Gabriel Wikström (S):
Jag vill haka i det Lotta Olsson slutade med. Politiken ska inte vara inne och detaljstyra, utan politiken ska sätta sin tilltro till den kompetens och erfarenhet som professionerna har. Det är precis det vi i regeringen gör med de satsningar och överenskommelser som vi har gjort under de senaste 12-18 månaderna. Prestationsbaserade ersättningar, som kömiljarden är ett exempel på - där kan man snacka om att detaljstyra verksamheten!
Jag tycker att det är viktigt att för kammaren påpeka att den gemensamma allianspolitik som fanns på det här området före valet verkar vara helt uppluckrad nu efteråt. Det är två partier i den nuvarande Alliansen som håller fast vid kömiljarden i någon form även om man också har sett dess brister och vill modifiera den. Det är KD och Centerpartiet.
Liberalerna vill inte ha någon kömiljard över huvud taget. De har sett att prestationsbaserade ersättningar, som det här är, inte leder framåt. I debatter som jag har haft med liberala företrädare har man varit mer positiv till den här typen av överenskommelser och gemensamma satsningar.
Moderaterna - som Lotta Olsson företräder och som man av hennes inlägg skulle kunna tro är de som ivrigast håller fast vid den gamla kömiljarden - håller visserligen fast vid att kömiljarden ska vara prestationsbaserad men har samtidigt skurit ned den med 300 miljoner till ynka 700 miljoner kronor.
Frågan är varför man tycker att man ska hålla fast vid en metod, prestationsbasering, som inte fungerar samtidigt som man - trots att Lotta Olsson talar sig varm för att göra större insatser för att öka tillgängligheten - skär ned de pengar som går till landstingen för att jobba med den här frågan. Det är en fråga som jag har till Lotta Olsson. Vidare kräver Lotta Olsson av mig att jag ska kräva av landstingen att de ska skicka in handlingsplaner.
Vi kräver in väldigt många handlingsplaner från landstingen. Vi har en lång rad överenskommelser med SKL om åtgärder och insatser för att göra allt från att förbättra vården för människor som lider av kroniska sjukdomar till att öka tillgängligheten.
Men vi har valt att gå ifrån en modell med prestationsbaserade ersättningar som uppenbarligen inte har fungerat och som uppenbarligen leder till undanträngningseffekter och medför risken att resurserna hamnar fel. I stället vi har valt att gå in i överenskommelser där vi tydligt pekar ut att här har landstingen och staten ett gemensamt ansvar för att lösa de problem och utmaningar som vi har på bordet.
Jag tycker att canceröverenskommelsen är en ypperlig sådan konstruktion. Den är inte prestationsbaserad. Den bygger på att det finns regionala strukturer och ett starkt regionalt ägandeskap. Samtidigt har staten gått in med både pengar, kunskap och engagemang på området.
Det här vill jag passa på att ge en eloge för till den tidigare alliansregeringen, som initierade arbetet med cancerstrategin - något som vi naturligtvis fullföljer och jobbar för att utveckla. Det här är ett exempel på hur man kan jobba smartare utan att stirra sig blind på prestationsbaserade ersättningar och metoder hämtade från det privata näringslivet.
Det är det detta handlar om, och det är det som är skillnaden i synsätt mellan mig och Lotta Olsson. Jag tror inte att hälso- och sjukvården, som ju är en bärande del i den svenska modellen, rakt av kan hämta alla metoder från det privata näringslivet. Det här är en sektor där det styrande inte ska vara vinstintresset utan intresset av att måna om enskilda patienters väl och ve.