KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carina Hägg (S):
Det är en mycket angelägen fråga som Hillevi Larsson har lyft fram i sin interpellation som jag välkomnar. Jag välkomnar också att hon lyfte in Makalösa föräldrar. I dag kan föräldraskapet och familjebildningarna se väldigt olika ut. Arbetslivet ser alltmer olika ut. Vi månar om en arbetslinje, och vi månar om att barnen ska ha rätt till en förskola med god kvalitet. Alla de här delarna hänger ihop, och ska så göra.
Därför är det viktigt att förskolan är en del av barnens uppväxt och också att föräldrarna kan känna en trygghet i att förskolan finns där när man behöver den. Särskilt i dessa tider med olika examens- och sommaraktiviteter och planeringsdagar är det många föräldrar, inte minst i den här regionen, som vittnar om att det är väldigt svårt att kombinera ett aktivt yrkesliv med att vara förälder.
Allt fler krav ställs på att det är föräldrarna som ska vara flexibla i förhållande till förskolan och inte tvärtom, att förskolan ska vara flexibel utifrån föräldrarnas och barnens behov. Det är en del i att regeringen inte tar sitt ansvar, men också att man har valt att prioritera skattesänkningar framför kvaliteten i skola och barnomsorg.
Man pressar ut ansvar på föräldrarna som naturligt borde ligga på förskolan i stället. Det här är en fråga som jag inte kan se att man kan lösa på något annat sätt än att förskolan får de resurser som gör att man kan uppfylla de förväntningar vi har rätt att ha på den, men också att regeringen går från ord till att vara beredd att göra en lagreglering. Att en sådan inte kommer till bottnar naturligtvis i attityd.
Jag tänker på Ove Andersson, en moderat, som ställd inför föräldrarnas protester mot nedläggningen av kommunens enda nattis svarade: Skaffa man sig barn är man förpliktad att ta hand om dem. Barnens omsorg är inte samhällets business. Jag tror att de här värderingarna finns som gör att man inte sätter ned foten och säger: Nej, vi vill ha en annan tingens ordning.
Vi står på barnens sida och på de föräldrars sida som känner en stor trygghet i att ha en kvalitativt god barnomsorg på tider då man behöver arbeta. Det här löser sig inte av sig självt. Hillevi Larsson beskrev väl att det är en problematik som är växande och att det inte går åt rätt håll. Då måste en regering ta sitt ansvar.
Regeringen har tidigare gått fram med snabba lagförslag som har varit ganska ogrundade. Vi har tidigare i dag hört att regeringen tror saker i stället för att visa konsekvensanalyser. Här har vi konsekvensanalyser och fakta. Nu är det bara för regeringen och statsrådet Björklund att gå till handling och skriva hur det ska regleras lagstiftningsmässigt.
Carina Hägg (S):
Regeringen har valt att lägga fokus på vårdnadsbidraget som är en helt annan linje än den arbetslinje som vi förespråkar. Vi ser att det här är ett problem på arbetsplatserna, för de enskilda, för föräldrarna och för barnen. Många runt omkring barnfamiljerna försöker ställa upp och hjälpa till, men i dag bor man inte alldeles nära varandra - om man någonsin har gjort det. Det är ganska orimligt att ha det på det sättet.
Nästan en tredjedel av alla barn i Sverige växer i dag upp med föräldrar som separerat eller aldrig bott ihop. Många tar om möjligt ett gemensamt ansvar, men en majoritet av barnen bor med en ensamstående mamma. Denna grupp har det betydligt tuffare än sammanboende par att få livet att gå ihop och drabbas hårt av begränsningar i förskolans öppettider. Det försvårar ytterst också för den här gruppen småbarnsmammor att komma ut och få en fast förankring på arbetsmarknaden.
Även föräldrar som inte arbetar dagtid är i behov av nya flexibla lösningar. Barnomsorg på kvällar, nätter och helger är en nödvändighet för många familjer. När jag var yngre kunde jag se att barn fick följa med sina föräldrar på nattpassen och sova i något sidorum. Jag trodde att den tiden var förbi. Nu ser jag att det ökar. När man talar med föräldrar i telefon hör man dem ofta säga: Jag har fått ta med mig barnen till arbetet i dag.
Det kan ju vara roligt någon gång, men det är inte den bästa lösningen. Detta är något som regeringen tydligen känner sig nöjd med. År 2007 var endast 2 300 barn inskrivna för tillsyn på obekväm arbetstid. Över hälften av kommunerna saknar helt sådan omsorg. Uppgifter från LO visar att drygt hälften av LO-kvinnorna med barn har oregelbunden arbetstidsförläggning.
Det är ju ofta de som inte så lätt kan flexa ut. Det är inte de som lättast kan ta med sig barnen till arbetet en dag när det kör ihop sig. Det är också en fråga om män och kvinnor och vilken yrkesgrupp man tillhör. Vi behöver en lagstiftning. Det är vad vi har kommit fram till.
Carina Hägg (S):
Biståndsminister Gunilla Carlsson! Jag vill avsluta med att säga att jag tycker att det är väldigt viktigt att vi här i kammaren har kunnat diskutera de här frågorna. Jag tror att vi får anledning att återkomma till Etiopien. Det ska bli intressant att få se den slutliga rapporten från valobservationsmissionen. Jag hoppas att vi då kan stryka våra farhågor att närvaron på något sätt skulle kunna legitimera det som har skett.
Jag kan inte se att valet var ett fritt och rättvist val. Det måste också framkomma i den här rapporten. Jag hoppas det finns en tydlighet där. Den måste också leda till slutsatser. Eftersom de har kunnat skymtas innan den slutligen kommer borde det redan nu finnas tankegångar och förslag på hur vi ska gå vidare när det gäller relationen med Etiopien.
Jag vill att den ska utvecklas på ett positivt sätt, men jag känner stor oro för under vilka förutsättningar vi ska kunna arbeta vidare på så många plan som möjligt med Etiopien i dag. När jag var i Addis Abeba den senaste gången deltog jag i ett möte dit företrädare för oppositionen hade rest från stora delar av landet. Det var människor som jag inte kan namnet på, och jag kan inte alltid säga var de kom ifrån.
Det var alldeles tydligt att de mötte olika former av övergrepp. Man kunde förlora sitt hus. Man kunde förlora sitt jobb. Man kunde drabbas av olika trakasserier. Detta är människor vars namn vi inte känner till. Vi vet att det också finns människor som har försvunnit och aldrig kommer tillbaka. Vi vet inte hur deras öde ändade. Det finns människor som är fängslade.
För dem är Mideksa en symbol i dag. Jag tycker att det är viktigt att på olika sätt lyfta fram henne för hennes egen skull, för hennes familjs skull och därför att hon har gjort och gör en stor insats för etiopierna. Jag tycker att vi har haft en bra diskussion.
Jag tycker att det har kommit fram mycket information, men jag ser inte vilka steg som Gunilla Carlsson och regeringen vill ta ytterligare utifrån de erfarenheter vi har haft under det senaste året och det senaste halvåret efter valet.
Carina Hägg (S):
Jag vill understryka att vi under första åren av mandatperioden har gjort vårt yttersta för att hitta bred samsyn i dessa frågor och underhand påverka, lyfta fram perspektiv och informera om hur man ser på oss i vår omvärld, vilka förväntningar som finns och vad som krävs av oss. Jag får dock konstatera efter denna och tidigare interpellationsdebatt att det finns en politisk skiljelinje.
Justitieminister Beatrice Ask kallade det jag tidigare i dag förde fram för konspirationsteorier, men dessa har bekräftats av henne själv och av Ulrika Karlsson.
Regeringen har inte intresse av att föra fram perspektivet att det finns ett samband mellan prostitution, efterfrågan på kvinnor för att utnyttja dem sexuellt och trafficking, vår tids slavhandel. Vi är ett feministiskt parti. Vi erkänner och ser ojämställdhet och maktstrukturer och att det också visar sig i prostitution och människohandel.
Har man inte det perspektivet ser man inte det och för inte heller en politik för att hantera dessa frågor. Jämställdhet kan inte uppnås så länge män köper, säljer och utnyttjar kvinnor och barn genom att prostituera dem. Det är oerhört viktiga frågor, och jag hade hoppats att vi delade den synen. Det är ingen slump att Göran Lindblad som ordförande för Europarådsdelegationen röstade på ett annat sätt. Han är företrädare för regeringen i dessa sammanhang.
Det är ingen slump att det pågår en intensiv debatt inom den borgerliga gruppen om att riva upp sexköpslagen. Det är ingen slump att företrädare för den borgerliga regeringen bevistar konferenser i Europa och säger: Vi ska riva upp lagen genom att ändra straffsatserna. Vi kan inte ta bort hela lagen, men vi ska göra det på ett annat sätt. När man läser direktiven och ser hur vaga de är känner man såklart en oro.
När man dessutom ser att regeringen skjuter ansvaret för att informera om sexköpslagen från sig själv till Svenska institutet som plockar in folk som har en positiv syn på prostitution blir oron inte mindre. Det är inte fråga om några konspirationsteorier; det är dagens verklighet. Jag beklagar det djupt.
Carina Hägg (S):
Det är bra att vi har den här interpellationsdebatten. Men det är också bra att vi kan komma tillbaka till frågorna. Det känns som att det finns flera trådar som behöver knytas ihop vid ett senare tillfälle. Det vore bra om vi kunde fortsätta att ha en dialog, bolla idéer och ha en mer samlad linje. Det är bra om vi i Sverige är samlade och står starka i de här frågorna nationellt. Vi är då också en starkare röst på de europeiska och internationella nivåerna.
Det finns ungefär tio miljoner romer i Europa eller åtminstone inom EU. Det kan vara fler om räknar Europarådets medlemsländer. Det finns länder där den romska befolkningen uppgår till 5 procent. Vi talar om ganska stora minoriteter på flera håll i Europa. Ändå är politiken på området så outvecklad. Visserligen har kommuner, landsting och myndigheter alla sin del av ansvaret.
Men när det gäller att upprätthålla respekten för mänskliga rättigheter och garantera den är det staten som har ett ansvar. Europarådet är det europeiska organ som utifrån sin stadga för mänskliga rättigheter har ett ansvar för att bevaka och övervaka de frågorna. Därför ska en viss tyngd i arbetet ligga där. Jag skulle önska att Sverige hade en nationell handlingsplan för mänskliga rättigheter. Det var ett tag sedan vi hade det.
Jag utgår från att det finns sådana planer, men Ullenhag hann inte svara på den frågan. Han får gärna återkomma. Varje land bör ha en sådan handlingsplan. Vi behöver förstärka och förändra. Jag menar inte att det arbete som i dag finns i Europarådet och kontakterna inom European Roma and Travelling Forum, som också inkluderar resandefolk, är det optimala.
Att jag tar upp detta är för att det finns möjlighet att utveckla arbetet. Man ska ta vara på det. Annars riskerar arbetet att tunnas ut i de delar som handlar om att ha kontakt med romerna själva. Det är alldeles avgörande om vi ska komma fram i de här frågorna att vi inkluderar romer och resandebefolkningen. Det krävs en viss organisation för det arbetet. Där har vi nationella erfarenheter att ta med oss ut i Europa.
Carina Hägg (S):
Jag tror att vi socialdemokrater och majoriteten delar synen att det är viktigt att vi står upp mot dem som känner utvidgningströtthet, tycker att det räcker och vänder sig in mot EU. Det är viktigt att vi står upp för att vi ska fortsätta processen med att utvidga EU och ser vikten av hur det påverkar de länder som finns utanför. Det borde också gälla Nordafrika.
När jag läser dokument och talar med folk både i Bryssel och här i Stockholm kan jag känna oro för att man egentligen menar att vi ska exkludera de andra länderna utmed den nordafrikanska kusten. Det är Egypten och Tunisien vi egentligen ska samarbeta med, sedan finns de andra också.
Jag känner en mycket stor oro för att vi inte har det perspektivet att vi på olika sätt, beroende på hur utvecklingen går, ska ha ett fördjupat samarbete med länderna generellt. Det måste vara ambitionen, men det måste också understödjas av en politisk vilja och inte bara av ett recenserande. I det perspektivet har jag också med mig Västsahara. Västsahara kan inte exkluderas och hänskjutas till att enbart vara en EU-fråga.
Jag vill fråga vilken syn majoriteten har på de här länderna. Ska vi ha en minimalistisk linje eller ska vi vara öppna för att samverka brett, inklusive med Västsahara?
Carina Hägg (S):
Jag tolkar det så att det finns en öppning för att föra en aktivare politik när det gäller Västsahara. Jag vill också bestämt säga att de folkrättsliga grunderna finns där. Vi ska stödja FN-processen när det gäller Västsahara, men vi stöder kanske den processen effektivast genom att också ha en aktiv och medveten politik från Europas sida.
Jag kan känna en liten vag positionsförändring när det gäller Moderaternas syn på Turkiet. Det finns en ökad tveksamhet. Det ser man i inläggen här, i skriftliga frågor och i olika debatter i olika sammanhang. Jag vill ställa en kontrollfråga. Är det någon förändring på gång i majoritetens syn på Turkiet som ett ansökarland?
Alla vet att det finns mycket kvar för Turkiet att göra för att leva upp till de krav som EU ställer. Jag vill förvissa mig om att det inte finns någon glidning i synen i Turkietpolitiken.
Carina Hägg (S):
Jag vet att en partikamrat till Ismail Kamil, Cecilia Malmström, har varit i en del av de här länderna. Hon var också i Libyen under Gaddafitiden och försökte diskutera och teckna avtal om flyktingsituationen. Nu när jag var i Tunisien senast fanns det missnöje där. Man upplever att EU vill betala för att inte få flyktingar men inte har det breda engagemanget.
Bilden av att vi inget har lärt, att vi vill betala för att det inte ska komma flyktingar hit, att vi inte har ett flyktingperspektiv och att vi inte ens har konventionerna i fokus får inte sprida sig. Jag tycker att det är djupt allvarligt. Det finns intresse av att höra hur Folkpartiet ser på de här frågorna.
Vi har tidigare här i dag diskuterat vikten av en visumförändring som gör att det blir lätt för dem som är boende i till exempel de nordafrikanska länderna att ha ett utbyte och komma till Europa för studier eller kontakter exempelvis med kommunpolitiker och på många olika sätt. Sedan finns det grupper som sitter fast därför att de var på väg någonstans eller kanske var gästarbetare. De var inte medborgare.
Vi har en stor grupp som sitter i Tunisien i dag. Man vet inte vart de ska ta vägen. Hur ser man från majoriteten på hur man ska kunna lösa de här frågorna? Är det kvotflyktingar? Ska de sändas tillbaka till exempelvis Eritrea? Detta är något som vi måste lösa tillsammans.
Många förväntar sig att det kanske inte ska anses vara rimligt att de länder som har fångat upp detta och varit värdländer under en väldigt kaotisk tid ensamma ska kunna hantera denna situation. Där vill jag gärna höra hur Folkpartiet har tänkt. Hur menar man när man pratar om jämställdhet? Jag ser inte att man understöder den med de här instrumenten, tvärtom.
Jämställdheten förpassas oftast till biståndspolitiken. Där minskar de här delarna. Vilken är Folkpartiets politik?
Carina Hägg (S):
Då konstaterar jag att Folkpartiet och jag nog inte riktigt har samma bild av hur läget är. Jag tror inte att det är så förnöjsamt. Jag möter en annan bild. Det är oerhört viktigt att inte bara säga att vi har lärt utan att Europa verkligen har lärt, gör på ett annat sätt i dag och inte har dubbla standarder. Vi får väl återkomma och följa upp det. Jämställdhet är en fråga som jag är medveten om att Folkpartiet lyfter upp.
Men när jag tittar på den konkreta politiken sedan man gick ut på Tahrirtorget och från att man började i Tunisien måste jag säga att vi också måste se till kvinnornas situation. Kvinnorna var inte bara delaktiga. De var ibland de första. I Libyen var kvinnorna de första ute på gatorna. Men det är inte de första som får stöd och uppmärksamhet.
Än i dag har man inte sagt att man ska ge stöd och se hur man kan hjälpa de kvinnor som har varit utsatta för sexuellt våld och övergrepp som en del av det som ICC har pekat på kan vara krigsbrott. Det finns många sådana punkter. Vi behöver stödja kvinnors möjligheter att fritt organisera sig och bygga upp organisationer för att vara delaktiga. Det är viktigt hur vi komponerar våra delegationer och på vilket sätt vi bjuder in människor.
Det finns otroligt mycket att göra. Vi har inte utsett en ambassadör för 1325. Det är ett gammalt löfte från regeringen. Den är fortfarande inte tillsatt. Vi vet inte hur det går med en ny handlingsplan. På punkt efter punkt kan vi se att det verbala inte följs upp med de basala åtgärderna. Titta på SRHR-frågorna, där vi har byggt upp en kompetens!
Trots det verbala stödet faller stödet över tiden. Det krävs att man också gör insatser. Jag har förväntningar på att Folkpartiet skulle kunna vara en motkraft till den moderata politiken, men dess värre har jag inte sett det, inte heller i talarstolen i dag.
Carina Hägg (S):
Jag hoppas att den ovana som har spridit sig att försöka skriva om historien inte sprider sig till Centerpartiet. Jag noterade att beskrivningarna inte stämde. Jag vill påminna om att så sent som tisdagen och onsdagen före den fredliga revolutionen i Egypten var den svenska regeringen tillsammans med europeiska regeringar beredda att sända Catherine Ashton till Kairo.
På fredagen skulle hon ha stått och skakat hand med Mubarak. Det var den politiska meningen. Det var inte Europas regeringar som ändrade på förhållningssättet. Det var demonstranterna på Tahrirtorget som gjorde det. Gång efter gång har Europa tagit fel initiativ och gjort fel ställningstagande och begått vad jag sammantaget vill kalla historiska misstag. Det måste vi lära oss av. Det måste regeringen ta ansvar för. Det inkluderar även regeringspartierna.
Jag har en annan mer konkret fråga. Jag tog för ett bra tag sedan upp en fråga utifrån lärdomarna i Iran och situationen för oppositionen där när det gäller telekommunikation. Något initiativ skulle vi kunna ta från svensk sida. Det vore rimligt att Sveriges handelsminister inte bara främjade svenska företag i olika länder inklusive i diktaturer utan också tog ett initiativ. Hur ska vi använda telekommunikationen?
Finns det möjligheter till frivillig överenskommelse som vi har talat om på mineralsidan och som vi har sett när det gäller diamantsidan? Kan vi överföra det tänket? Å ena sidan säger vi att det är jättebra att oppositionen använder sig av telekommunikation och att vi ska stödja och driva på att den ska kunna använda sig av den. Man ska kunna använda Twitter och Facebook. Å andra sidan tar vi inget initiativ för att göra den vägen så säker som möjligt.
Vi kan driva in människor i det så att de försätts i en farlig situation, något som vi har debatterat tidigare här i kammaren. De blir fängslade, förföljda och torterade. Det måste finnas en helhetssyn på detta. Här har regeringen vägrat att ta upp de frågorna. Har Fredrick Federley en annan åsikt?
Carina Hägg (S):
Den första delen gällde synpunkter som vi framförde i ett tidigt skede, och det var ett av skälen till att jag som representant för Socialdemokraterna åkte till Egypten. Jag åkte dit för att visa att vi hade en annan ståndpunkt. Vi stödde demonstranterna. Vi stöder fredliga krav på demokratiutveckling och respekt för mänskliga rättigheter. Tar vi detta ansvar och stöder dem ökar vi också möjligheterna för att dessa krafter, när det sker en omvälvning eller en revolution, får utrymme.
Att stå passiv betyder också att man ger större utrymme för de krafter som kanske har en annan agenda och som inte riktigt har formulerat sig i dessa frågor. Det handlar alltså inte om att inte ta ställning. Det handlar om att ta ställning. Där menar jag att regeringen har sviktat. När jag talar om det som jag har kallat rättvis kommunikation har jag inte talat om att Sveriges regering ska gå in och reglera eller att vi kanske ska tala om förbud i första hand. Jag menar att man måste ha en helhetssyn på vad man gör.
Vi kan inte driva en politik som medvetet försätter människor i fara utan att de själva är medvetna om det. Man kan mycket väl inventera företag i denna sektor, föra en diskussion och driva på. Kan man göra en sektorsöverenskommelse? Hur kan man jobba tillsammans? Hur kan man skapa en rättvis kommunikation?
Man behöver alltså inte spetsa till det utan dra lärdom av det som vi har sett och förklara för kommunikationssektorn att det långsiktigt faktiskt också ligger i deras intresse att ha förtroende i dessa frågor.
Sedan vet vi att det är av stort värde för oss personligen som är engagerade i olika samhällsrörelser och politiska partier, men också för näringslivet, att i denna värld kunna använda mobiltelefoner och internet. Det är en tillgång, men vi måste våga se att det kan finnas problem och också våga ta initiativ och inte skjuta allt som inte är strikta handelsfrågor åt sidan.
Carina Hägg (S):
Jag hoppas att Carl Bildt som utrikesminister uppskattar att han får Folkpartiets stöd. Jag tycker ändå, även om han har en majoritet av Alliansen bakom sig, att det är anmärkningsvärt att Sverige inte är tydligt i sin syn på demokrati och universella värden, det som EU bygger på, något som vi ofta uttalar här. Det är självklart att det ska upprepas i varje situation. Det finns inga undantag.
Det finns inte länder som inte förtjänar demokrati, där befolkningen inte har rätt att förvänta sig stöd för krav på mänskliga rättigheter, slut på korruption och att kunna rösta i fria val. Det är en lång process att gå från en diktatur till en full demokrati. Men vi ska finnas med i den processen. Vad innebär det om vi inte är det, om vi inte uttalar vår mening, om vi inte uttalar stöd, om vi inte försöker bygga upp och stödja demokratiska organisationer?
Jag hade under min tid som politiker inga kontakter med Egypten. Vi i Socialdemokraterna hade inga kontakter med dem som kallade sig våra partivänner, för de delade inte våra värderingar. De hade sedan lång tid tillbaka lämnat den sfären. Men i dag har vi stött och varit med och byggt upp ett nytt parti som jag hoppas kan bli ett ännu starkare parti. Vi jobbar praktiskt, konkret inom vårt parti i nätverk.
Men det är också viktigt att vi här i riksdagen använder vårt mandat, att vi driver på vår egen regering, att vi driver på EU att ha en mening. Trots att människor åter har fyllt Tahrirtorget har inte EU uttalat en mening, men man är beredd att stödja Mursi med stora belopp ekonomiskt. Det borde hänga ihop, men det gör det inte för Sveriges regering.
Då riskerar man att göra samma misstag igen. Man köper sig säkerhet, men man överger människornas krav på demokrati. Det politiska spektrumet är naturligtvis mycket brett och stort i Egypten, och det har jag all respekt för.