KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karin Enström (M):
Kraven för att arbeta inom räddningstjänsten ska vara adekvata. De ska motsvara de krav som verksamheten ställer. Det är krav på alltifrån fysisk styrka till teoretiska förkunskaper, till ledarskap och till förmåga att kunna kommunicera. Det som jag har försökt förklara här under dagen är vad den moderna räddningstjänsten ställer för krav.
De ska självklart vara adekvata. Sverige har haft kvinnor som brandmän i snart 15 år. De utgör fortfarande en väldigt låg andel. Tittar man på andra länder och de internationella erfarenheter som finns av mer könsmässigt blandade räddningstjänster ser man att det är positivt. Det visar sig att när man kommer upp till en andel av 10-15 procent kvinnor i räddningstjänsten försvinner delar av den diskussion som vi för i dag.
Det blir helt enkelt självklart även med kvinnliga brandmän. Arbetsmiljön blir bättre. Inget tyder på att verksamheten försämras. Fru talman! Det är naivt att tro att det bland räddningstjänstens personal bara finns en enda kritisk förmåga som avgör om man lyckas skydda eller rädda liv. Det skulle vara den fysiska styrkan.
Jag är förvissad om att ökad jämställdhet och mångfald inom räddningstjänsten ger oss en effektivare verksamhet som stärker säkerheten och tryggheten i samhället. Det här är rätt väg att gå för att möta behoven i dag och i framtiden.
Karin Enström (M):
Anna-Lena Sörenson har frågat mig avseende min hållning kring vilka försvarsförmågor Sverige ska bidra med och vilka områden jag anser vara lämpliga för samordning och gemensam försvarsindustriell upphandling. Bakgrunden är att Europeiska rådet i december 2013 kommer att behandla frågor om försvar och säkerhet. Sveriges säkerhet byggs solidariskt tillsammans med andra länder med gemensamma demokratiska värderingar.
Samarbetet inom EU intar en särställning i svensk utrikes- och säkerhetspolitik. Den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken kräver bland annat en relevant och trovärdig militär förmåga. Det är därför viktigt att Europas länder samarbetar för att bevara och utveckla sådana förmågor. Ett sätt att möta de utmaningar som Anna-Lena Sörenson pekar på är genom så kallad pooling and sharing av militära förmågor och resurser.
Det är av central betydelse att sådana överväganden integreras som en naturlig del i nationella planerings- och beslutsprocesser. Mot denna bakgrund har regeringen uppmärksammat försvarsmyndigheterna på behovet av att utveckla sådana metoder och processer. Regeringen har beslutat om att ge Försvarsmakten inriktningen att alltid överväga och utreda fördjupat internationellt samarbete i de fall där så bedöms relevant.
Internationell samverkan är redan i dag ett naturligt inslag på försvarsområdet, och Sverige använder sig av fördjupade samarbeten för att utveckla försvarsförmågor. Ett exempel är förmåga till strategisk lufttransport som tillhandahålls genom vårt deltagande i SAC , det vill säga de C-17-plan som är baserade i Ungern.
Ett annat exempel är den gränsöverskridande tränings- och övningsverksamhet som genomförs mellan de nordiska länderna, Cross-Border Training . Herr talman! För Sverige är det viktigt att det internationella samarbetet är pragmatiskt och kostnadseffektivt. Detta gäller oavsett i vilken kontext det bedrivs. Det nordiska samarbetet uppfyller ofta just dessa kriterier och är då ett första val för Sverige.
Regeringen beskriver i en skrivelse till riksdagen avseende nordiskt utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiskt samarbete inklusive krisberedskap sin syn på utvecklingsmöjligheter för nordiska samarbeten inom försvarsområdet.
I skrivelsen konstaterar regeringen bland annat att det inte finns några principiella begränsningar för det nordiska samarbetet så länge den nationella beslutanderätten avseende den operativa förmågan för försvaret av Sverige består. Internationellt samarbete ska alltid övervägas och bland annat baseras på nationella operativa behov. Ställningstaganden måste fattas från fall till fall.
Genom samverkan finns möjligheter till ökad säkerhet och försvarsförmåga, ökad uthållighet och minskade kostnader.
Karin Enström (M):
Innan jag går vidare med det ska jag ge en bakgrund till den diskussion som förbereds inför att stats- och regeringscheferna i december i år ska diskutera försvars- och säkerhetspolitiska frågor. Det är första gången sedan 2008 som stats- och regeringscheferna ska göra detta, och det är indelat i tre delar.
Den första delen handlar om att öka synligheten och effektiviteten i den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken. Den andra delen handlar om just det som Anna-Lena Sörenson tar upp, nämligen hur man ska förbättra den sammanlagda försvarsförmågan hos Europas länder. Den tredje delen handlar om försvarsindustri- och marknadsfrågor.
Alla dessa tre delar hör ihop, herr talman, Det är också i ljuset av detta som jag uppfattar att vi håller denna debatt. I tider av ekonomisk knapphet har många länder varit tvungna att dra ned.
Tack vare att vi har goda statsfinanser i Sverige har vi inte drabbats av detta, utan vi har kunnat förstärka vår försvarsbudget i år med 300 miljoner kronor. Men vi och övriga europeiska länder står inför liknande utmaningar.
För att kunna fullfölja målen och ambitionen att ha en gemensam säkerhets- och försvarspolitik och kunna agera globalt med kraft i de kriser och krishanteringsuppgifter som kan komma måste vi därför se vad vi kan samverka kring. Jag vill dock understryka att det inte handlar om att bygga en europeisk armé eller att skapa den typen av förmågor. Den diskussionen förs inte, enligt min uppfattning.
Snarare handlar det om hur vi på bästa sätt kan utnyttja de resurser vi har gemensamt. Hur kan vi samarbeta på materielområdet och när det gäller annan typ av förmågeutveckling för att bättre använda de europeiska skattebetalarnas pengar?
Samarbetet inom materielområdet är viktigt för att Sverige och övriga länder ska kunna skapa moderna försvar som kan verka tillsammans med andra om så krävs. Här är interoperabel materiel, det vill säga materiel som fungerar tillsammans med andra länders materiel, en förutsättning för att vi ska kunna lösa vår uppgift genom vårt eget försvar.
Då behöver vi samarbeta när det gäller både materiel och annat, som utbildning, övningar, gemensamt underhåll och gemensamt vidmakthållande. Att i förväg peka ut exakt vilka områden som kan bli konkreta projekt vore olyckligt.
Jag återkommer gärna i nästa inlägg till hur man kan resonera vidare om vilka områden som lämpar sig extra bra.
Karin Enström (M):
Förutsättningarna för den svenska försvarsindustrin har förändrats i takt med den säkerhetspolitiska utvecklingen. I dag är den svenskbaserade försvarsindustrin internationaliserad genom internationellt ägande eller internationella samarbeten. Export är en förutsättning för försvarsindustrin lika mycket som för annan svensk industri.
Jag vill självklart också betona vikten av och den nytta vi har av att ha en stark försvarsindustri i Sverige. Den är också mycket konkurrenskraftig. De protektionistiska strömningar som nu har tornat upp sig inom Europeiska unionen i spåren av finanskrisen och eurokrisen är negativa för svensk exportindustri i allmänhet.
Det gäller också för försvarsindustrin. I dag finns ett regelverk inom EU som ska öka transparensen inom den europeiska försvarsindustrimarknaden och minimera inslagen av nationell protektionism. Detta följer vi noga, precis som Anna-Lena Sörenson sade, och vi har också drivit på.
Vår utgångspunkt är ju att en öppnare och mer transparent marknad, med lika, rättvisa och sunda konkurrensvillkor, är helt i linje med vår försvarspolitiska inriktning och att det på sikt gynnar både Sverige och Europa som helhet.
Det pågår ett arbete inför Europeiska rådet där kommissionen i sin Defense Task Force tittar just på det Anna-Lena Sörenson nämner, centers of excellence.
Det finns en mängd förslag på det området, och där har Sverige och jag - senast på försvarsministermötet i tisdags - varit mycket tydliga med att vi inte ser det som en bra lösning, utan det ska vara marknadsdrivet. Det är också så - det vill jag återkomma till - att industridelarna i detta är viktiga.
Det är naturligtvis viktigt att Europa har en bra försvarsindustri, men inte på bekostnad av att man sluter sig och att man vidtar skyddsåtgärder, för det kommer vi alla att förlora på i längden. Jag vill ändå gå in på vad man kan göra för övrigt. Johan Johansson nämner det som kallas user group.
Det är ett bra samarbete, ett bra sätt att arbeta kring det Anna-Lena Sörenson nämner, nämligen hur man kan samarbeta och tjäna på det samarbetet utan att avhända sig delar, att samarbeta effektivare kring reservdelsförsörjning, underhåll och drift av olika system.
I botten på detta ligger, som jag sade också i interpellationssvaret, att vi inte ser några hinder att samarbeta på många olika områden, så länge vi har kvar vår nationella beslutandeprocess över operativa förmågor.
Det kan på ett ordnat sätt lösas i avtal, till exempel de avtal som vi har inom ramen för SAC-samarbetet och även i andra samarbeten. Om man redan i avtalet beskriver hur olika behov ska prioriteras och hur man kan ta hänsyn till de nationella behoven tror jag verkligen att vi har en väg framåt. Vi är bara i början på detta.
Men det måste självklart bedömas från fall till fall, och det ska alltid finnas avtal i grunden för den här typen av samarbeten.
Karin Enström (M):
Min utgångspunkt är att värna vårt försvars förmåga och skattebetalarnas pengar. Sverige ska ha ett modernt försvar med tillgängliga förband och modern och ändamålsenlig materiel. Vi har också EU:s regelverk och det svenska regelverket att följa. Vi ska inte slarva med skattebetalarnas pengar, och vi ska inte heller hantera materielfrågor som regionalpolitiska ärenden.
Samarbetet inom materielområdet är viktigt för att kunna skapa det moderna försvaret, som kan verka tillsammans med andra. Det är grunden i alla de samarbeten som vi har. I diskussionen inför att stats- och regeringscheferna ska träffas i december är försvarsindustrin en del.
Kommissionen har fått i uppgift att lämna en rapport inför den diskussionen. Ett brev som jag har skickat till kommissionärerna innehåller de ståndpunkter som väl ryms inom den övergripande svenska handlingslinjen, att kommissionens arbete ska bygga på principer om öppenhet, transparens och bättre konkurrens.
En av huvudpunkterna i det kommissionen nu gör är att implementera det direktiv som Anna-Lena Sörenson nämner i sitt anförande. Där finns möjligheten att göra undantag. Det är väl definierat, när det föreligger väsentliga säkerhetsintressen.
Det är upp till nationerna att göra den definitionen, och det måste avgöras från fall till fall. Det är viktigt att säga att vi för Sveriges del ser detta som en helhet. Vi ska för vår egen förmågas skull driva på för att ha den fria, öppna konkurrensen och samtidigt självklart ha respekt för de nationella undantag som finns. Där råder det inte någon skillnad.
Karin Enström (M):
Som jag redogjorde för i mitt interpellationssvar handlar interpellationen inte om signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet. Det här systemet är någonting annat. Det handlar nämligen om att stärka vår informationsverksamhet. Införandet av ett sådant system innebär inte på något sätt att det sker en ändamålsglidning när det gäller vilka förhållanden signalspaning kan riktas mot.
Där håller jag inte alls med Maria Ferm. Hela syftet med systemet är att stärka vår informationssäkerhet och därmed skydda samhällsviktig verksamhet och infrastruktur. Bakgrunden till att det här har prövats - det är fortfarande en pilotverksamhet - är att de avancerade it-angreppen blir allt vanligare.
De riktar sig mot kommersiella intressen men också mot rent samhällsviktig verksamhet. Mot bakgrund av denna utveckling gav regeringen FRA två olika uppdrag, ett under 2010 och ett under 2011. De handlade om hur informationssäkerheten i samhällsviktig verksamhet skulle kunna stärkas genom TDV. Uppdragen har redovisats i två omgångar.
Den första redovisningen, i mars 2011, handlade om hur detta skulle kunna fungera rent tekniskt, och vid den andra redovisningen, i april 2012, belystes ytterligare aspekter av systemet.
Vid redovisningarna föreslog FRA att uppgiften att ta fram och placera ut varningssystemet inledningsvis skulle genomföras i begränsad skala och att rutiner, teknikstöd och samarbetsformer skulle utvecklas efter hand.
I budgetpropositionen för 2013 beskrev och framhöll regeringen att utifrån detta finns det behov av att rutiner, teknikstöd och samverkansformer vidareutvecklas och att förebyggande arbete i kombination med andra skyddsåtgärder, såsom TDV, ökar möjligheterna till skydd.
Regeringen anförde också att TDV bör genomföras successivt inom ramen för FRA:s verksamhet i syfte att stärka skyddet för samhällsviktig verksamhet. Vi ska dock komma ihåg att ett fullständigt skydd mot it-angrepp troligtvis aldrig kommer att kunna uppnås, men förebyggande arbete i kombination med andra skyddsåtgärder, såsom ett sådant här varningssystem, ökar möjligheterna.
Ändå måste man ha en grund av god informationssäkerhet i sitt arbete. Sedan kan TVD läggas ovanpå detta. Redan i dag hjälper FRA:s informationssäkerhetsavdelning andra myndigheter att analysera deras nätverk och datasystem. Det här skulle kunna göra att man blir ännu bättre på att reagera på intrången, vilket är syftet med hela systemet.
Här har regeringen och staten en viktig uppgift att stödja myndigheters verksamhet. Om vi inte gör någonting finns risken att medborgare drabbas av att denna samhällsviktiga verksamhet inte kan fungera. Jag ser alltså inte någon risk för ändamålsglidning, och jag ser fram emot att få utveckla detta i nästa inlägg.
Karin Enström (M):
Vad är TDV och vad innebär det? Det är det man måste veta innan man ska gå in på vilken typ av lagar som ska reglera detta. Självklart ska det finnas ett stöd i lag för allting som görs.
Hela den FRA-debatt som vi hade handlade just om en avvägning mellan behovet av att kunna bedriva försvarsunderrättelseverksamhet och det viktiga i att ha så liten inskränkning i den personliga integriteten som möjligt. Vi fick en lagstiftning på plats, och vi har kontroller och kontrollmyndigheter som hela tiden följer detta.
Det här handlar om en annan sak, nämligen om informationssäkerhet och om att för att skydda sig ha ett system för att upptäcka intrång. Det finns en okunskap, och det är inte så konstigt eftersom systemet fortfarande är en försöksverksamhet. Herr talman! TDV består, förenklat, av en sensor, en kommunikationslösning och en central funktion för analys.
TDV placeras så att uppdragsgivarens nätverkstrafik passerar en sensor. Detta system reagerar enbart på intrångsförsök. Skulle ett sådant upptäckas finns det givetvis ett behov av att analysera hur angreppet har gått till och göra en teknisk analys av vad det är som har utlöst larmet. Systemet identifierar enbart skadlig kod och inget annat.
När den skadliga koden identifieras skickas larm till systemägaren och till FRA. Sedan kan FRA analysera den skadliga koden. I det fall skadlig kod finns inuti till exempel en fil kan det finnas behov för FRA att ta del av innehållet i hela filen för att komma åt den skadliga koden och analysera den.
Hela detta arbete sker på uppdrag av kunden, det vill säga myndigheten eller det statliga bolag som har systemet, och skiljer sig egentligen inte från i dag befintliga antivirussystem som också larmar för inkommande virus. Den stora skillnaden är att det här systemet är mer kapabelt.
Det ska föras och förs redan en diskussion om hur denna informationsdelning ska se ut. Det är den delen som Datainspektionen har tagit upp. De legala aspekterna på TDV har belysts i de uppdrag som FRA har redovisat till regeringen.
Precis som all annan statlig verksamhet ska denna också utföras i enlighet med det som riksdag och regering har beslutat. Det är av vikt att påtala det tillsynsansvar för personuppgiftshantering som kan förekomma i samband med att skadlig kod upptäcks. Det ligger på Datainspektionen, och här finns en dialog där jag förutsätter att alla dessa frågeställningar diskuteras.
Man ska komma ihåg att det kan röra sig om inkommande meddelanden till en myndighet. Vi kan jämföra med hur man skulle göra om det kommer in ett fysiskt brev som man misstänker innehåller något skadligt till en myndighet. Vi måste ha en lagstiftning och lösningar som är teknikneutrala. Det var bland annat därför som hela FRA-lagen antogs.
Jag förutsätter att dialogen fortsätter. Vi kommer att ytterligare bereda TDV för att se om det är på det sättet som vi ska fortsätta. Det som är viktigt för mig är att all samhällsviktig verksamhet kan skyddas. Då är TDV ett viktigt redskap.
Karin Enström (M):
Balansen mellan å ena sidan vikten av att ha en så god bild som möjligt av dels försvarsunderrättelser, dels hur man ska kunna skydda sin verksamhet så att man kan genomföra sitt uppdrag och å andra sidan eventuella integritetskränkande aspekter på detta är självklart viktig.
Vi har på olika sätt i lagstiftningen kommit långt i Sverige. Det finns väl fungerande kontrollsystem.
Det gäller att inte blanda ihop den kritik som Datainspektionen och Siun riktat mot FRA när det gäller personuppgiftshantering i samband med signalspaningsuppdraget - en kritik som det givetvis är viktigt att vi diskuterar - med det som handlar om TDV-systemet och FRA:s informationssäkerhetsuppdrag. Det vore olyckligt.
Här finns ett uppdrag att ständigt utvärdera vad vi gör. Det ska vi också göra, och det är därför vi har kontrollorganen. Siuns uppgift är att kontrollera att försvarsunderrättelseverksamheten bedrivs i enlighet med de lagar som vi har på det här området. Då handlar det om försvarsunderrättelseverksamhet.
TDV är inte ett system för signalspaning utan för informationssäkerhet och går in under FRA:s informationssäkerhetsuppdrag. Med detta sagt ser jag ändå positivt på att det finns en dialog mellan FRA och Siun också på detta område, inte minst för att undvika att göra sammanblandningen av en redan svårhanterbar och svårdiskuterad materia ännu större.
Karin Enström (M):
Pyry Niemi har frågat mig om jag gjort det ställningstagandet att det är dags att förlägga skjutfältsverksamheten vid Veckholm till annat skjutfält, alternativt genomföra en kraftfull minskning av antalet skjutningar och skjutdagar vid Veckholms skjutfält. Försvarsmaktens övnings- och skjutfält är prövningspliktiga enligt miljöbalken.
Miljöbalkens krav innebär att en samlad prövning ska göras av alla olika miljöeffekter som en verksamhet riskerar att medföra. En sådan prövning är nödvändig för att skyddet för människors hälsa och för miljön ska kunna upprätthållas. I miljöprövningen får alla berörda möjlighet att lämna sina synpunkter. Prövningsmyndigheten gör sedan en sammanvägning av omständigheterna i ärendet och fattar sitt beslut.
Länsstyrelsens miljöprövningsdelegation är första prövningsinstans. Ett beslut kan överklagas till mark- och miljödomstolen, som med ett eget yttrande ska överlämna ärendet till regeringen för prövning. År 2008 lämnade Försvarsmakten in en ansökan till länsstyrelsen i Uppsala län om miljötillstånd för Veckholms skjutfält.
I maj i år meddelade Miljöprövningsdelegationen vid länsstyrelsen Försvarsmakten tillstånd till skjut- och sprängningsverksamhet på skjutfältet. Vidare beslutade Miljöprövningsdelegationen om olika villkor för verksamheten. Miljöprövningsdelegationens beslut har överklagats, och ärendet bereds nu i mark- och miljödomstolen. Som statsråd varken kan eller får jag kommentera ett pågående miljöprövningsärende.
Karin Enström (M):
Försvarsmakten och dess organisation har genomgått en stor förändring och har genom försvarsbesluten 1996, 2000 och 2004 avvecklat över 60 övnings- och skjutfält.
Det innebär att en hel del mark har frigjorts tack vare detta, men det innebär också att de återstående skjut- och övningsfältens betydelse ökar, liksom den möjliga användningen av dem.
Det finns en önskan, och det är också så den politik som vi driver ser ut, att vi ska ha en försvarsmakt som är i användning på ett sådant sätt att den ska vara tillgänglig och ha hög beredskap. Då måste den ha möjlighet att utbilda, och den måste också ha möjlighet att öka utbildningstiden.
Det är nog det som man kan se som en spegling i de här ansökningarna, nämligen att man vill ha en möjlighet att, om så skulle behövas, öka sin övningsverksamhet. Utan att gå in på själva ärendet vill jag säga att det här skjutfältet inrättades redan 1945. Som jag har förstått det har det byggts ut med fasta skjutfältsanordningar som gör att man kan gruppera staber och ledningsförband på fältet.
Det är precis som Pyry Niemi säger att det i första hand är ledningsregementet som använder det, men andra förband kommer också och deltar i gemensamma, större övningar. Man använder skjutfältet för skjutövningar med både lös och skarp ammunition och med olika vapentyper. Det har använts i mer än 60 år, så det är inte en ny företeelse i sig. På den tiden fanns det ingen lagstiftning om miljöprövning.
Som tur är har riksdag och regering varit kloka och antagit en miljöbalk och också tydligt bestämt sig för hur detta ska gå till och vilka intressen som ska vägas mot varandra. Jag håller med Pyry Niemi om att det är att eftersträva att ha en god samverkan och en god kunskap om varandras behov och att kunna ha en dialog.
Jag tror att alla parter har nytta, både inför en prövning i allmänhet och för att kunna samexistera i olika kommuner, av att man försöker få förståelse för varandras behov. Jag håller verkligen med om att det är bra och någonting att eftersträva.
Vi har som sagt ordningen för miljöprövningen, och inte minst det som Pyry Niemi tar upp om att det kan innebära bullerstörningar och begränsningar av friluftslivet. Syftet med prövningen är att väga in störningar av olika slag som verksamheten kan orsaka och sedan väga av intresset, i det här fallet Försvarsmaktens, av att få bedriva verksamheten.
I en sådan här prövning får alla parter komma fram med sin syn på störningarna och sin syn på hur mycket man skulle vilja använda fältet.
Som jag sade är riksintressena listade i miljöbalken, och där sägs också att om de kommer i konflikt med varandra går försvarsintresset före. Det innebär inte att Försvarsmakten därmed kan göra precis som de vill.
Nu har både Försvarsmakten, berörda kommuner i det här fallet och ett antal enskilda överklagat miljöprövningsdelegationens beslut. Det här kommer alltså att återkomma, men jag kan inte kommentera själva ärendet i sak.
Karin Enström (M):
Jag vill gå tillbaka till grunden, till varför det finns militära skjutövningsfält. Det är för att Försvarsmakten på bästa sätt ska kunna utbilda och öva sina förband och på så sätt uppfylla de operativa krav som vi, inte minst från denna kammare, har ställt och ställer på Försvarsmakten.
Då är utbildningen, möjligheten att kunna skjuta, att kunna röra sig med fordon och förband, mycket viktig just för att säkra vår försvarsförmåga. Vi ska också ha i åtanke att Försvarsmakten lämnat fler än 60 skjut- och övningsfält. De har lämnat dem och sagt att de inte har behov av dem. Även det har varit en viktig diskussion, alltså att få det beskedet.
Man säger således att man inte för säkerhets skull vill spara alltför många, och därför har man varit tydlig med att säga att man avvecklat fler än 60 övnings- och skjutfält. När det gäller den nu pågående miljöprövningen hoppas jag verkligen att alla berörda parter har fått föra fram sina synpunkter och intressen. Sedan har vi en ordning för hur det hela ska avvägas.
Till det kan läggas att man självfallet alltid är betjänt av att vara tydlig och kunna föra en dialog. Det gäller all verksamhet. Varken Försvarsmakten eller någon annan myndighet ska vara en ensam ö, utan verksamheten bygger i allra högsta grad på dialog och samverkan med andra myndigheter, kommuner, markägare och enskilda.
Vi har en ordning, och precis som Pyry Niemi säger finns denna problematik. Man måste å ena sidan ha förståelse för den oro som kan finnas, samtidigt som vi, å andra sidan, har en ordning för hur det hela prövas. Det brukar slutligen utfalla ganska väl.