Linda Lindberg (SD):
Tack så väldigt mycket för svaret, socialministern! Jag tänker inte uppehålla mig speciellt mycket vid barnkonventionen, men i och med att den nu är lag ställs det krav på kommuner och regioner, och även på regeringen, gällande att den faktiskt implementeras så att den inte krockar med våra egna lagar. En del undersökningar har ju visat på att kommuner har väldigt svårt för att arbeta med detta, för de vet inte riktigt vad de ska göra. Men det är en annan sak.
Precis som regeringen tycker vi, och jag, att det är oerhört viktigt att vi arbetar med att säkra barns trygghet. Som Hallengren nämnde är den lagändring som träder i kraft den 1 juli och som gör det straffbart att låta barn bevittna brott oerhört bra och ett steg i rätt riktning. Men när det gäller att se barnen behöver vi få till ännu fler förändringar inom socialtjänstens arbete med barn som befinner sig i våldsutsatta miljöer.
Vi har arbetat aktivt med socialtjänstfrågorna, i synnerhet de frågor som rör barn, och jag påstår att vi hanterar dem väldigt aktivt inom socialutskottet. För mig är dessa frågor ytterst prioriterade. Vi bygger samhället genom barnen, herr talman, och vi har inte råd att fallera mer. Hela våren har kantats av missförhållanden. Vi kan inte ha barn som far illa i statens och kommunernas famnar. Det har rört sig om familjehemsplaceringar och om HVB-placeringar.
Vi har nåtts av rapporter om missförhållanden i samband med olika Sis-placeringar. Det handlar även om barn som bevittnar våld eller som kommer i kläm på grund av att samhället någonstans har misslyckats med att få stopp på våldet. Enligt Brås statistik polisanmäldes 23 200 fall av misshandel av kvinnor över 18 år under 2020. I 80 procent av dessa fall var kvinnan bekant med sin förövare. Dessutom anmäldes 1 530 fall av grov kvinnofridskränkning.
En uppskattning är att endast runt en fjärdedel av våldet i nära relationer polisanmäls. Återigen: Mitt i detta kaos finns oftast barnen. Jag kan förstå att det är svårt att anmäla - det är inte enkelt att anmäla den som man bor med och har barn med och som man har byggt upp sitt liv omkring. Många kvinnor, och även organisationer, stärker bilden av att processen för att ta sig i mål är väldigt tuff. Myndigheter pratar helt enkelt inte samma språk.
Jag har mottagit flera berättelser från kvinnor som vittnar om just okunskap och oförståelse. Om en kvinna exempelvis söker upp socialtjänsten på grund av våld i hemmet blir hon och barnet placerade i ett skyddat boende. Under placeringen har den andra vårdnadshavaren rätt till umgänge med barnet. Jag vågar påstå att det måste vara högst förvirrande för barnet att å ena sidan bo på ett skyddat boende för att undgå en våldssituation och å andra sidan umgås med den andra vårdnadshavaren för att myndigheten säger det, utan att barnet självt egentligen vill det.
Vi behöver få till en utredning om umgängesrätten vid barns placering i skyddat boende. Dessutom kan kvinnan bli skadeståndsskyldig för försvårande av umgänge, eller umgängessabotage, trots att hon är i socialtjänstens vård. Det behöver vi också titta på. Situationen med våld i nära relationer är inte helt enkel. Vi behöver göra mycket på många håll.
Det kan också konstateras att som lagen ser ut i dag får barn helt enkelt inte ett eget beslut vid placering, det vill säga ingen insats. De är endast medföljande till - oftast - mamman. Avsaknad av beslut innebär egentligen att det inte finns någon plan, dokumentation, statistik eller uppföljning och att det inte finns några samtal riktade till barnet. Jag menar att ett beslut bör tas i de fall då barn är medföljande, och det gläder mig att regeringen fortsatt tittar på detta.
Jag kan se att det någonstans finns en liten rättsosäkerhet kring denna hantering. Vi köper oftast upp externa platser på kvinnojourer som inte är licensierade och där kvaliteten kan variera en del, även om jag vet att många gör sitt absolut bästa för att bedriva en god verksamhet.