Sven Otto Littorin (M):
Sven-Erik Österberg väcker till liv en fråga som vi har debatterat många gånger förut och som vi definitivt kommer att debattera igen, särskilt när propositionen kommer som en följd av utredningen och dess remissbehandling. Även om jag inte ska vara exakt - vi har ju ingen proposition på bordet än - ska jag ändå ta några utgångspunkter.
Som Sven-Erik Österberg vet tog jag över Hasse Karlssons position i den här frågan redan i samband med den muntliga förhandlingen i Luxemburg i januari 2007. Det var av flera skäl. Dels tyckte jag att den ordning vi hade var bra, dels måste det hela, om man ska företräda en annan position än svensk lag i förhandlingar i EG-domstolen, föregås av ett riksdagsbeslut, och något sådant hade vi inte för avsikt att försöka få till stånd.
Jag var också besviken över domen när den kom i december 2007, och jag var tydlig med det. Jag tycker att Stråths utredning ändå visar dels på omfattningen av problematiken, som är mindre i dagsläget än vi kanske hade trott, dels på att modellen trots allt är förenlig med EG-rätten.
Då återstår naturligtvis det som Sven-Erik Österberg och jag har debatterat flera gånger förut: Kan man på annat sätt försöka verka för den svenska modellen och vara ännu tydligare i detta? Det har framkommit några olika saker i debatten - att vi skulle försöka verka för en förändring av utstationeringsdirektivet, ett införande av en social klausul eller något annat med motsvarande innehåll.
Jag konstaterar att det är en väldigt riskfylld strategi. Skälet till det är, som jag har framfört tidigare när vi har haft särskild eller allmän debatt i det här ämnet, är att när utstationeringsdirektivet antogs var antalet medlemsländer 15. Nu är det 27. De länder som har tillkommit har ju, om jag får uttrycka det diplomatiskt, kanske en annan syn på relationerna på arbetsmarknaden än den som nog både Sven-Erik och jag delar.
Om man skulle öppna direktivet för omförhandling finns det för det första en risk för att det skulle dra ut länge på tiden. Se på arbetstidsdirektivet! Där har vi hållit på i sju år och har fortfarande inte nått någon överenskommelse mellan parlamentet och rådet. Under den tiden skulle vi ha en rättsosäker process, och det skulle naturligtvis inte vara bra för någon på svensk arbetsmarknad.
För det andra är risken att det resultat som man till slut skulle nå fram till i en sådan förhandling ligger långt från den grundsyn som jag tror att Sven-Erik och jag egentligen delar. Efter att jag i ministerrådet redogjorde för utredningen, dess utfall och för hur vi bedömde det hela uppstod en diskussion om just utstationeringsdirektivet.
Bland de 27 länder som yttrade sig - alltså samtliga - fanns det en klar majoritet mot att ta upp utstationeringsdirektivet till omförhandling. Rådet var alltså definitivt emot, även om det naturligtvis var en informell diskussion och inte en formell omröstning. Dessutom kom häromdagen kommissionens officiella reaktion på Lavalrapporten, där man också säger bestämt nej till en omförhandling av utstationeringsdirektivet. Så den dörren verkar vara stängd.
De här olika dimensionerna ihop gör ändå att min utgångspunkt är att vi med grund i Lavalutredningen ska kunna hitta en ordning där vi säkerställer den svenska modellen och hanterar parternas diskussion. Då tycker jag naturligtvis att Sven-Erik pekar på en annan viktig fråga, nämligen hur parterna hanterar den här frågeställningen. Jag hade varit betydligt mer glad om vi hade haft en större uppslutning kring den svenska modellen bland parterna på arbetsmarknaden.