Yvonne Andersson (KD):
Jag skulle vilja ha som rubrik på det här betänkandet Trygghet för våra barn. Betänkandet tar upp ett antal motioner som rör relationen mellan föräldrar och barn. Det rör utvärdering av nya vårdnadsregler, adoption, underhållsskyldighet, gemensam vårdnad och beslutsfattande i samband med det. Det rör talerätt i mål av faderskap och så vidare.
Vi kristdemokrater har många gånger uttalat att det är barnperspektivet som vi vill driva så som vi har uppfattat det utifrån FN:s barnkonvention. Vi menar att det i varje fråga ska beslutas så att det är bäst för barnet.
Att döma av den debatt som här förevarit finns inget parti som inte tycker att det är viktigt att utgå från barnperspektivet, det bästa för barnet, inte så som vi vuxna upplever det utan som barnet upplever det. Varför har vi då alla dessa problem och diskussioner omkring allt som ska göras?
Det handlar mycket om att vi inte har haft barnperspektivet redan innan de här lagarna behöver träda i kraft och de här situationerna uppträder. Därför kan jag inte låta bli att i den här debatten nämna att vi mer borde fokusera på vad en fungerande familj innebär.
Vad innebär det att ha barnperspektivet redan från början? Jag hävdar principen att varje förälder har ansvar för det barn som man har bidragit till att ha kommit till världen och att varje barn har rätt till sin mamma och sin pappa. I vårt samhälle finns fortfarande kärnfamiljen kvar.
De allra flesta barn lever i dag tillsammans med sina båda biologiska föräldrar. Familjen bemöter behovet av kärlek och intimitet. Familjen hålls samman av uppgifter som rör ansvaret för och omsorgen om barnen och familjen som helhet. I en familj finns utrymme för både upplevelser och arbetsdelning. Familjerna kan se olika ut men karakteriseras av närhet och gemenskap. Herr talman!
Familjen har stor betydelse för att trygga barnen. Det folk vill tala om när de mår dåligt är just sin familj. Vad har de fått av sin familj sedan barndomsår och så vidare? Vad har de inte fått, och vad skulle de vilja ha? Barnen tycker jag ska få leva med båda sina föräldrar. Det måste vara idealbilden. Det är barnens allra viktigaste miljö.
En familj som är stabil och som ser och bekräftar barnet som egen person är en viktig förutsättning för psykisk hälsa för våra barn och ungdomar. Därför menar jag familjens grundläggande roll som identitetsskapare inte kan ersättas men kompletteras. Kärlek, värme och ömhet i en familj är de främsta indikatorerna på att barnen har det bra.
Men arbetslivets villkor, stress och otrygghet fortplantas lätt i en familj, och då blir inte familjen den trygga värld som många önskar att den ska vara. Bristen på tid blir ett allt större skuldkonto, och många separationer anses bero på bristen på tid för varandra och familjen. Därför behöver vi ge familjer stöd och förutsättningar för att hålla samman.
Det blir inte alltid så som vi har tänkt oss. Av skilda anledningar bryts familjen upp, och barn får inte den tillgång till föräldrar som man hade tänkt sig från början. Vi vet att när det nya lilla barnet har kommit till vill alla föräldrar ytterst ta det största och bästa ansvar för att det lilla barnet ska må så bra som möjligt.
En familj byggs inte av sig själv. Där vill jag hävda med viss skärpa att vi tror att allt ska gå av sig självt. Men det kräver arbete och ett ansvarstagande att bygga en familj. Det ansvarstagandet tror jag att vi mer och mer måste tala om och tala om vikten av att ta ansvar som förälder.
När det inte blir så som vi har tänkt oss får samhället hjälpa till och skapa förutsättningar för att barnet ska bli så tryggt som möjligt. Där har vi nu alla de lagar som vi håller på att bereda och som vi försöker ordna till så att vi skapar en situation som gör det tryggt för barnet. Men lagen har också en normerande funktion som jag tycker alltför ofta förbises.
Därför är det viktigt att i lagstiftningen alltid vara tydlig med att det allra bästa är att reda ut ansvarstagandet. Grundprincipen att en förälder alltid har ansvar för sitt barn tycker jag är viktig. Den får vi inte lämna. På samma sätt har ett barn alltid rätt till sina biologiska föräldrar.
Flera av de ärenden som tas upp i betänkandet bereds nu i Regeringskansliet. Där kommer de olika principerna att skärskådas. Jag tror att det är jätteviktigt att vi inväntar de beredningar som görs på kloka grunder med utredningar som bas. Därför yrkar jag avslag på samtliga reservationer och bifall till förslaget i betänkandet.
Jag vill sluta mitt anförande med att säga att tryggheten för våra barn är vårt ansvar.