Lena Hallengren (S):
Johan Hultberg säger att det inte är särskilt mycket pengar som regeringen drar tillbaka, och varför gör vi då det? Jag tänker att man måste fundera över hur ändamålsenlig just den satsningen är kontra helheten i själva strategin. Riksdagen beslutade i samband med budgetbehandlingen att 75 miljoner kronor ska användas för införandet av ett obligatoriskt kommunalt föräldraskapsprogram. Regeringen har sett behovet av att bredda de insatser man ger.
Johan Hultberg får gärna rätta mig i sitt nästa inlägg, men det räcker till något besök under uppväxten. Det blir inte många hembesök. Det är ingen tät kontakt. Vi vill snarare använda insatserna på det sätt som man har gjort så här långt. Vi vill också fokusera särskilt på och rikta ytterligare medel gentemot grupper som befinner sig i utsatta områden. Där är kunskapen om det svenska samhället men också tilltron till myndigheter kanske många gånger inte vad de borde vara.
Vi vet att myndigheter kan ge mycket stöd och hjälp. Då är det viktigt att man har kunskap om det. Regeringen gör helt enkelt en annan bedömning och menar att det inte behövs något obligatoriskt kommunalt föräldraskapsprogram, men det behövs andra insatser. Program är en del av det man kan behöva. Återigen, det behövs ett bredare anslag. Jag tycker själv att det är intressant och hoppas att Rinkebymodellen kan få stor spridning.
Jag tror nämligen att det gäller att börja tidigt och förstå att alla föräldrar inte behöver samma, likadant eller lika mycket stöd. Vi behöver använda de begränsade resurser vi har. Det är inte bara ekonomiska resurser. Det är egentligen också det vi talade om i förra inlägget, nämligen kompetensen. Kompetensen är begränsad. Det är svårt att hitta tillräckligt många barnsköterskor och tillräckligt många familjerådgivare.
För att räcka till att göra regelbundna och återkommande besök får man i olika kommuner och i olika regioner hitta olika sätt att arbeta beroende på hur det ser ut. Så här långt tycker jag att det fungerar.
Jag tror återigen att en viktig del är att få spridning på Rinkebymodellen, om vi menar allvar med jämlikhet i hälsa och mer jämlika förutsättningar för barn under uppväxttiden. Jag tänker att vi kan ägna nästa replikskifte åt familjecentraler. Jag skulle åtminstone vilja säga några ord om det. Det är något som växer fram. Jag vet inte, men jag tror inte att det finns några regioner som inte har familjecentraler.
Frågan är med vilken täthet de är placerade och var och hur strategiskt de är placerade. Det spelar väldigt stor roll att man gör det enkelt och tillgängligt, att man minskar avståndet och tar bort trösklar, inte minst när det gäller att vända sig till socialtjänsten. I vårt samtal här tycker vi att socialtjänsten är jätteviktig, en grundbult och en viktig förutsättning och att där finns mycket kompetens. Alla upplever inte det på det sättet.
Man kan uppleva att det finns ett avstånd till socialtjänsten, och man tar kanske inte kontakt i onödan utan upplever att det är att signalera ett problem och så vidare. Det behöver vi verkligen jobba med, på tal om stigman och annat i vårt samhälle på olika områden. Även här gäller det för socialtjänsten att finnas i andra miljöer för att kunna erbjuda sin kunskap och kompetens till dem som behöver. Familjecentraler är ett viktigt område.
I januariavtalet mellan regeringen, Liberalerna och Centerpartiet har vi också sagt att vi ska titta på en mer samlad barn- och ungdomshälsovård. Detta säger jag för att man ibland vänder sig till barn- och ungdomshälsovården med olika typer av problem, kanske psykiska problem, som kan bottna i en problematisk familjesituation. Att hålla ihop barn- och ungdomshälsovården bättre än i dag kommer att vara ett viktigt bidrag till att underlätta för föräldrar och också ge barn en bättre uppväxt.