Marléne Lund Kopparklint (M):
Det är skydd för barn mot att exponeras för sexualbrottslingar som vi pratar om. Då är berättelser och vittnesmål som mitt eget, Patrik Sjöbergs, Mia Skäringers och Elaine Eksvärds så viktiga. De har berättat hur de blev utsatta som barn och skyddsnäten brast.
Men de som gör det är inte tillräckligt många, och här har vi en viktig uppgift: att se till att fler vågar träda fram och berätta så att detta verkligen blir en folkhälsofråga och en folkrörelse. Vi måste se till att utrymmet för dömda pedofiler minimeras så att de inte kan få kontakt med barn.
Jag anser att regeringens åtgärder inte är tillräckliga, fru talman. Jag skulle vilja se en juridisk prövning av fler åtgärder som skulle skydda barn mer. Dessa åtgärder ska inte vara godtyckliga - från fall till fall - så som ministern säger i sitt svar. Jag kan börja med att prata om varningsflaggan.
Om man har blivit dömd för sexuella övergrepp på barn har man, anser jag, förbrukat sin rätt att jobba på arbetsplatser där man möter barn. Man ska inte sätta sin fot i idrottsrörelser. Jag vet att arbetsgivare ska kontrollera belastningsregistret vid anställningstillfället och pröva lämpligheten, exempelvis inom skolan, men detta är inte tillräckligt.
För det kan vara så att arbetsgivare, trots vetskapen om att man har att göra med en dömd sexualförbrytare som har förgripit sig på barn, ändå tycker att personen verkar så bra att den nog ska få en chans. Eller också har det gått fem till tio år och brottsmarkeringen är borttagen från belastningsregistret. Detta borde inte vara möjligt.
Gallring i belastningsregistret för grova sexualbrott mot barn anser jag inte ska försvinna så snabbt. Detsamma gäller vistelseförbudet. Bara för att personen stängt dörren till kriminalvården bakom sig tror jag inte att sexualdriften försvinner. Vistelseförbud på platser som barn frekventerar ofta ska inte bedömas från fall till fall.
Vi vet alla att det under den trevligaste yta kan lätt gömma sig ett mörkt inre. Vistelseförbud borde vara regel på dessa platser, både i verkligheten och på nätet och de digitala plattformarna. Vi får inte ha lite halvt osäkra åtgärder som vi tror kan användas.
Det får inte bli som med den frivilliga farmakologiska behandlingen, eller kemisk kastrering som det också ofta kallas - att vi tror att den har effekt och att de dömda pedofilerna fullföljer sin behandling. Enligt riksdagens utredningstjänst har endast 40-50 personer gått i sådan behandling sedan 2018. Utredningstjänsten kunde inte få fram om det finns vetenskapliga studier som visar att behandlingen har god effekt.
Man kunde heller inte följa upp hur många som har fullföljt behandlingen, för detta följer kriminalvården inte upp. Av uppgifterna framgår inte hur många klienter som deltar i behandlingen som har dömts för sexualbrott mot barn. Så här kan vi inte hålla på. Vi måste ha ordning och reda i de metoder som vi lutar oss mot och som vi tror har effekt. Detta måste regeringen ha koll på. Samhällets skyddsnät har brustit under alltför många år.
De höga siffrorna över utsatta barn måste bort. Det är dags att ändra på detta. Det ska vara viktigare att skydda våra barn än att undvika att trampa en potentiell förövare på tårna. Barns rätt att inte utsättas för risker ska sättas i främsta rummet.