Linda Modig (C):
Tack, statsrådet, för svaret! Det var precis den sistnämnda frågan som jag var ute efter, så jag tackar ministern för det. Jag vill återkomma till varför det är så viktigt att vi jobbar med att avlägsna gränshinder. Det är just för de enskilda människornas skull som vi behöver göra detta - alla människor som vistas och bor i de här gränsområdena. Det är därför vi behöver jobba intensivt med att avlägsna gränshinder. Det finns dessutom en annan aspekt, och det är att det inte minst i många gränstrakter mellan Sverige och Norge och Sverige och Finland ofta är stora avstånd.
Det är också glest och långt mellan sjukhusen. Det finns helt enkelt inte en tät infrastruktur av sjukvårdsresurser. Detta gör att ambulanskapaciteten blir ännu viktigare när det gäller frågan om liv eller död för en människa. Här har samarbetet inom EU och Norden mellan brottsbekämpande myndigheter kommit lite längre. Jag tänker att det kan stå som en förebild för hur hälso- och sjukvården på ett motsvarande sätt vid behov ska kunna samarbeta och utföra ambulansuppdrag. Fru talman!
För oss som är förtroendevalda politiker, i regeringen, i Sveriges riksdag och i Nordiska rådet, är det också en viktig politisk uppgift att fortsätta att jobba för att riva hinder mellan de nordiska länderna. Vi måste också ta vår del av ansvaret för att komma till rätta med problem i människors vardag. Jag delar verkligen till fullo ministerns bedömning att det inte är rimligt att en gränssamverkan mellan de nordiska länderna inom det här viktiga området inte har stöd i regelverket.
Det är därför uppfordrande och förpliktande att socialministern i dag aviserar att en dialog med berörda myndigheter har inletts. För mig som interpellant vill jag ingalunda göra anspråk på att ha gett en heltäckande eller uttömmande bild av alla de aspekter och utmaningar som utgör de hinder som behöver undanröjas för att vi ska ge utryckningar med ambulanser över gränser ett fullgott lagligt stöd. Men jag uppfattar ändå att vi är överens om att pröva pragmatiska lösningar på det faktum att ambulanser i dag bemannas av olika yrkeskategorier i Norge och Sverige.
Jag uppfattar vidare att socialministern också ställer sig positiv till att se över trafikföreskrifterna, som inte medger rätt för andra nordiska ambulanser att påkalla fri väg vid uttryckningar på svensk mark. Det känns i dag angeläget att de praktiker och de professionella som har engagerat sig i frågan i regionerna, i Sveriges Kommuner och Landsting och på den norska sidan nu nås av socialministerns signal, och den goda nyheten, att deras röster äntligen har blivit hörda.
Deras kamp för att ge patienter en snabb och säker vård ger resultat. Vi är många som ser fram emot konstruktiva lösningar på området. Jag vill ändå, när socialministern är här, ta tillfället i akt att ställa en fråga om hon, utifrån sina erfarenheter av det nordiska och europeiska samarbetet, ser någon skillnad när det gäller de nordiska ländernas val av grad för europeisk integration.
När vi besökte sjukhuset i Røros lyfte de norska och svenska företrädarna fram att det möjligen var enklare vid den svensk-finska gränsen tack vare att båda länderna är med i Europeiska unionen, medan det var något knöligare med Norge. Det här har SKL inte lyft upp i sin framställan. Det är inte konstigt eftersom problemen såklart måste lösas oavsett vilket vägval det enskilda nordiska landet har gjort.
Men jag vill ändå fråga socialministern om hon utifrån sina erfarenheter, mer allmänt apropå gränshinder, vågar sig på att ha någon uppfattning om det är färre gränshinder nordiska EU-länder emellan.