Rossana Dinamarca (V):
I synen på kulturen står ideologierna emot varandra. I den nyliberala ideologin är kulturen en vara som man vill ska lyda under marknadens villkor. Sedan finns Sverigedemokraterna som vill använda kulturen för att forma oss till nationalister - eller ja, oss och oss förresten. Hur som helst!
Den röda tråden i Sverigedemokraternas kulturpolitik handlar om seder och bruk, traditioner, natur, mat och vanor. De vill inrätta Sverigecenter som ska implementera kärnvärden "med djup historisk förankring" som präglat det svenska samhället. En vild gissning är att de inte tänker på fackföreningsrörelsen, kvinnorörelsen eller folkbildningens rötter.
Pengarna ska bland annat tas från samtidskonst, internationella kulturutbyten, folkbildningen, i synnerhet från - något ironiskt - den specifika satsningen på aktiviteter som svenskundervisning och hjälp för nyanlända att komma in i samhället.
Allt stöd som delas ut med grund i kön eller etnicitet, till exempel till unga i förorten, invandrarföreningar och kvinnoorganisationer, ska givetvis strykas helt. Världskulturmuseerna ska på sikt gå samma öde till mötes. Moderna museet ska få mindre pengar och Skansen mer. Så fortsätter det. Opera borde översättas till svenska.
Filmer som möjliggör en stark nationell sammanhållning bör premieras. Det är lätt att raljera över de här förslagen, men det vore bra att friska upp minnet från historielektionerna för att förstå att detta inte är skojigt.
Kulturen är och måste vara en obunden kraft i samhället, en förändrande kraft som bidrar till människors medvetande om sig själva och samhället. Politiken ska ge förutsättningarna för en levande kultur för alla, men hålla en armlängds avstånd från dess innehåll. Kulturen är en avgörande del av demokratin, och den konstnärliga friheten är absolut.
Herr talman! När Vänsterpartiet för några år sedan presenterade våra prioriterade kulturfrågor handlade det om att återinföra fritt inträde på museer och verka för att 1 procent av statsbudgeten ska gå till kultur. Vi ville på sikt ta bort taxan på kulturskolan och börja med att sätta ett tak för kostnaden. Vi ville även förbättra villkoren för konstnärer och andra kulturskapare.
Vi ville öka stödet till samlingslokalerna med 45 miljoner kronor. Tillsammans med regeringen har vi kunnat leverera fritt inträde på statliga museer och en satsning för att sänka avgifterna för kulturskolan. Vi närmar oss procentmålet, och nu levereras också satsningen på samlingslokalerna med 30 miljoner kronor. En grundförutsättning för att kulturen ska utvecklas är att det finns bra rum för alla möjliga aktiviteter.
Det kan handla om replokaler, mötesplatser, skapande verkstad, teaterscener och mycket annat. Det behövs lokaler både för arrangemang och för eget, fritt skapande. Inte minst måste barns och ungdomars tillgång till bra lokaler främjas. Det är en klassfråga att erbjuda kulturupplevelser som inte kostar och som kan upplevas på nära håll.
Därför måste vi satsa på sådana miljöer i storstäder, i förorter och på mindre orter på landsbygden. Det handlar om platser med utrymme för eget skapande, social gemenskap och gästspel av professionellt framförda kulturaktiviteter. Herr talman! Jag vill också ta det här tillfället i akt och blicka lite framåt. "Genom ett brett utbud för barn och unga skapas mer kultur till fler.
Även återväxten av konstnärligt verksamma gynnas." Detta är meningar som står i kulturbudgeten, och jag kan inte annat än instämma. Återväxten är viktig, men minst lika viktigt är att det finns förutsättningar för de barn och unga vi lockar in på det konstnärliga området att också kunna leva på sin konst.
Lika viktigt som det är att öppna kulturskolan, museer med mera är det att genom våra satsningar visa att konst också är ett yrkesområde. Det är viktigt att professionellt verksamma kulturskapare både får en rimlig lön och har samma sociala förmåner som andra yrkesarbetande människor i samhället.
Trots att konstnärers förutsättningar skiljer sig kraftigt från den egna företagarens eller den fast avlönade arbetarens förutsättningar antas konstnären fungera i ett system som är anpassat efter den fasta månadslönen eller småföretagens struktur. Detta leder ofta till att konstnärerna hamnar utanför de vanliga försäkringssystemen med rätt till a-kassa, pension eller sjukförsäkring.
En modell för att komma runt dessa problem och som har förbättrat frilansarnas möjligheter till försörjning och kompetensutveckling mellan uppdragen är den tredje anställningsformen - scenkonstallianserna. Frilansande skådespelare, dansare och musiker kan där ha en grundanställning, och när de får annat uppdrag tar de tjänstledigt från alliansen.
Dessa allianser erbjuder vidareutbildning och hjälp med förmedling av uppdrag, både till dem som är anställda och till dem som inte har haft möjlighet att anställas. Därigenom får konstnärerna en relativ trygghet, samtidigt som de kan utvecklas konstnärligt och bidra till ett rikare kulturliv för alla. År 2015 hade allianserna ungefär 300 anställda.
Vi i Vänsterpartiet vill att det skapas en fjärde konstnärsallians för bild- och formkonstnärer. Bildkonstnärerna är den grupp kulturskapare som har de sämsta ekonomiska villkoren av alla. Därför bör bland annat denna tredje anställningsform skapas samtidigt som anslaget till allianserna stärks. Det är något vi kommer att ta med oss i kommande förhandlingar inför nästa kulturbudget.