Finn Bengtsson (M):
Tack, Anette Åkesson, för en viktig interpellation, och tack, finansministern, för svaret. Jag måste börja där Anette Åkesson slutade och tala om Långtidsutredningen - som har tittat framåt. Man har sagt att det finns en chans att upprätthålla en standard i välfärdens kärna med det system vi har nu, men någon kvalitetsförbättring kan man inte tänka sig.
Jag tror, precis som Anette Åkesson sa, att framtidens generationer kommer att kräva ständiga reformer för att få förbättringar. Vad är det vi talar om? Vi talar förstås om skola, vård och omsorg. Vi talar också om socialförsäkringssystemet, vårt gemensamma trygghetssystem, sjukförsäkringen och arbetslöshetsförsäkringen. Låt oss utgå från det perspektiv finansministern har, att ladorna är tomma. Det är alltså ont om pengar i de offentliga finanserna, som finansministern sagt i ett tidigare interpellationssvar. Ska vi då satsa på allt detta?
Det verkar inte riktigt smart. Vi måste nog prioritera. Vad ska vi prioritera? Ska vi prioritera kärnan, det vill säga skola, vård och omsorg, eller ska vi prioritera reformering av socialförsäkringarna, det vill säga kostnader i sjukförsäkringen och arbetslöshetsförsäkringen?
Ska vi med hjälp av statliga medel se till att fler blir sjukskrivna under längre tider, att fler blir förtidspensionärer, att med hjälp av statliga medel höja a-kassan fastän parterna kan lösa problemet själva, och gör så i stor omfattning? Vi tar alltså av statens utgifter och skjuter in, med en viss prioritering på utgiftssidan, på socialförsäkringssystemen. Hur kommer det då att fungera med skola, vård och omsorg? Jo, men där fanns visst pengar också. Fast ladorna var ju tomma.
När ska ladorna fyllas, herr talman? De kanske aldrig ska fyllas. Vi tar bort överskottsmålet. Jaha! Vad signalerar det egentligen att ta bort överskottsmålet? Det signalerar en enda sak, nämligen att vi ska ge allt till alla, men nota bene att vi ska beskatta er för detta, såväl löntagare som företag.
Vi ser möjligtvis en liten gryende konjunkturförbättring på den globala finanskrisen, som har drabbat ett land som Sverige som är litet och exportberoende hårt.
Nu när vi har chansen att börja fundera över hur vi ska samla i ladorna sätter Socialdemokraterna på sig spenderbyxorna och vill ge allt till alla, tyvärr med en prioritering till bidragsförsörjning framför att säkra välfärd genom att fler arbetar, bidrar och betalar skatt, såväl löntagare som företag. Herr talman!
Detta är ett förfärligt tydligt exempel på den ideologiska skillnad i vilka redskap och verktyg man vill angripa beroende på konjunktursituationen.
Med en global finanskris har det varit helt nödvändigt att stimulera den inhemska efterfrågan eftersom vår exportmarknad i princip helt har försvunnit därför att länder som har klarat sig mycket sämre än Sverige inte längre är importörer av våra varor och tjänster. Då är det rimligt att försöka stimulera den inhemska efterfrågan.
Det gör man naturligtvis genom att ge fler människor mer pengar i plånboken, såväl löntagare som pensionärer, vilket samtliga har fått genom jobbskatteavdrag och fem pensionärsskattesänkningar. Det har gett mer pengar i plånboken - nota bene med fokus på dem med låga och medelstora inkomster, inte höginkomsttagarna. Detta är Alliansens sätt att upprätthålla en stimulans- och finanspolitik, som har gjort att vi inte alls ser den bild som Magdalena Andersson försöker pådyvla svenska folket, nämligen tomma lador.
Det är i stället glädjande nog så att ladorna är fulla. Låt oss då, herr talman, inte anslå en socialdemokratisk spenderpolitik som satsar främst på bidragsförsörjning och för oss, om konjunkturen vänder, bort från att investera i de lador som trots allt hela tiden måste byggas upp när vi förhoppningsvis får en konjunkturvändning.