Robert Hannah (L):
Sverige legaliserade samkönade sexuella aktiviteter först 1944, och homosexualitet förlorade sin sjukdomsstämpel 1979. Jag vill inte ens gå in på hur transsexuella personer har behandlats i det här landet genom historien och fortfarande behandlas i dag. Svenska museer har alltså haft 71 år på sig att inkludera hbtq-personer i sina samlingar. Statliga museer har redan i dag och har under många års tid haft uppdrag som inkluderar jämställdhetsperspektiv, vilket då också rimligen borde inkludera hbtq-personer.
Jag välkomnar kulturministerns satsning på att göra det ännu tydligare för museerna att de ska ta med detta perspektiv i sitt arbete, men jag är rädd att det enbart kommer att bli någon typ av prideparadsevenemang eller någon typ av utställning någon gång per år då man plockar fram något längst bak i tåget - eller så ringer man The Unstraight Museum. The Unstraight Museum gör det här jobbet för många museer redan i dag. Jag tycker att det är konstigt att de inte får den kredd som de förtjänar.
Därför vill jag fråga kulturministern om hon är villig att träffa The Unstraight Museum och höra vilket arbete de gör för hbtq-personers kulturarv och vilka insatser de gör för alla Sveriges museer. De har till och med vunnit årets museipris i Sverige på grund av just detta arbete. Om man ändå ska genomföra detta arbete är det viktigt att träffa den organisation som gör jobbet åt de museer som inte gör det. Den inkludering som vi talar om har fortfarande inte skett i dag.
Det är orimligt att tro att Sveriges museer, som har varit kärnan i problemet och inte har gjort sitt jobb på 71 års tid, inom överskådlig tid helt plötsligt ska vara lösningen. Jag har svårt att se kopplingen att problemet ska vara lösningen. I den utredning som kulturministern hänvisar till nämns en mängd museers engagemang. Men The Unstraight Museum har sedan 2008, då det bildades, varit initiativtagare till de flesta av dessa projekt.
De har legat i framkant i Sverige när det gäller insamling, utveckling och internationella samarbeten. När jag har träffat The Unstraight Museum har de varit oroliga med anledning av att RFSL:s arkiv inte håller de mått som International Council of Museums har satt riktlinjerna för. Det som finns riskerar att gå om intet. Någon organisation eller någon myndighet måste få ansvaret att se till att detta skyddas.
I mina ögon har The Unstraight Museum varit den viktigaste aktören i den positiva utveckling som kulturministern nämner. De viktiga framsteg som Riksutställningar pekar på är också The Unstraight Museums arbete i grunden. Jag tycker att de förtjänar ett erkännande. Jag tror inte att det är så att ett hbtq-museum inte behövs generellt sett.
Jag fick en bok en gång av Tasso Stafilidis, före detta vänsterpartiledamot här, under den tid då han var ledare för hbtq-gruppen i riksdagen. Om jag skulle läsa upp för kulturministern hur människor som stod på den plats där jag nu står och den plats där kulturministern nu står har benämnt och talat om hbtq-personer skulle man kunna tro att det tillhörde forntiden. Men det var i relativ nutid.
Jag tror att vi behöver en inställning där man ser att denna grupps kulturarv måste belysas och prioriteras. Det görs inte förrän en särskild organisation får ett särskilt uppdrag att vara ansvarig för insamlingen. Allas ansvar blir oftast ingens ansvar. Det är jätteviktigt att man pekar ut en särskild organisation. De har kompetensen, de kan dokumentera, de kan bevara historien och de kan göra jobbet om de får erkännandet och stödet.
I dag görs detta av frivilliga som tar sin egen fritid till detta. Jag tror personligen att det krävs ett museum, men jag tycker ändå att det är bra att kulturministern inte stänger dörren på det sätt som hon gjorde i det första svar jag fick från henne.