen inte sina uppdrag.
Hur länge ska vi ha det så här, och vad gör regeringen i dagsläget?
Barbro Westerholm (L):
Tack, statsrådet, för detta! Pengar är i och för sig bra, men pengar som kommer på det här sättet innebär ofta väldigt kortsiktiga lösningar. Kommuner och landsting säger till och med att det är förgiftade pengar. Det styr fel. Vad finns nu i kappsäcken när det gäller att få igång åtgärder som är långsiktiga?
Barbro Westerholm (L):
Min fråga riktar sig till socialförsäkringsminister Annika Strandhäll. I dag lämnar vi arbetslivet när vi är i snitt 64 år. Men en del gör det betydligt tidigare för att de inte orkar arbeta längre. Det påverkar deras pension negativt eftersom systemet är uppbyggt så att ju fler år vi arbetar, desto bättre blir pensionen.
Min fråga till socialförsäkringsministern är vad regeringen i dagsläget gör för att fler ska orka arbeta längre. I utredningsbetänkandet Åtgärder för ett längre arbetsliv lyftes flera saker fram som behövde göras: bättre arbetsmiljö, åtgärder mot åldersdiskriminering och utbildning.
Barbro Westerholm (L):
Anledningen till att jag lyfte fram frågan är att det är olika sektorer i samhället som måste samverka här. Det handlar om att få utbildning och fortbildning och att kunna få studiebidrag när man är mitt i livet och har familjeförsörjning och sådant att tänka på. Då kan det annars vara svårt att få råd till utbildning.
Därför är det viktigt att de olika sektorerna samarbetar, och inte minst att företagshälsovården riktigt kommer igång i denna fråga.
Barbro Westerholm (L):
År 2013 fick vi en bred lag mot åldersdiskriminering. Då kom frågan upp om den stod emot 67 år som gräns för rätten att vara kvar i arbetslivet, men där har EU sagt att gränsen är proportionerlig mot de behov som finns.
Den 67-årsgräns som vi har styr kronologiska åldersgränser i andra socialförsäkringssystem, bland annat, men mycket vidare än så. Nu har det kommit en bok, Äldrerätt , som går igenom de kronologiska åldersgränserna.
Samtidigt understryks att detta handlar om individer som lägger år till livet på olika sätt, och då blir de kronologiska åldersgränserna fel.
Dessa utgår ju inte från människors behov utan från förutfattade meningar om 67 eller 65 års ålder, eller 85 - det finns sådana åldersgränser också.
Min fråga är: Kommer regeringen att gå igenom åldersgränserna, som är upphakade kring 65 eller 67 och mer än så, för att se om de ska ändras och förmånerna utgå från behov, inte kronologisk ålder?
Barbro Westerholm (L):
Vi måste ta upp kampen mot ålderismen. Världshälsoorganisationen började för ett och ett halvt år sedan med en kampanj mot ålderism och har gjort en kartläggning i ett femtiotal länder. Jag tror att det var 80 000 tillfrågade.
Då fann man att ålderismen, den negativa diskriminerande synen på årsrika människor, är mest uttalad i höginkomstländerna, och Sverige var ett värstingland.
Vi ska vara glada över vårt välfärdssystem, men i dess släptåg går människor över 67 från att känna sig som någon till att bli ingen när de inte längre har lön för det arbete de utför. Det gjordes en undersökning om detta i Östergötland.
De gör massor av saker som samhället har glädje av, som närståendevårdare, aktiva i Röda Korset och i föreningar och allt möjligt.
Vi måste motarbeta detta, och då är frågan: Arbetslivsinstitutet återuppstår i Gävle - kan man tänka sig att lägga ett uppdrag på institutet att koncentrera sig på forskning om ålderismen och dess orsaker?
Barbro Westerholm (L):
Jag har sagt det tidigare i kammaren, och jag upprepar det: Jag är stolt över att vi i början av 90-talet nådde en blocköverskridande överenskommelse om att skifta ett finansiellt instabilt pensionssystem till ett finansiellt stabilt system. Sedan handlar det naturligtvis om att följa hur det går för individerna som är i detta system.
Det innehåller en del som vi inte hade prövat förut. Det är det som vi diskuterar i dag, nämligen premiepensionen. Syftet var att människor skulle känna att de rådde över och hade makt och inflytande över placeringen av en del av detta under livet växande kapital.
Till en början skulle hälften, 9 procent, sättas av till premiepension. Men vi, bland andra Liberalerna, kände att det här var en väldigt stor del av pensionen som skulle placeras i något som vi inte hade prövat förut. Vi landade därför på 2 1⁄2 procent, och det tror jag var mycket klokt.
Vi ser att i huvudsak har det här varit en framgång. Det har varit lyckosamt att möjligheten har funnits för människor att själva placera sina pengar. Men vi har också fått se avarter, och det är de avarterna, de kriminella avarterna, vill jag mena, som vi råder bot på i det beslut vi ska ta i riksdagen.
Jag yrkar därför bifall till förslaget i SfU30 och avslag på motionen. Jag ska inte upprepa vad det är för säkerhetsåtgärder som vi har satt in, för det har tidigare talare gått in på, men jag tror att vi har kommit väldigt långt nu i att garantera människor att de här pengarna inte kommer att bli så att säga kriminellt behandlade.
Det är viktigt att också gå vidare och täppa till ytterligare hål som kan upptäckas och att allmänheten känner att vi har argusögon på vad som händer här. Detta ska sedan utvecklas vidare, och vi ska göra ändringar i andra delar av pensionssystemet. Men det är inte det som dagens debatt handlar om.
Jag vill säga en sak till när det gäller premiepensionen. Jag tror att det är en fördel att man redan tidigt i livet, genom att tvingas sätta sig in i vad detta med premiepensionssystem betyder, börjar fundera över vad som egentligen händer med pensionen.
De flesta ungdomar tycker att pensionen ligger så himla långt bort och att den inte är något att fundera över. Intresset är minimalt hos många. Men kanske, genom att man här måste göra ett eget aktivt val, blir det några som ändå sätter sig in i det hela och inser att det är livsinkomsten som blir avgörande.
De kanske också hör hur mor- och farföräldrar diskuterar vilken pension de har och de svårigheter som finns. Kanske de då inser vad det innebär att börja jobba så tidigt som möjligt och också funderar över hur man disponerar sin ekonomi i övrigt. Ett tryggt och mer hållbart premie-pensionssystem Med detta sagt yrkar jag alltså bifall till förslaget i det här betänkandet.
Jag är övertygad om att Pensionsgruppen fortsätter att följa utvecklingen i alla de delar som pensionssystemet handlar om, för det behövs förbättringar lite här och var. Det har vi hört i ett av inläggen tidigare i dag.
Barbro Westerholm (L):
Det verkar som att ledamoten inte har hört vad jag säger. Vi är för altruistiskt värdmoderskap men mot kommersiellt. Vad är det då för möjlighet människor har när vi säger nej här i Sveriges riksdag till altruistiskt värdmoderskap?
Ja, man tar sitt öde i sin egen hand och åker utomlands. Då är det tyvärr så att pengar kommer in i bilden, vilket vi alltså i grunden är emot. Vi vill arbeta mot det i Förenta nationerna och Världshälsoorganisationen, men locket är på när det gäller värdmoderskap över huvud taget i de internationella sammanhangen.
Vi behöver alltså få mer dokumentation från Nya Zeeland och så vidare. De par som var på vårt seminarium i riksdagen vittnade ju om att de blev tvungna att betala för det här. Sedan hade de problem med att bli föräldrar.
Det var ett juridiskt krångel, och här underlättar det beslut vi tar i dag lite. Vi vill underlätta ytterligare; när paret utomlands har fått klart att de är föräldrar till barnet ska det accepteras också i Sverige.
Barbro Westerholm (L):
Ledamoten nämner adoption. För det första är det i dag svårt att få tillgång till adoptivbarn. För homosexuella män som har en stark barnönskan är det i princip omöjligt. För det andra är de länder från vilka vi tidigare brukade adoptera numera mycket mer negativa till att så att säga adoptera bort sina barn.
De vill ha adoption i första hand inom den egna familjen, i andra hand inom det egna närsamhället och i tredje hand inom det egna landet. För länge sedan, 1985, trodde jag att adoption var en lösning, men jag har lärt mig mer om den här frågan. När det gäller pengarna kan vi se på vart man i dag åker.
I till exempel USA är det en väldigt noggrann prövning av värdmodern. Merparten som säger ja till att ställa upp får ändå inte ställa upp, eftersom man så noga har prövat att de verkligen vill det här.
I USA har man också kommit fram till att det kan vara en fördel att det inte är en släktmässigt sett närstående kvinna som ställer upp utan någon som av rent altruistiska skäl säger ja till det här. Vi vill underlätta för dessa föräldrar och barn att få sina juridiska rättigheter erkända här i Sverige.
Det här är individer som finns, och de har själva kommit i den här situationen. Det handlar om mycket önskade barn. De ska inte behöva vara statslösa så länge här i Sverige.
Barbro Westerholm (L):
Kristina Nilsson var tydlig med att värdmoderskap inte är förbjudet i Sverige men förbjudet inom svensk hälso och sjukvård. Det väcker frågan vad vi gör om man ordnar det själv utanför hälso och sjukvården. Vi vet att det förekommer heminseminationer och annat.
Om barnönskan är mycket stark och vi lägger hinder i vägen för altruistiskt värdmoderskap inom hälso och sjukvården i Sverige kommer det att växa fram någonting vid sidan om som vi har väldigt lite insyn i och där vi inte har möjlighet att skapa trygghet för de barn som är involverade.
När det gäller frivilligheten tycker jag att det här är att underkänna kvinnors förmåga att fatta egna svåra beslut. Här tror jag att det finns mycket att lära från området organdonationer.
Vi ser ju inte sällan att den bästa donatorn av en njure, en bit av en lever eller annat är en nära anhörig. På det området finns det erfarenhet av hur man säkrar att det verkligen sker frivilligt, för det är inga små ingrepp man utsätts för - även om man kan säga att de är mer kortvariga än en graviditet.
Barbro Westerholm (L):
Jag tänker på de tre första fall jag mötte 1985. Där hade det skett utanför hälso- och sjukvården, och om detta har vi ingen aning. Det är riktigt att detta har förekommit och finns, men den diskussionen har varit frånvarande i värdmoderskapsfrågan.
Det andra jag vill ta upp är den information som den här myndigheten ska ge till par som tänker sig att gå in i ett värdmoderskap för att få ett efterlängtat barn.
Vi i Liberalerna ser det som väldigt svårt att ge den informationen mot bakgrund av vad som står i propositionen och den debatt vi har fört i dag. Den riskerar att bli stigmatiserande. Den sista fråga jag vill ta upp är att det är viktigt att vi nu forskar och följer upp hur det går.
Inom den forskningen är det inte minst viktigt att följa upp hur det går för det femtiotal barn och familjer som årligen blir aktuella i Sverige; det kan bli fler. Detta är etiskt sett svår forskning, för den kan också bli etiskt stigmatiserande.
Men med kloka forskare som får i uppdrag att genomföra en sådan uppföljning tror jag att vi kan få värdefulla resultat för fortsättningen. Som jag sa förut visar ju den erfarenhet vi har på detta område att vi med ökad kunskap går vidare.
Hittills har det blivit ja på all assisterad befruktning vi nu har i Sverige och som har utvecklats sedan mitten av 80-talet.
Barbro Westerholm (L):
Jag har en fråga till Jan Lindholm. Jag ser ju hur avvaktande du är i ditt anförande. Jag tolkar det som att ni funderar över vad mer ni vill ha kunskap om för att kunna ta definitiv ställning. Jag upplever att ni inte har tagit definitiv ställning.
Det gjorde däremot er ledamot i Statens medicinsk-etiska råd, som efter ett par års utredande och djupdykningar för att få fram alla fakta som gick att få tag på hade en positiv inställning till altruistiskt värdmoderskap men ville säga klart nej till kommersiellt.
Ett av skälen var att man inte ville tvinga svenska par att utnyttja kommersiellt värdmoderskap för att tillgodose sin starka barnönskan. Barnönskan är stark inte minst hos de kvinnor som har fötts utan livmoder eller som har fått livmodern borttagen i samband med cancer eller något annat hälsoproblem.
Jag känner att ni har en dörr öppen men att ni behöver gå in på olika frågor som ni fortfarande inte har klarat ut. Jag vore glad för några kommentarer om det.
Barbro Westerholm (L):
Då får vi avvakta. Det kanske sker som har skett med de tidigare frågorna om provrörsbefruktning, insemination, äggdonation och så vidare: att med ökad kunskap ändras värderingarna.
Ni kanske sätter ned fötterna och, som vi i Liberalerna önskar, öppnar för altruistiskt värdmoderskap där kvinnors självbestämmande är väldigt tydligt och respekterat.
Barbro Westerholm (L):
Jag börjar med att yrka bifall till reservation 2. Vi kan konstatera att tillgängligheten har ökat sedan omregleringen, och det är bra.
Särskilt bra är det att ombudsverksamheten nu vidgas, för det finns områden i Sverige där det inte är möjligt ekonomiskt att etablera apotek men kanske allra svårast att rekrytera den personal som skulle behövas. Då är detta med ombuden en väldigt bra lösning.
Betänkandet handlar om att förtydliga apotekens grunduppdrag. Det tycker jag är utmärkt. Det är helt i linje med det som Världshälsoorganisationen har fört fram om apotekens roll i hälso- och sjukvården.
Här finns välutbildad legitimerad personal som ska samarbeta med annan personal i hälso- och sjukvården - på vårdcentralerna, inom sjukhusverksamheterna och så vidare.
Det handlar inte bara om att lämna ut läkemedel över disk, utan det handlar också om information och om att arbeta med egenvård.
Detta kan sägas vara sjukvårdens frontlinje dit människor går för att söka hjälp för sådant som de känner att de kan klara själva, att de inte behöver gå till vårdcentralen eller ringa till en nätdoktor.
Går de till apoteket kan de förvänta sig att få ett professionellt råd om vilket läkemedel de ska välja, men det kan också vara råd om andra saker som förband etcetera. Detta kräver en kompetens hos den här personalgruppen och en förmåga att samarbeta med övriga inom hälso- och sjukvården. Jag tänker då närmast på vårdcentralerna.
Bristen på farmaceuter har tagits upp här. Den får inte leda till en sänkt kvalitet på apoteken, utan vi måste fundera över hur vi kan lösa problematiken. Ja, det är naturligtvis att öppna dörren för de farmaceuter som vill och kan arbeta efter 67, något som gäller i alla bristyrken.
Men det gäller också att underlätta för alla de farmaceuter som har kommit flyende hit till Sverige och som inte omedelbart kan sättas in i verksamheten. Prioritera språkutbildningen för dem! Prioritera att de får kunskap om den lagstiftning vi har, som skiljer sig från den som finns i många andra länder!
Det gäller att få in dem i apoteksverksamheten så snabbt som möjligt och att ha insikten att mycket av kunskaperna i det svenska språket, som är ett svårt språk, får man på arbetsplatsen. Vi måste alltså också se på den möjligheten att kompensera för bristen på farmaceuter.
Sedan får vi naturligtvis se in i kristallkulan när det gäller hur många utbildningsplatser vi behöver. Finns det också farmaceuter som har övergått till annan verksamhet och som kanske kan förmås att komma tillbaka till apoteksverksamheten? Det togs också upp här hur kostnaderna för läkemedel har skjutit i höjden.
Jag ser den debatten som naturlig att ta när vi diskuterar den nationella läkemedelslistan. Kvalitet och säkerhet på apoteksmarknaden
Barbro Westerholm (L):
Det är en enig riksdag som står bakom legitimation för hälso- och sjukvårdskuratorer. Detta är en tioårig resa. År 2008 motionerade vi i Liberalerna - Maria Lundqvist-Brömster och jag - om legitimation för kuratorer, men som brukligt avslogs motionen.
Sedan upprepades motionen, och så småningom blev det utredning av frågan.
Det hände inte så mycket, men senare kom Socialstyrelsen med ett tydligt utredningsunderlag - att det är viktigt att legitimation krävs också för denna yrkesgrupp därför att den är en del av teamet kring patienter, inte minst dem som har psykosociala problem.
Ansvar måste kunna utkrävas av alla i teamen, och där är legitimationen viktig. Med legitimation följer utbildning för de frågor man tar ansvar för, och man kan också deslegitimeras om man befinns olämplig.
Det är alltså en kvalitets- och säkerhetsfråga för patienterna. Nu, efter tio år, är vi i mål, nästan. Det tar ett år innan detta träder i kraft, för utbildning måste ordnas för dem som vill utbilda sig till kuratorer inom hälso- och sjukvården.
Det måste också möjliggöras för dem som redan arbetar där att bli prövade utifrån kompetens och få den fortbildning som krävs. Detta har Kristina Nilsson redan redogjort för, så jag tar inte upp det. Det tar alltså drygt ett år tills detta blir verklighet.
Detta kommer att bli en viktig del av hälso- och sjukvården och är det redan.
Den 7 juni slår talmannen klubban i bordet, och det tycker jag är en dag att fira.
Barbro Westerholm (L):
Min fråga riktar sig till socialminister Annika Strandhäll. I dag nåddes vi av det glädjande beskedet att en enig pensionsgrupp har beslutat att rätten att stanna kvar i arbetslivet för den som vill och kan höjs från 67 till 69 år.
Samtidigt lägger man fram en successiv höjning av åldern för att få gå i pension, från 61 till 64 år. Detta oroar en del som känner att de inte kommer att orka arbeta så högt upp i åldrarna. Vad har regeringen för planer för att möjliggöra för människor att orka arbeta högre upp i åldrarna?
Barbro Westerholm (L):
Jag tackar för svaret. Arbetsmiljölagen är en ramlag och därför vag och luddig i sin målsättning. Den behöver förtydligas genom direktiv, riktlinjer och så vidare.
Det är en viktig del i detta arbete, för det signalerar sedan till olika myndigheter, kommuner, landsting och arbetsgivare i näringslivet vad de behöver göra.
Barbro Westerholm (L):
Min fråga riktar sig till socialminister Annika Strandhäll. Pensionärerna i Sverige gick in i 2018 med förväntningar om mer pengar i pensionskuvertet. Sedan möttes 150 000 80-åringar och äldre av en chock: Upp till 1 000 kronor mindre per månad blev det fråga om.
Det här bygger på ett avtal mellan SKL och vissa fackliga organisationer. Staten var underkunnig om avtalet när det slöts men är inte ansvarig för det. Min fråga är: Kan staten på något sätt underlätta för alla dessa människor som möttes av denna chock?
Barbro Westerholm (L):
Det var ju ett tydligt svar: Staten kan inte gå in och reparera det här. Det trodde jag inte heller, men för dem som tittar på det här och följer frågan är det viktigt att veta om. Pensionärsskatten visste de ju om redan tidigare. Det här är en chock som drabbar många. En del är också gifta par, och då är det ett par tusenlappar det handlar om.
Barbro Westerholm (L):
Min fråga går till statsrådet Lena Hallengren. Den handlar om trygghetsboenden, som vi båda bejakar. Men min fråga handlar om vad vi konkret kan göra för att få högre fart på byggandet och skapandet av dessa boenden. Regeringen har skrivit en lagrådsremiss om biståndsbedömt trygghetsboende.
Då får vi lag nummer två, eftersom denna lag redan finns i socialtjänstlagen. Jag vet inte om en lag till innebär ett bättre startskott för detta. Det andra handlar om stimulansbidrag. Men de är lite som att spotta en törstig i halsen. 119 000 lägenheter behövs. Det som finns räcker till omkring 7 000.