Christina Örnebjär (L):
Jag vill yrka bifall till reservation nr 1 så att jag har det gjort, annars kommer jag förmodligen att glömma det. En del av er här i salen hade kanske förmånen att vara på talmannens vårmiddag i går. Om ni var där var ni kanske också nere i Bankhallen och minglade lite grann. Måhända såg ni under minglandet att en bild av Nils Edén stod där. Jag hör på suset att ni allihop genast vet vad jag pratar om.
År 2018 har det gått 100 år sedan Sverige blev en demokrati. Det finns all anledning att uppmärksamma den man som mer än någon annan har förtjänsten av att Sverige blev demokratiskt. Nils Edén var en liberal historieprofessor och politiker som ledde en liberal-socialdemokratisk regering under de dramatiska åren 1917-1920. Då blev Sverige en demokrati. Kvinnor fick rösträtt, och den kommunala rösträtten blev inte längre graderad.
Riksdagens första kammare blev demokratisk, dess andra kammare likaså. Det skedde ett stort och intensivt reformarbete - man beslöt om åtta timmars arbetsdag och så vidare. Av denna anledning, och av väldigt många fler, anser vi liberaler att riksdagen borde lyfta fram och hedra Nils Edéns verk genom en permanent påminnelse - en byst eller liknande - samt att Nils Edéns verk särskilt ska uppmärksammas under 2018.
Fler än de som var på talmannens vårmiddag borde få möjlighet att lära sig mer om denne man och om den historia som han står för. Då, för 100 år sedan, stod Sverige på randen till en blodig revolution. Matbrist och politisk ojämlikhet ledde till kravaller. På Gustav Adolfs torg här i Stockholm skedde blodiga kravaller medan riksdagen satt och debatterade den allmänna rösträtten.
I stället för att statens makt vanns med våld slog Sverige in på en fredlig demokratisk utveckling med dessa reformer just 1917-1921. I ett läge där vi är nu, där demokratin på många håll ifrågasätts, borde firandet och manifesterandet vara en central svensk uppgift i en orolig omvärld.
Det var just 1918 som Sveriges riksdag efter en lång kamp och stort motstånd beslutade att vårt land skulle få lika och allmän rösträtt för både kvinnor och män. Det var efter en lång kamp mot både kungamakten och den politiska högern som liberaler och socialdemokrater lyckades driva igenom allmän och lika rösträtt. Att ta demokratin för självklar är kanske det största hot som den kan utsättas för.
I Sverige utmanas demokratin av extremism från höger och vänster, av militant islamism liksom av hot och våld mot förtroendevalda och tjänstemän. Men demokratin utmanas också av ett minskat engagemang. Regeringen har gett Malmö stad i uppdrag att planera för ett migrations- och demokratimuseum. Vi tycker kanske att migrationsfrågorna och migrationshistorien förtjänar en egen institution. Många som har kommit till Sverige har flytt från förtryck och förföljelse till just den svenska demokratin.
Förhoppningsvis blir detta en utgångspunkt för museet i Malmö. Ett annat viktigt politikområde när det handlar om demokrati är minoritetspolitiken, där språket är en viktig del av kulturarvet. Vi har samer, sverigefinnar, tornedalingar, romer och judar som alla har utvecklat sin kultur på svensk mark sedan mycket lång tid. Vi liberaler vill att detta synliggörs genom att de nationella minoriteterna och minoritetsspråken nämns i grundlagen.
På så vis skapas också garantier för att stora förändringar av minoritetspolitiken föregås av noggrann betänketid. Det behövs, för detta är någonting som är ständigt ifrågasatt. Herr talman! Jag tänker nu ta några minuter för att tala om något helt annat - någonting som de flesta förmodligen inte har så där jättebra koll på men som är oerhört intressant. Jag tänker tala om Kvarntorpshögen.
Det är Sveriges största industriminne, vars historia startade 1939, när man konstaterade att skiffern i området hade hög oljehalt. Olja var någonting man gillade och ville ha mer av. År 1940 började man därför fundera på om man kunde starta ett oljeskifferverk, vilket man sedan gjorde 1942. Sedan höll man på till 1966. Under tiden produktionen var igång var "Kvarntorpslukten" någonting som alla i området kände till. Nära 36 000 ton svavel spreds från skorstenarna.
Barrträden i området dog, och lövträden stod avlövade. Rostangreppen var så svåra att de som bodde i husen runt omkring Kvarntorp berättar om att deras traktorer och staket rostade sönder. Man berättar också om hur kor dödades av stenar när det sprängdes. Det röda stoftet gick inte heller någonsin att städa bort. Så småningom tog Supra AB över och framställde ammoniak av rest- och spilloljor fram till 1980-talets början.
Förutom att man nu har den över 100 meter höga högen blev området svårt förorenat och förstört. År 1982 tog Kumla kommun över området, och sedan dess har man gjort ett gediget arbete med att utveckla området till ett rekreations- och friluftsområde. Där finns bland annat en fast utställning, Konst på hög, som drar oerhört många turister och besökare till området. Det görs också satsningar på konserter på högen. Många väljer att träna i området.
Man kan besegra trappan - den trätrappa med 427 steg som går upp till toppen, 157 meter över havet. Man ska springa tio varv om man vill besegra trappan. Jag kan tala om att det räcker gott och väl med ett varv; sedan vill man inte göra fler. Hela högen är väldigt varm. Mätningar visar att det fortfarande är ungefär 700 grader i den. Den är instabil, och det rasar lite titt som tätt. Det är naturligtvis en fara för dem som knatar omkring där uppe, även om det finns skyltar med texten Gå inte här, för dina skor kommer att smälta!
Vi kan ju inte heller garantera att alla kan läsa skyltarna. Vi vet att högen kommer att slockna, men vi vet inte när. När den gör det kommer den att släppa ifrån sig en väldig massa oerhört otrevliga ämnen, bland annat uran. Siffror på ungefär tre ton om året har nämnts. Samtidigt som detta är en framtida miljöbomb är högen ett industriminne av rang. Den är unik i sitt slag.
Här finns den helt intakta matsalen från förr i tiden och många andra minnen från en industriell tid i Sverige som nu är svunnen. Jag läser ur boken Konst på hög - återbesökt med text av Stefan Nilsson: Askhögen är på en gång ett sorgligt monument över tvingande omständigheter och brutal mänsklig framfart, ett rykande Blåkulla alldeles på riktigt. I dag börjar fler och fler uppskatta högen.
De stora såren i folksjälen som den skapade när den byggdes, eller snarare byggdes upp, med minnen av svavellukten och röddammet i alla hörn läks sakta, och det görs genom konsten och kulturen. Därför är detta en viktig fråga för oss i dag.