Ali Esbati (V):
Ibland känns det lite märkligt och ganska frustrerande med betänkandedebatter här i riksdagens kammare. De samhällsproblem vi berör kan vara väldigt djupgående och omfattande utan att man helt kan utläsa det av de yrkanden och yttranden som passerar förbi. Betänkande AU5 Arbetsmarknadspolitik är i viss mån av den karaktären.
Vi behandlar bland annat en del förslag om Arbetsförmedlingens organisation och verksamhet. Enligt min mening fångar den formella hanteringen inte riktigt vidden av problemställningen, för det vi kallar Arbetsförmedlingens organisation och verksamhet rör egentligen en del kärnfrågor om vårt samhälle: Hur ser vi på arbetets roll och arbetsmarknadens organisation?
Hur ser vi fundamentalt på människor som inte har ett arbete för stunden? Vad är det för funktion som staten, genom riksdag och regering, egentligen vill att en samhällsinstitution som Arbetsförmedlingen ska ha? Under åtta år med högerregering gav hanteringen av arbetsmarknadspolitiken och Arbetsförmedlingen en del tydliga de-facto-svar på de här frågeställningarna, utan att de politiskt ansvariga särskilt ofta uttryckligen ville formulera dessa svar.
Det var närmast ett monomant upprepande av floskler som gällde, och det är bara att konstatera att detta fortsätter. Vad är det då för idéer som faktiskt har varit drivande i styrningen av Arbetsförmedlingen och utformningen av arbetsmarknadspolitiken?
Jo, det har varit en ideologisk förståelse av arbetslösheten, inte som ett samhällsekonomiskt problem och misslyckande utan närmast som en individuell egenskap, en sorts defekt hos den arbetslöse.
I den mån samhällsekonomins organisering har setts som ett problem har det, i enlighet med den allra mest dogmatiska och verklighetsfrånvända ekonomiska teorin, handlat om att det är alltför höga anspråk på löner och villkor som bakbinder den osynliga marknadshand som ska föra samman utbud och efterfrågan.
Om man ser det så blir statens uppgift att genom sina myndigheter pressa och disciplinera individen in i detta system och liksom befria marknaden från besvärliga krav från misslyckade människor. Det är ett synsätt som förenar ärkekonservativ moralism med nyliberal marknadsfundamentalism.
Det är just denna ödesdigra korsbefruktning som har burit fram den borgerliga tolkningen av begreppet arbetslinje, som har fungerat som en ideologisk överdogm för alliansregeringens förslag, utspel och talepunkter och som alldeles uppenbart bara hänger kvar i den retorik som vi måste uthärda från det hållet, också i dag. Vad har då denna reaktionära enögdhet lett till i verkligheten?
För Arbetsförmedlingens del vore det missvisande att säga annat än att det har varit katastrofalt. Att Arbetsförmedlingen i dag är den statliga myndighet som antagligen åtnjuter allra lägst förtroende bland arbetsgivare, arbetssökande och allmänheten i stort är bara en indikation på lägets allvar. Det här bör ju inte komma som någon överraskning, såvida man inte har haft kraftfulla ideologiska skygglappar.
Det är klart att när Arbetsförmedlingen, denna stora och viktiga samhällsinstitution, dresseras till att verkställa en perverterad förståelse av arbetslinjen och när kontroll, bestraffning och disciplinering blir både medel och mål händer det dåliga saker. Det blir svårare att upprätthålla och upprätta en nödvändigt respektfull relation mellan den arbetssökande och den arbetsförmedlare som borde representera samhällets stöd.
Det gör att handledning och faktiskt förmedlingsarbete får stryka på foten. Detta grundläggande, att arbetsförmedlaren skaffar sig konkret överblick över arbetsmarknaden lokalt och över de arbetssökande med alla deras olikheter, hinns inte med. Det är ett ansvar som faller tungt på den borgerliga regeringen och därmed också på dem som vill fortsätta i samma spår och som i någon grad också har lyckats förlänga det spåret genom att rösta ned den rödgröna höstbudgeten.
Det här är för övrigt ett problem som har lyfts fram en massa gånger under de här åren, inte bara av oss som har utgjort politisk opposition utan också av dem som har suttit med själva jobbet. Det har varit en väldigt stark kritik från de fackliga organisationerna. Fackförbundet ST vittnade om en stelbent byråkrati, ett alltmer komplicerat regelverk och allt krångligare administration.
Akademikerförbundet SSR konstaterade att Arbetsförmedlingens uppdrag har blivit inte mindre än omöjligt. Vi har också sett hur sjukskrivningarna har ökat bland Arbetsförmedlingens personal.
Det hade tveklöst varit ännu mer av öppen kritik från de anställda om inte den dåvarande generaldirektören, som statsminister Reinfeldt triumfatoriskt förevisade för sina partivänner med hjälp av fräsiga Powerpointbilder, hade gjort sig känd för att skapa ett tillknäppt internt klimat för kritik. Herr talman!
Den ideologiska enögdheten i styrningen av Arbetsförmedlingen har också haft en tragisk påverkan på arbetsmarknadspolitikens utformning i övrigt. Den svenska arbetsmarknadspolitiken har tidigare på många sätt varit världsledande, något som man i andra länder har sett upp till. Men sedan 90-talskrisen har mycket gått åt fel håll, och under de senaste åtta åren med högerstyre har delar av arbetsmarknadspolitiken misshandlats till oigenkännlighet.
Till exempel pumpades de så kallade garantiprogrammen upp och började dominera helt, och vi har hela fas 3-fiaskot, samtidigt som utbudet av yrkesinriktade utbildningar minskade som andel av Arbetsförmedlingens portfölj av åtgärder. Minst lika illa är det skandalösa slöseriet med skattepengar som har byggts in i till exempel systemet med etableringslotsar.
Det är uppenbart att det var viktigare för borgerligheten att rigga ett system som lät privata bolag sänka sina sugrör ned i våra offentliga kassor än att garantera ändamålsenliga arbetsmarknadspolitiska åtgärder. I det sammanhanget får vi inte heller glömma att det fiaskot är strukturellt.
Precis som med bland annat utbyggnaden av systemet med jobbcoacher har detta varit en del av det stora borgerliga privatiseringsprojektet, och då har man blundat för varningstecken om allt från oseriösa till direkt kriminella inslag. Det vore orimligt att tro att Arbetsförmedlingens stopp för just lotskontrakten har löst alla problem.
Det är tyvärr uppenbart att det finns mycket annat runt upphandlade tjänster och utbetalda anställningsstöd av olika slag som man behöver ordna upp i. Därför är det glädjande att den nuvarande regeringen har aviserat en del sådana åtgärder, både genom justitieministern tidigare och i dag genom besked om uppdrag till Statskontoret.
Men det är väldigt mycket arbete som återstår, och är det något som erfarenheterna från de här åren bör ha lärt oss är det att man visserligen kan göra en del akututryckningar mot oseriös eller kriminell hantering men att det finns stora systemproblem som inte kan få sin lösning på det sättet. Det är systemproblem som vi har talat om tidigare i dag, vilken samhällelig uppgift som Arbetsförmedlingen ska ha och vilka intressen och incitament som man bygger in i Arbetsförmedlingens arbete.
Herr talman! Blir då allt tipptopp med en ny regering? Det skulle vara oseriöst och ohederligt av mig att påstå att jag tror det. Det krävs en större tydlighet i viljeinriktningen än vad regeringen hittills har visat - det kan säkert bli bättre. Det behövs helt enkelt att man gör upp ideologiskt med det borgerliga arvet, och sådant tar tid. Sådant tar tid också på annat sätt. Det förändringsarbete som Arbetsförmedlingen själv har startat pekar i rätt riktning på flera sätt.
Men man måste vara medveten om att Arbetsförmedlingen är en myndighet i kris och har lång väg att gå. En del saker går inte heller att ändra på genom Arbetsförmedlingen. En del av problemen handlar helt enkelt om att arbetslösheten är för hög, och det kan man i grunden inte lösa genom arbetsmarknadspolitik, utan det måste ske genom en djärvare investeringspolitik för fler jobb.
Men till och med starten av detta röstade som bekant Sverigedemokraterna och de borgerliga partierna ned. Herr talman! Det står i betänkandet: "Utskottet" - som alltså delar vissa av de bedömningar som görs i motionen från Socialdemokraterna och Vänsterpartiet - "välkomnar en behövlig reformering av Arbetsförmedlingens verksamhet." Det är bra. Men detta är en alltför viktig fråga för att vi i Vänsterpartiet ska slå oss till ro med det.
Vi skulle vilja ha tydligare signaler från denna kammare om en arbetsförmedling som präglas mindre av byråkrati, detaljreglering och kontroller av de arbetssökande och mer av frihet för arbetsförmedlare att göra det som bör vara deras jobb, att ägna tid åt att få överblick över och odla kontakter bland aktuella arbetsgivare och hitta rätt verktyg för varje arbetssökande. Därför vill jag yrka bifall till Vänsterpartiets reservation 3. Men jag vill ta upp ytterligare en annan sak i mitt anförande.
Det handlar om arbetsmarknaden för personer med funktionsnedsättning. Det är verkligen hög tid att öka aktiviteten och gå från ord till handling när det gäller ett tillgängligt arbetsliv. Det handlar i grund och botten om mänskliga rättigheter.
Det handlar också om att de angelägna samhälleliga målen om lägre arbetslöshet och högre sysselsättningsgrad knappast kan nås utan att arbetsmarknaden anpassas till de funktionsvariationer som existerar i arbetskraften, alltså helt enkelt bland samhällsmedborgarna. Den så kallade Funkautredningen, som överlämnade sitt betänkande till regeringen redan i maj 2012, kom med en rad förslag, som vi i likhet med stora delar av remissinstanserna tycker är viktiga och bra.
Det handlar inte minst om en höjning av lönebidragstaket. I december 2013 underströk riksdagen, efter en motion från Vänsterpartiet, vikten av de här förslagen genom ett tillkännagivande till den dåvarande regeringen. Dåvarande regering gjorde ingenting. Den nuvarande regeringen sa i budgetpropositionen för 2015, som var förhandlad i samarbete med Vänsterpartiet, att den skulle se över förutsättningarna för att förstärka möjligheterna till arbete och sysselsättning utifrån bl.a. FunkA-utredningens förslag.
Den blev som bekant nedröstad av Sverigedemokraterna och de borgerliga partierna. Vi har från Vänsterpartiet motionerat om de här frågorna. Vi skriver nu i ett särskilt yttrande att vi förutsätter att regeringen senast i budgetpropositionen 2016 återkommer med relevanta förslag till riksdagen. Det är något som vi kommer att bevaka och återkomma till.