Helena Leander (MP):
Jag tackar socialministern för svaret. Jag vet inte hur socialministern kände när han läste det brev som var upprinnelsen till min interpellation, men jag blev i alla fall starkt berörd. Egentligen vet vi säkert båda två att psykisk ohälsa är utbredd hos unga transpersoner och att det är vanligt med självmordstankar. Det blir dock mer påtagligt när en människa av kött och blod skriver om sina tankar om självhat och självmord.
Det fick i alla fall mig att känna att vi måste göra mycket mer. Mycket handlar, som Göran Hägglund säger, om attityder. Vi kan kanske inte prata bort det, men jag tror att det spelar roll vad vi säger. Bara att tala om transfrågor är att synliggöra att det finns olika sätt att förhålla sig till kön. Alla känner sig inte hemma i det kön som de fick sig tillskrivet vid födseln. Vissa känner precis som brevskrivaren att de är födda i fel kropp.
Andra känner att det sätt de vill uttrycka kön på inte passa in i det gängse sättet. Ytterligare en del passar över huvud taget in i den tvåkönsmodell som i dag föreskriver att man ska vara antingen fullt ut man eller fullt ut kvinna. Vi talar tyvärr alltför ofta på ett normativt sätt som utesluter människor, som exkluderar.
När Göran Hägglund talar till "verklighetens folk" och raljerar över normkritiska förslag talar han till människor som har privilegiet att aldrig ha behövt fundera över hur normer kan kränka, eftersom de själva utgör normen. Men vad skickar det för signaler till de människor som känner att normen är som en skavande tvångströja? Vi kan inte prata bort problemet, och vi kan inte lagstifta bort allt heller. Men vi kan göra mer.
Jag är glad att höra socialministerns redogörelse för vad som görs både på ministerns område och inom andra viktiga områden, som till exempel skolans sex- och samlevnadsundervisning. När jag gick i skolan fick vi läsa om sexuella avvikelser såsom homosexualitet och transsexualism i en väldigt hetero- och cisnormativ lärobok. Att utmålas som en sexuell avvikelse är ju inget som direkt befrämjar den psykiska hälsan hos ungdomar.
Återvänder vi till socialministerns område har vi till exempel reglerna för förändring av könstillhörighet. Nu har vi tack och lov - mer tack vare domstolsutslag än genom Kristdemokraternas försorg - blivit av med reglerna för tvångssterilisering, vilket är en stor framgång. Fortfarande har vi dock kvar den regel som innebär att man måste vara 18 år för att få genomgå en könskorrigerande behandling.
Det innebär att en människa som redan från tidig ålder känner att den är född i fel kropp måste genomgå en smärtsam pubertet i denna kropp innan den kan få behandling. Behandlingen blir dessutom ofta mer komplicerad än om den hade satts in före puberteten. Jag förstår om socialministern inte vill att minderåriga ska fatta oöverlagda beslut som de inte kan ändra sedan. Jag kan dock försäkra att det inte är en lättvindig process.
Socialministern vet säkert vilka krav som ställs, med alla läkarutlåtanden och så vidare, innan man får genomgå behandling. Om den ansvariga läkaren tillsammans med föräldrar och den berörda personen kommer fram till att en operation är det bästa, varför ska då politiken överpröva det? Är det inte dags att ta bort 18-årsgränsen för könskorrigering?
Jag vill avsluta med några ord ur brevet där tjejen beskriver sin situation så här: "Mitt liv har inte alltid varit kul, sen jag var barn då jag kände mig som en flicka, tills puberteten och ungdomen då min kropp utvecklades och varje gång jag såg mig själv i spegeln så jag ett monster, inte vad jag själv kände mig, tills nu när alla konstant hånande kommenterar hur kvinnlig jag är och jag blir ledsen. Jag tror inte de förstår hur många gånger jag gått hem och bara gråtit över vad som sagts.
Och hur mycket det gjort att jag hela tiden drömt om att ta mitt liv och aldrig värre än idag. Men jag hoppas på att morgondagen blir bättre. För varje gång vi haft en maskerad har jag alltid kommit som tjej för att ibland få vara mig själv. Att alltid behöva gömma mig själv är det värsta som finns."