Andreas Norlén (M):
Den här debatten rör ett principiellt viktigt betänkande från riksdagens konstitutionsutskott, nämligen betänkandet om det som brukar kallas skrivelse 75, regeringens årliga rapport till riksdagen om hur regeringen har behandlat riksdagens skrivelser till regeringen, eller - med andra ord - i vilken utsträckning som regeringen har genomfört riksdagens beslut. Beslut om så kallade tillkännagivanden är särskilt intressanta. Bakgrunden till regeringens rapport är följande.
Nästan varje gång riksdagen fattar ett beslut i en sakpolitisk fråga skickar riksdagen information till regeringen om det fattade beslutet. En gång om året redovisar regeringen samlat för riksdagen hur man har hanterat alla de skrivelser som skickats från riksdagen till regeringen. Vilka skrivelser har slutbehandlats och vilka skrivelser återstår? Det är den redovisningen vi nu debatterar.
Jag är glad över att konstitutionsutskottet har kunnat enas över alla partigränser om årets ställningstagande som ger viktiga riktlinjer för synen på skrivelse 75. Jag hoppas att vi även kommande år ska kunna ha en enig syn på principerna för behandlingen av riksdagens tillkännagivanden. Ett tillkännagivande är som bekant ett beslut om en beställning från riksdagen till regeringen, till exempel att regeringen ska utreda en fråga och återkomma till riksdagen med lagförslag.
Tillkännagivandenas rättsliga ställning regleras inte i grundlag eller i riksdagsordningen, utom i en liten detalj, men de omfattas av rättsliga normer i form av fast konstitutionell praxis, inte minst utvecklad av KU under en lång följd av år. Utgångspunkten är att regeringen ska tillgodose riksdagens tillkännagivanden. Beredningsåtgärder med anledning av ett tillkännagivande ska inledas så snart som möjligt.
Om regeringen inte har för avsikt att tillgodose ett tillkännagivande ska regeringen underrätta riksdagen om det och redovisa sina skäl. Inte annat än i undantagsfall bör det ta längre tid än två tre år att slutbehandla ett tillkännagivande. Hur lång tid som är skälig beror på hur komplicerat det är att bereda tillkännagivandet, till exempel om det krävs omfattande utredningsåtgärder eller inte.
Regeringen ska varje år i den så kallade skrivelse 75 - den rapport som vi nu debatterar - redovisa hur riksdagens tillkännagivanden har hanterats. Utgångspunkten är alltså att tillkännagivanden ska tillgodoses. Ett visst önskemål från riksdagen kan dock efter utredning visa sig vara praktiskt omöjligt eller på goda grunder olämpligt att genomföra. Då är det rimligt att lägga tillkännagivandet till handlingarna utan ytterligare åtgärd.
Att vägra att genomföra riksdagens beslut av politiska skäl är en annan sak. Sedan den nuvarande regeringen tillträdde i oktober 2014 har riksdagen som bekant skickat rekordmånga tillkännagivanden till regeringen. Uppföljningen, som vi nu diskuterar, går till så att när KU har fått regeringens årliga rapport ber KU övriga utskott att kommentera hur regeringen har genomfört riksdagens beslut inom respektive utskotts ansvarsområde.
I år förekommer det ovanligt många fall då utskotten inte är nöjda med regeringens redovisning i skrivelse 75. Om jag har räknat rätt förekommer det 18 fall då regeringen anser att ett tillkännagivande är slutbehandlat och den uppfattningen inte delas av berört utskott, som alltså kräver ytterligare åtgärder.
I 18 fall, som rör tillkännagivanden som regeringen fortsatt arbetar med, har utskotten tydliga invändningar mot regeringens arbete och menar i många av fallen att regeringen agerar för långsamt eller anför att regeringen ännu inte har vidtagit någon känd åtgärd med anledning av tillkännagivandet. Härutöver gör utskotten andra påpekanden i åtta fall.
Att regeringen får bakläxa i 18 fall och möter invändningar i ytterligare 18 fall kan beskrivas som att konfliktnivån mellan regeringen och riksdagen är relativt hög, särskilt i vissa utskott. En majoritet i utskotten begär åtgärder, och regeringen framstår som måttligt intresserad av att göra som utskotten vill. KU har därför i årets betänkande på flera sätt försökt att utveckla och förtydliga sin praxis när det gäller tillkännagivanden. Låt mig ge några exempel.
Ibland förekommer att tillkännagivanden innehåller flera delar. Regeringen uppmanas i samma tillkännagivande att göra A, B och C. KU framhåller att regeringen i sådana fall måste redovisa sina åtgärder vad gäller samtliga delar av tillkännagivandet. Trafikutskottet och försvarsutskottet påpekar att det finns exempel på att så inte alltid är fallet.
KU påpekar också att utskotten bör ge sin syn på regeringens behandling av tillkännagivanden i den första proposition där regeringen redovisar vidtagna åtgärder med anledning av ett tillkännagivande. I några fall har utskotten fått redovisning i en proposition, men inte reagerat. I stället har reaktionen inte kommit förrän i samband med behandlingen av skrivelse 75. Utskotten bör alltså reagera så tidigt som möjligt.
KU säger också att man i en del fall kan dela upp en återrapportering i en formell del och i en mer politisk del. Exempelvis begärde trafikutskottet genom ett tillkännagivande att en flygstrategi skulle utarbetas. När regeringen återkom med en flygstrategi hade ingen invändningar mot den formella delen - alltså att det hade kommit en strategi - medan utskottsmajoriteten var missnöjd med det politiska innehållet i strategin.
Båda perspektiven är relevanta för att bedöma om ett tillkännagivande är tillgodosett eller inte. KU påpekar vidare att tillkännagivanden bör vara så tydliga som möjligt. Det blir då enklare att genomföra tillkännagivandet och lättare att följa upp om tillräckligt har gjorts eller inte. Samtidigt bör regeringen vara tydlig med om den anser att ett tillkännagivande är tillgodosett eller inte genom en viss åtgärd.
När det gäller icke slutbehandlade tillkännagivanden - sådana som regeringen arbetar vidare med - säger KU sammanfattningsvis att man förutsätter att regeringen beaktar utskottens uttalanden. Detta innebär att regeringen skyndsamt ska vidta ytterligare åtgärder och återkomma till riksdagen så snabbt som möjligt.
KU för också olika resonemang när det gäller tillkännagivanden som regeringen anser är slutbehandlade men när den synpunkten inte delas av utskotten. Utgångspunkten är som sagt att regeringen ska tillgodose riksdagens tillkännagivanden, men om regeringen inte delar riksdagens uppfattning ska regeringen underrätta riksdagen om detta. Här bör en distinktion göras.
Det normala är att tillkännagivanden slutbehandlas genom att de tillgodoses av regeringen. Det är dock också tänkbart att det finns skäl att inte tillgodose ett tillkännagivande. Framför sig kan man då se att tillkännagivanden slutbehandlas utan att vara tillgodosedda.
I betänkandet ger KU ett exempel på detta, nämligen det faktum att riksdagen tillkännagav för regeringen att man ville ha lagstiftning som kriminaliserade så kallad eftersupning, vilket innebär att man dricker alkohol efter att man har råkat ut för en trafikolycka och därför misstänks för rattfylleri. Efter utredning och remissbehandling kom regeringen fram till att det inte vore lämpligt att kriminalisera eftersupning, och det godtogs av riksdagen.
I detta fall är alltså tillkännagivandet slutbehandlat trots att det inte är tillgodosett. I betänkandet redovisar KU de åtta steg som kan mejslas ut för processen när tillkännagivanden ska bedömas. Utgångspunkten är att regeringen ska följa tillkännagivanden. Om regeringen gör en annan bedömning än riksdagen ska regeringen meddela detta.
Regeringen har rätt att föra fram uppfattningen att tillkännagivandet därmed är slutbehandlat. Riksdagen kan acceptera att tillkännagivandet är slutbehandlat. Ett utskott och riksdagen kan dock göra en annan bedömning än regeringen och vidhålla sin uppfattning i sak. Utskottet och riksdagen kan då säga att tillkännagivandet inte är slutbehandlat. Det är utskottet och riksdagen som inom ramen för sin behandling tolkar om tillkännagivandet är tillgodosett och slutbehandlat.
Tolkningsföreträdet ligger alltså hos riksdagen. Om riksdagen har uttalat att ett tillkännagivande inte är slutbehandlat ska regeringen återkomma till riksdagen med en redovisning av ytterligare åtgärder eller med att regeringen vidhåller sin uppfattning att tillkännagivandet är slutbehandlat. Riksdagen får därefter göra sin bedömning om vilka åtgärder detta i så fall ska föranleda.
Det finns som sagt 18 fall där berörda utskott, framför allt justitieutskottet, inte delar regeringens bedömning. KU gör ingen egen bedömning av vart och ett av dessa tillkännagivanden. Jag tycker att det är rimligt att bedömningen i sak av om tillkännagivanden är tillgodosedda eller inte görs av fackutskotten, eftersom de har den politiska sakkunskapen på respektive område.
KU drar däremot upp de principiella riktlinjerna och utvecklar praxis. Det faktum att vi i utskottet har hållit oss till just principer och praxis gjorde att vi kunde bli överens. De sakpolitiska konflikterna har inte behövt spilla in i utskottet. Av KU:s resonemang följer dock, vilket också framgår av betänkandet, att i de fall då ett utskott i ett yttrande har anfört att ett tillkännagivande inte är slutbehandlat har regeringen att återkomma till riksdagen med sina redovisningar och bedömningar.
Därigenom har bollen skickats tillbaka till regeringen, och ytterligare åtgärder förväntas. Jag tycker att utskottet med detta har utvecklat rådande praxis och vill yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet.