KBLab/rixvox huggingface dataset:
Alf Eriksson (S):
Det kom till slut en punkt där jag är helt överens med statsrådet Odell, nämligen att det utan hyresrätter till rimliga priser inte finns någon möjlighet att bedriva en effektiv arbetsmarknadspolitik. Var ska de varslade människorna ta vägen när de söker nytt jobb om det inte finns några bostäder?
I regel finns det inga bostäder där jobben finns och där jobben tar slut finns det gott om dem. Om man då sitter med sin villa eller bostadsrätt och försöker sälja den samtidigt som några hundra - beroende på ortens storlek - blir varslade är det inte särskilt kul.
Låt oss vara överens om - och det är en viktig signal utåt - att hyresrätten är oerhört viktig för att vi ska kunna få en fungerande rörlighet på arbetsmarknaden. Det är ett fundament. Jag noterar att statsrådet inte vill lugna dem som är oroliga när det gäller utvecklingen med marknadshyror, eller åtminstone den tendensen; det är något han inte vill höra på.
Utredningen föreslår att man ska ge hyresgästerna klart besked om att det inte blir några chockhöjningar så att de tvingas flytta från sina bostäder. Senast i dag har jag talat med pensionärer som är oroliga över vad det kommer att innebära för dem. De bor i ett attraktivt läge och klarar med dagens hyressättning av det, men de är mycket oroliga för framtiden.
Ge dem ett besked så att de blir lugna och kan sova gott i sina fina bostäder!
Alf Eriksson (S):
Tack, näringsministern, för svaret! En av förutsättningarna för utveckling är tillgången på energi och säkra leveranser till konkurrenskraftiga priser. Klimatsituationen gör att vi måste ställa om energiframställningen från fossil till ekologiskt hållbar produktion. Det fordras mycket stora investeringar för att detta ska komma till stånd.
Ingen vågar göra dessa långsiktiga investeringar om man inte vet vilka förutsättningar som gäller på lång sikt. Det hjälper inte med lösa uttalanden om det inte finns realism och trovärdighet i dem. Det visar sig att marknaden inte har något större förtroende för långsiktigheten om det inte finns en blocköverskridande överenskommelse i de grundläggande frågorna.
Omställningen kommer att ske på ett eller annat sätt. Det är fråga om vi ska tvingas till den eller göra den i förtid och dra nytta av den. Konsekvenserna blir att denna omställning försenas om vi inte har långsiktiga spelregler. Investeringarna görs i andra länder med bättre konkurrensförhållanden.
Tilltron till framtida energileveranser och frågan om priset kan vara avgörande för var investeringarna kommer att ske. Jag ska citera vad statsministern sade i regeringsförklaringen vid tillträdet 2006. Han sade så här: "Energipolitiken ska ge långsiktiga spelregler för energimarknadens aktörer.
Miljö- och energibeskattningen ska utformas så att det lönar sig att ta miljöansvar. Företag och konsumenter ska kunna lita på att det finns energi till internationellt konkurrenskraftiga priser i framtiden. Att säkerställa goda konkurrensförhållanden på energimarknaderna är en viktig politisk uppgift.
Regeringen kommer att bjuda in riksdagens partier till en bred och långsiktig energiöverenskommelse som har Allians för Sveriges energiöverenskommelse som grund. Förnybar elproduktion kommer att kunna tillföras det svenska systemet under kommande år, men utvecklingen har bara börjat.
Regeringen bedömer att den samlade energi- och effekttillgången inte kommer att vara tillräcklig under överskådlig tid." Hur är det, Maud Olofsson? Var detta tomma ord, eller varför händer ingenting? Nästa år börjar en ny mandatperiod, och vi har en regering som inte kan lämna besked om var den står.
Det råder återigen handlingsförlamning runt energipolitiken, och Centerpartiet står i frontlinjen. Kan det ha partipolitiska orsaker, där regeringspartiernas egenintressen ställs före landets utveckling, jobben och risken för många att hamna i ett verkligt utanförskap?
I svaret säger näringsministern att Sverige lyfts fram som en förebild och att det skulle vara regeringens förtjänst. Ja, det är väl så, om vi ska vara ärliga, att det föredöme som lyfts fram har sina rötter i den gamla regeringens åtgärder och i den överenskommelse som vi hade tillsammans med Centerpartiet, för det har inte tillkommit något nytt under den här mandatperioden.
Men problemet är ju: Vad ska nästa regering kunna åka runt och vara ett föredöme med när vi inte får ned fötterna och fattar några beslut under den här mandatperioden?
Alf Eriksson (S):
Först vill jag kommentera näten. Det är en bit ifrån blocköverskridande överenskommelser, som debatten handlar om, men jag ska bara göra en kommentar till detta. Visst är det nödvändigt att näten byggs ut.
Men när vi från utskottets sida besökte Svenska kraftnät under senhösten fick vi beskedet därifrån, när vi ställde krav på utbyggnad av näten, att man inte kan bygga nät på spekulation. Vi måste alltså ha spelreglerna fullt klara. Det var innan det äntligen hade kommit en proposition om förlängning av elcertifikaten. Man visste ingenting.
Då kan man inte bygga nät, inte förrän man har fått ett besked om hur det blir med vindkraftens utbyggnad, för den hör starkt ihop med detta.
Näringslivet, löntagarorganisationer och olika opinionsgrupper som har bildats här på löpande band har alla ett enda gemensamt budskap: Träffa en blocköverskridande överenskommelse om energipolitiken som ger den förutsägbarhet som är nödvändig för att marknaden ska våga göra sina investeringar i Sverige!
Vi i oppositionen har tagit initiativ till överläggningar, men då fick vi ingen reaktion från regeringen. Arbetsmarknadens parter har bjudit in till överläggningar, men de fick inget gehör från regeringen.
Näringsministern måste förstå vår frustration när vi först lyssnat på regeringsförklaringen och sedan fortfarande inte har haft någon diskussion om en långsiktig energipolitik, fast vi är inne på det näst sista året av mandatperioden. Det enda vi hör från Maud Olofsson är att vi måste avvakta och se vad EU gör. Det är egentligen i sig ett häpnadsväckande svar.
EU:s beslut är ju Maud Olofsson dessutom delaktig i. Hon sitter vid förhandlingsbordet och förhandlar. Borde det inte vara så att vi först tar ställning i Sverige, med en bred majoritet, om vad vi anser måste göras, och sedan driver vi dessa intressen i EU och inte tvärtom, låter EU:s intressen styra oss?
Vi hade, som vi tidigare var inne på, en överenskommelse mellan s, Centerpartiet och Vänsterpartiet. Den övergav Centerpartiet av partitaktiska skäl före förra valet. Nu låter regeringen tydligen EU sätta ramarna för att slippa ta ställning och riskera att få splittring mellan regeringspartierna.
Landet behöver en ansvarsfull regering som sätter folkets intressen före partitaktiken.
Alf Eriksson (S):
Det är precis vad vi försökt göra under hela mandatperioden, lägga retoriken åt sidan och försöka komma till förhandlingsbordet för att sätta oss ned och diskutera och skapa långsiktiga spelregler. Uppenbarligen är det så, trots vad ministern säger, att marknaden känner stor oro.
I annat fall skulle vi väl inte uppvaktas i stort sett dagligen om att det måste komma till stånd en blocköverskridande överenskommelse i energipolitiken. Trots ministerns ord är verkligheten den att det finns en misstro. Låt oss därför göra någonting och rätta till det. På kort sikt har regeringen haft tur.
Sjunkande världsmarknadspriser på olja har gjort att marginalprissättningen på el och nu även elpriserna sjunkit kraftigt. När konjunkturen vänder uppåt igen kommer dock elpriserna att vända åt andra hållet om inte olje- och kolberoendet, som nu styr elprissättningen, investerats bort. Det är delvis det som det hela handlar om.
Fru talman! Väl inne på det näst sista året på mandatperioden sitter regeringen initiativlös när det gäller att få fram de långsiktiga spelreglerna. Det enda man tycks vara överens om är att inte sätta sig i förhandlingar med oppositionen om den framtida energipolitiken och de långsiktiga spelreglerna. Det går inte att skylla på EU:s ministerrådsmöten för att regeringen inte satt sig i förhandlingar med oppositionen.
Om det som sades i regeringsförklaringen varit allvarligt menat hade oppositionspartierna bjudits in till förhandlingar i så god tid att vi kunnat komma överens om vad det var Regeringskansliet nu ska utreda. Vi hör ju ständigt att det måste utredas vad man kommit fram till. Kanske oppositionen också hade haft någon synpunkt på vad som skulle tas fram.
Alf Eriksson (S):
Först vill jag tacka näringsministern för svaret. Vattenfall är ett av våra statliga flaggskepp, ett mycket välskött energiföretag. Bakgrunden till interpellationen är att jag tidigare när jag frågat ministern fått svaret att hon inte ämnade ställa några andra eller större krav på Vattenfall än på andra energiproducenter.
Det gjorde mig lite orolig. Ska vi nå fram i energipolitiken - i alla fall under förra mandatperioden och lite grann också dessförinnan var vi ju överens om de energipolitiska målen - behöver vi ett antal verktyg för att uppnå dessa mål. Vi har ekonomiska styrmedel, och vi har lagstiftning.
Men vi har också ett tredje medel: det statliga ägandet. Låt mig gå tillbaka till erfarenheterna från den resa som halva näringsutskottet i fjol, för ungefär ett år sedan, gjorde till USA där vi studerade energiområdet. Bland annat var vi i Kalifornien. Vi åkte dit och trodde att där hände någonting.
Vi fick klart för oss att man har väldigt höga ambitioner och väldigt bra målsättningar men inte tillräckligt med verktyg att plocka upp ur lådan för att liksom komma i väg. Det är kanske förklaringen till att man inte bara i Kalifornien utan i hela USA är väldigt intresserad av svensk energiteknik.
Det kan hända att de medel som vi har använt och som vi har i vår verktygslåda, där Vattenfall ingår, är väldigt effektiva för att nå den tätposition som vi i dag har. Att vi har mycket förnybar energi beror inte bara på att vi har vår vattenkraft att falla tillbaka på. Jag är rädd att vi nu håller på att tappa tempo.
Gång efter annan hör jag signaler om att vi ska invänta EU, att vi inte ska gå före EU, i energipolitiken. Ja, så låter det. Det är andra som ska göra det. Vi har gjort vårt. Det finns minst två skäl till att vi ligger på den nivå där vi ligger. Ett skäl är att vi för omvärlden kan peka på att det här går.
Ett annat skäl är det rent egoistiska - precis som man upptäckt på andra sidan av Atlanten: Det går att tjäna pengar på detta. Jag brukar säga att den som sist gör den här nödvändiga omställningen kommer att vara den som förlorar, för den kan inte sälja sin nya teknik till någon annan.
Så låt oss inte stanna upp, utan låt oss använda alla våra verktyg för att fortsatt kunna ligga i frontlinjen och kunna både vara ett föredöme och tjäna pengar på området! I svaret räknar ministern upp ett antal åtgärder som Vattenfall har vidtagit.
Vilka av dem har tillkommit under den här mandatperioden? Det kan hända att jag har fel, men jag har för mig att i alla fall de flesta åtgärderna gäller sådant som sattes i gång under den tidigare mandatperioden och alltså inte är någonting nytt. Nu har mer än halva mandatperioden gått, så jag tycker att det är dags att ta nya tag och att flytta fram positionerna.
Jag vill därför fråga ministern: Vilka krav tänker Maud Olofsson ställa på Vattenfall i den här nödvändiga omställningen?
Alf Eriksson (S):
Först gäller det detta med att gå före. Visst hör jag signaler, inte minst från statsministerns presskonferenser - ibland tillsammans med näringsministern - där det sägs att vi ska satsa pengarna på andra ställen för att åstadkomma en energieffektivisering, minskade koldioxidutsläpp och så vidare eftersom vi i Sverige har kommit så långt. Jag vill då bara påminna om att den inställningen, enligt min uppfattning, är ganska farlig.
Den skickar nämligen signalen att vi inte behöver göra någonting här förrän den övriga världen, i alla fall EU-länderna, har kommit ifatt oss. Men då tappar vi allt det där med att både vara ett föredöme och kunna vara teknikledande.
Naturligtvis hade vi kunnat diskutera dessa frågor om vi hade kommit till skott i överläggningarna mellan oppositionen och regeringen om energipolitiken. Mer än halva mandatperioden har nu gått, och vi har inga klara spelregler över energipolitiken efter nästa val, inte från regeringens sida.
Vi hade naturligtvis kunnat ta upp diskussionen om hur vi ska använda Vattenfall i ett framtida energisystem, för det är ett av de viktiga verktyg som vi har att tillgå i verktygslådan.
Den socialdemokratiska regeringen förtydligade år 2005 på bolagsstämman uppgiften för Vattenfall. Beslutet blev så här: Bolaget ska inom ramen för kravet på affärsmässighet vara det ledande företaget i omställningen till ekologiskt och ekonomiskt uthållig svensk energiförsörjning.
Den ligger i botten till min fråga till ministern: Gäller den fortfarande? Enligt mitt förmenande gör den det. Vilka initiativ har näringsministern tagit under den här mandatperioden för att flytta fram positionerna för Vattenfall, för att öka uppgifterna och hela tiden ligga på så att vi kommer att ha det här försprånget?
Inte minst är det viktigt mot bakgrund av den diskussion som var för en stund sedan om vår basindustri. Jag är övertygad om att det är en affärsmässigt stor nackdel för Vattenfall om man inte kan erbjuda basindustrin konkurrenskraftiga elpriser så att industrin överlever.
Skulle man inte göra det tappar Vattenfall en väldigt väsentlig kund, och det skulle vara negativt för Vattenfall som energibolag. Därför har vi i tidigare interpellationer diskuterat hur näringsministern kan använda Vattenfall för att erbjuda basindustrin konkurrenskraftiga avtal om elleveranser.
Det är ytterligare en viktig del där vi bör använda vårt statliga Vattenfall. Nu när vi äger det måste vi använda det som ett verktyg, annars är det inte någon vits med att äga det.
Alf Eriksson (S):
Det kan inte vara ministern obekant att det ställs krav på spelregler. Varje gång jag träffar näringslivsorganisationer frågar man: Hur blir det med energipolitiken i framtiden? Varje gång jag träffar representanter för fackföreningsrörelsen, i alla fall dem som jobbar inom basindustrierna, frågar de: Vilka besked finns det om den framtida energipolitiken?
Även vi uppvaktas ofta av energibolagen, som efterlyser vilka spelregler som gäller för energipolitiken framöver. Nog finns det en väldig undran ute hos den så kallade marknaden. Det är det som är det viktiga.
När de ställer den här frågan finns det en ovisshet som gör att man inte handlar genom att göra investeringar, forska och så vidare, för det gör man först den dag som man vet vilket håll man ska inrikta sig på.
Regeringen har möjligheter i min hemstad Varberg att diskutera er samman i de här frågorna och komma fram till hur ni ska möta oppositionen så att vi kan sätta oss ned, kanske med det snaraste.
Vi försökte så sent som i dag i näringsutskottet att lyfta fram elcertifikaten och få en tidig diskussion om den frågan, men det gick inte.
Det brådskar, och jag har fortfarande inte fått något svar på om ministern tänker ställa andra krav på Vattenfall än hon kommer att ställa på andra energiproducenter.
Alf Eriksson (S):
Vi har fått varg till Halland, mitt hemlän. Då tror naturligtvis alla att det är därför jag ger mig in i den här debatten, men det är det inte. Det var när jag hörde miljöministerns passus om att landsbygdens folk ska hinna anpassa sig till ökad vargförekomst. Det där var visst aktuellt en gång i tiden.
Det var den tiden när vi fattade beslutet att vi skulle ha som delmål att ha 200 vargar i landet. Jag var med då. Förslagen var allt från noll till tusen.
Så småningom enades vi om - vi var i huvudsak eniga här i kammaren - ett delmål på 200. Den kunskap vi hade då, och den tro vi hade, var att de skulle fördela sig spritt över landet, inte att de skulle samla sig i två eller tre län.
Hade de 200 fördelat sig som drömmen var hade det varit lite annorlunda. Då stämde den där passusen ganska väl, om att landsbygdens folk skulle hinna anpassa sig till en ökad vargförekomst men på en låg nivå.
Nu har vargarnas beteende visat att det inte är så, utan de är fortfarande ganska koncentrerade, även om vi har fått ett par till Halland. Det innebär att vi nu ganska raskt måste vidta åtgärder, för annars är risken att situationen blir svår att hantera.
Det är väl inte det roligaste som finns att jaga varg. Jag vet själv vad jakt innebär, och det är inte ett byte som man tycker att det är speciellt kul att jaga. Det skulle jag själv inte tycka. Den avgörande frågan för den framtida vargförekomsten är den genetiska frågan. Då finns det två möjligheter, eller fler.
Ska man ha en vargstam med någorlunda låg numerär i landet fordras det att någon hinner igenom det minfält som renbetesområdet innebär, kommer ned och kan sprida sina gener i Mellansverige och södra Sverige. Detta lyckas inte alltid.
Den andra metoden är naturligtvis att man byter ut en och annan varg. Vi plockar upp och skickar i väg ett par och hämtar hit ett par, så får vi bättre gener på det sättet. Ett tredje alternativ är att vi låter stammen växa, men inte minst den här debatten visar att detta inte är möjligt.
Då kommer min fråga till miljöministern: Hur ser miljöministern på möjligheten, om man ska klara en någorlunda låg numerär, att inplantera gener för att vidmakthålla stammens genetiska status så att det inte blir ett skäl till att vi måste hålla ett större antal vargar i landet än som är nödvändigt?
Alf Eriksson (S):
Det är spännande att så många deltar i den här debatten. Det som kanske är mindre spännande är att vi är så överens. Frågan behöver en ganska bred lösning, och det är viktigt att vi kan vara överens.
Jag tror att det även framöver finns möjligheter att skapa en ganska bred lösning - naturligtvis under förutsättning att vissa villkor uppfylls. Det ena är att vi ska ha en vargstam i Sverige som är hållbar. Det är grundförutsättningen, och den har gällt redan från början. Men för att det ska kunna ske uppstår vissa "men".
Dels gäller det genetiken som vi talat om, dels gäller det vargens beteende. Vi måste alltså få tillbaka vargens naturliga beteende, och vargens naturliga beteende är att den är rädd; åtminstone ska den vara skygg inför människan. Det är den inte om den inte blir jagad. Vargen har blivit jagad sedan hedenhös tid.
Vargen måste också få spridning över landet så att ingen ska känna sig förfördelad om de inte får se varg och tycker att det är eländigt. Andra däremot kan tycka att de får se för mycket varg, blir drabbade och har problem på det hållet.
Om dessa förutsättningar och några till kan lösas är det möjligt att vi i framtiden kan få en bred lösning på denna fråga.
Alf Eriksson (S):
Tack, miljöministern, för svaret! Jag har ställt den här interpellationen därför att jag har sett att det här skulle vara ett billigt och enkelt sätt att minska koldioxidutsläppen. Det skulle också innebära billig energi för dem som får förmånen att skaffa sig dessa bostäder.
Vi kan konstatera att vi har gjort det och att regeringen har gjort det: åkt runt i världen och visat på att vi har minskat våra koldioxidutsläpp kraftigt och samtidigt har haft en positiv tillväxt i landet.
Det är att kunna visa ett gott exempel för att andra också ska ta sitt klimatansvar. En viktig förklaring till att vi kan göra det här är att vi är i det närmaste världsledande på fjärrvärme. Vi har genom fjärrvärmeutbyggnaden minskat koldioxidutsläppen med 60 procent sedan 1990.
Men nu tycks utvecklingen gå åt fel håll när det gäller fjärrvärme. Ett problem är att fjärrvärmen fått dåligt rykte på grund av monopol och på vissa håll oskäliga prisökningar. Det andra problemet är att det, som jag påpekade i interpellationen, finns illa utformade byggregler.
Det hämmar den framtida utvecklingen på fjärrvärmeområdet. Jag håller med ministern om att det är bra med regler som gör att vi har en högre effektivitet och minskad energianvändning. Det är jättebra. Men det är inte det som det här problemet egentligen handlar om.
Det här handlar om ifall man ska använda så kallad spillvärme eller om man ska släppa ut den i havet. Jag har ett exempel från min hemstad Varberg, som har byggt ut sitt fjärrvärmenät med stöd av lokala investeringsprogram. Det fungerar alldeles utmärkt.
80-90 procent av fjärrvärmen utgörs av spillvärme från Södra Cells massafabrik som ligger två mil från staden. Nu byggs ett bostadsområde bokstavligt talat rakt över denna fjärrvärmeledning. Men den kan inte användas, därför att reglerna omöjliggör detta.
Den tillförda energin får inte vara mer än 110 kilowattimmar per kvadratmeter, och det klarar inte fjärrvärmen i konkurrens med värmepumpar eftersom värmepumpens energi uppgraderas i byggnaden.
Det innebär att det överskott på energi som finns på bruket i stället för att användas för att värma upp dessa nya bostäder pumpas ut i Kattegatt, och Kattegatt är tillräckligt varmt som det är. Alltså byggs det områden med elbaserad värme över en spillvärmeledning.
Min fråga till miljöministern är: Är det rimligt att vi ska ha ett sådant system? Vad tänker miljöministern göra åt detta, så att vi snabbt kan förse dessa nya bostäder med ett riktigt miljövänligt alternativ?
Alf Eriksson (S):
Det här handlar inte om att vi är oense om energieffektivisering i sig. Där är vi säkert ganska överens. Men det hjälper inte med det regelsystem som gäller. Det hjälper inte att skärpa hushållningsinstrumentet. Det har med uppgradering att göra.
Det har också att göra med hur man räknar hushållsel, om man har golvvärme och så vidare. För att komma till rätta med problematiken måste man ta hänsyn till hur den tillförda elen är producerad.
Det bär mig aningen emot, för jag delar uppfattningen att vi inte ska styra i detaljer, men i det här fallet syns det vara nödvändigt att göra det för att kunna ta till vara spillvärme. Det är ordentliga vinster som kan göras. En värmepumpslösning för en villa släpper ut ungefär 10 ton per år.
En spillvärmelösning med 80-procentig spillvärme, som det är fråga om här, släpper ut 1,26 ton per år. Sammantaget för ett villaområde om 50 villor släpper värmepumpslösningen ut 500 ton koldioxid om året medan fjärrvärmelösningen släpper ut 63,5.
Det är en avsevärd skillnad. Det är ganska fel att ha regler som gör att man inte kan utnyttja detta. Det är ju ingen ekonomisk fråga. Tvärtom är det nog betydligt billigare med spillvärme och fjärrvärmelösningen än med ellösningen.
Ska vi fortsätta vara världsledande på det här området måste vi utveckla både tekniken och juridiken. Det innebär att vi omedelbart måste se till att sådana här kantigheter i regelsystemet försvinner.
De är verkliga, jag har i min mapp exempel där man har valt värmepumpslösningen i stället för att ta vara på spillvärme. Hela argumentationen om skälet till detta handlar om Boverkets regelsystem. Därför vill jag ha en förändring till stånd. Min fråga kvarstår fortfarande.
Även om miljöministern nu inte kan säga på vilket sätt han tänker lösa den juridiska problematiken skulle jag vilja ha ett positivt svar att han så snabbt som möjligt ämnar möjliggöra att den här fjärrvärme- och spillvärmelösningen kan komma till stånd.
Alf Eriksson (S):
Nej, som sagt, det handlar inte om kalkyler. Det handlar om regelsystemet. Och det är inte bara det exempel som jag har hemifrån Varberg. Jag har sett exempel i Uppsala med liknande problematik. Så det är nog så, fru talman, att miljöministern får ta mig på orden och gå hem till sin kammare och titta på det här regelsystemet.
Jag har sett det som är ute på remiss, som skulle träda i kraft längre fram. Vad jag kan utläsa av detta löser det inte denna problematik. Man går nämligen inte in och talar om vad det är för värmekälla som ska användas, utan man går bara in på reglerna när vi kommer innanför skalet, så att säga.
Det är oerhört viktigt att vi får den här delen till stånd så att vi på detta område kan börja förbättra fjärrvärmens rykte. För fjärrvärmen är en mycket väsentlig del i vårt uppvärmningssystem och kommer säkerligen att vara det under överskådlig tid.
Därför måste det bakslag som vi nu upplever och den tempoförlust som vi nu ser överbryggas så snabbt som möjligt.
Då kan nästa regering, oavsett hur den ser ut, åka runt i världen och tala om att vi fortfarande minskar våra koldioxidutsläpp kraftigt i Sverige och att vi har en ökad tillväxt och kan visa att vi har goda exempel så att det här får en spridning även på andra områden.