Emma Carlsson Löfdahl (-):
Att vara behövd och bli sedd som en viktig person är grundläggande för alla individer. I livet har vi olika roller - i familjen, bland vännerna, i civilsamhället och inte minst i våra yrkesliv.
När någon drabbas av sjukdom som gör att man inte kan vara delaktig i sin roll på arbetet förlorar man en stor del av sin trygghet i livet. Vi drabbas alla av sjukdomar som gör att vi inte klarar av att utföra vårt arbete. För de flesta av oss handlar det om en förkylning, en influensa eller andra åkommor som är snabbt övergående.
Inom några dagar är vi tillbaka på arbetsplatsen igen. Men tyvärr drabbas en del av oss av allvarligare sjukdomar eller skador som gör att vi kommer att vara frånvarande en betydligt längre tid från vårt arbete.
Vid dessa tillfällen är det viktigt att vi har en sjukförsäkring som träder in och som ger oss den ekonomiska trygghet vi behöver.
Det är också viktigt att vi har en kontinuerlig uppföljning där man får stöd och rehabilitering för att så fort som möjligt komma tillbaka till arbetet. Arbetsgivaren och Försäkringskassan har en viktig roll att fylla tillsammans med den försäkrade för att det ska bli så bra som möjligt.
Men bara för att man har en sjukdom innebär det inte att man behöver vara sjukskriven. Men om man har en sjukdom eller skada som gör att man inte kan utföra sitt arbete ska man veta att försäkringen finns där och innebär att man kan vara sjukskriven och få ekonomisk ersättning.
Vi vet också att ju längre man är sjukskriven och borta från arbetsmarknaden, desto svårare är det att komma tillbaka till sitt arbete. Därför är det viktigt med dessa rehabiliterande insatser. Det är viktigt med återkommande uppföljningstider, den så kallade rehabiliteringskedjan. Det är för att den enskilde inte ska bli bortglömd utan få möjlighet att återgå i arbete.
I dag finns möjligheten att vara sjukskriven på hel- eller deltid. Oftast är det till gagn för den enskilde om det finns möjlighet att arbeta några timmar i veckan. Man har då fortfarande kvar kontakten med arbetsplatsen, och man håller fast vid sina viktiga rutiner.
Att gå till jobbet och känna att man behövs och veta att någon frågar efter en är viktigt för att må bra. Tidigare kunde sjukskrivningen löpa på - i värsta fall i flera år - utan att någon tog ansvar och undersökte om det fanns möjlighet till rehabilitering och återgång till arbete.
Den bortre tidsgränsen i rehabiliteringskedjan är inte till för att stjälpa utan för att hjälpa. Vi har hört vittnesmål om individer som har varit rädda för att delta i ALI, arbetslivsintroduktionen, därför att de har trott att de ska dit på heltid i flera månader.
Men efteråt har jag träffat många människor som har gått igenom arbetslivsintroduktionen och insett att de tillsammans har kunnat göra en kartläggning av situationen för att veta hur de ska gå vidare. När de väl har genomgått ALI inser de att den var bra. De har fått känna att någon lyssnar, och ofta leder den fram till ett beslut som den enskilde kan känna sig nöjd med.
Oavsett om den enskilde blir omförsäkrad i sjukförsäkringen eller har möjlighet att återgå till förvärvsarbete har denne blivit synliggjord. Den enskilde har inte blivit bortglömd och endast en siffra i statistiken. Herr talman! Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationerna.