Finn Bengtsson (M):
Betänkandet som vi nu ska debattera handlar om olika aspekter på läkemedelsrelaterade frågor. Det är ett så kallat motionsbetänkande med 39 motionsyrkanden som berörs. Låt mig inleda med att kort reflektera lite grann över läkemedel ur ett statligt budgetperspektiv.
Av den andel av socialutskottets budgetansvar som rör hälso- och sjukvården utgör hela två tredjedelar kostnaden för bidrag till den så kallade läkemedelsförmånen, som uppgår till en bra bit över 22 miljarder kronor per år. Det visar hur central läkemedelskostnaden är för statens utgifter.
Denna kostnad måste det alltså hållas mycket noga koll på om man vill behålla stabila statsfinanser, och det tror jag att samtliga partier i riksdagen vill. Men när det gäller hur man sedan anser att denna kostnadskontroll bör utformas - ja, där går ofta såväl analyser som förslag isär på politisk nivå. Länge var den förhärskande men ack så enkelspåriga analysen och enda saliggörande principen att hålla tillbaka kostnadsutvecklingen för läkemedel.
Med ett sådant resonemang glömmer man helt enkelt bort att granska vad kostnaden möjligen också ger i positivt utbyte, det vill säga vilken kvalitet för sjukvården som en utgift för läkemedel faktiskt oftast medför.
Med en sådan fördjupad analys kan man i vissa fall till och med komma fram till att en ökning av utgifterna för läkemedel för staten faktiskt kan vara motiverad, om det medför påtagliga kvalitetsförbättringar för vården som annars skulle uteblivit eller kanske kostat mer med alternativa metoder. Läkemedel, rätt använda, kan till exempel göra människor både friskare och mer arbetsföra och därmed hindra en destruktiv utveckling av onödiga sjukförsäkringsutgifter.
Den typen av kalkyler görs tyvärr alltför sällan när det gäller läkemedelsutgifter. Ett annat scenario som man kan se är att läkemedelsutvecklingen som sådan ofta träder fram och övertar andra behandlingsmetoder, till exempel komplicerade och dyra operationsmetoder, ofta på ett förtjänstfullt och ekonomiskt väl motiverat sätt.
I detta perspektiv är ett bejakande både av att nya läkemedel tillkommer och att de vi redan har förbättras i sin effektivitet och säkerhet naturligt att sträva efter. Jag vill därför passa på att yrka bifall till vår moderata reservation nr 7 i detta betänkande som berör just den frågeställningen. Fru talman!
Ska man då vidare reflektera över vad som på politisk nivå varit helt avgörande beslut för att öka kvaliteten i läkemedelsanvändningen framstår för mig tveklöst den så kallade nationella läkemedelsstrategin som helt unik i sitt slag. Alliansregeringen och Sveriges Kommuner och Landsting tog tillsammans med en rad aktörer på läkemedelsområdet 2011 fram en nationell läkemedelsstrategi.
Syftet med strategin är att få en nationell kraftsamling på prioriterade förbättringsområden inom läkemedelsområdet. Strategin innefattar ett trettiotal planerade aktiviteter inom sju insatsområden.
Arbetet med strategin leds av en högnivågrupp med Socialdepartementet som ordförande och med representanter för Sveriges Kommuner och Landsting, Läkemedelsverket, Folkhälsomyndigheten, Socialstyrelsen, Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket, Statens beredning för medicinsk utvärdering, Inspektionen för vård och omsorg, Sveriges Läkarförbund, Vårdförbundet, Läkemedelsindustriföreningen, Sveriges Apoteksförening, E-hälsomyndigheten samt ett antal landsting och regioner.
De långsiktiga målsättningarna som aktörerna har enats om är medicinska resultat och en patientsäkerhet i världsklass men också en jämlik vård, kostnadseffektiv läkemedelsanvändning, attraktivitet för innovation av produkter och tjänster samt en minimal miljöpåverkan av läkemedel.
Handlingsplanen med dess aktiviteter uppdateras årligen och godkänns av högnivågruppen med tydliga och tidsbegränsade projekt i syfte att förverkliga dessa mål genom följande sju insatsområden: Skapa en bättre och säkrare ordinationsprocess och lägga grunden för generisk förskrivning genom nationellt samordnade it-stöd.
Detta är något som tyvärr stött på patrull under senare tid. Öka samsyn och förståelse för ordinerad behandling. Utveckla kunskap om och riktlinjer för läkemedel och läkemedelsanvändning för de patientgrupper där detta är mest eftersatt. Minska utveckling och spridning av antibiotikaresistens genom en kombination av lokala och globala insatser.
Utveckla en långsiktigt hållbar prissättnings-, prioriterings- och finansieringsmodell för samtliga läkemedel. Upprätta en process för ordnat och effektivt införande samt utöka uppföljningen av läkemedels användning och effekter. Minska läkemedels påverkan på miljön lokalt och globalt.
Alliansregeringen gav genom sitt beslut den 25 augusti 2011 Centrum för bättre läkemedelsanvändning vid Läkemedelsverket i uppdrag att samordna och följa upp arbetet med att genomföra den nationella läkemedelsstrategin. Uppdraget redovisas årligen i en lägesrapport. Den senaste lämnades i december 2014. Vi kan förvänta oss en ny sådan i slutet av detta år.
Av handlingsplanen för 2014 i läkemedelsstrategin framgår exempelvis att Sverige under 2014 skulle börja påverka EU-kommissionen att inleda ett arbete med de beslut som etappmålet kring bland annat miljöpåverkan av läkemedel innebär. Kommissionens arbete skulle då göras inom ramen för framtagandet av ett gemensamt strategiskt angreppssätt mot förorening av vatten med läkemedelssubstanser.
Även om den nuvarande regeringen hittills misslyckats med det mesta den företagit sig och statsminister Löfven nu sviker vallöfte efter vallöfte på löpande band har man åtminstone begripit att den genomgripande positiva förändringen med att höja kvaliteten på läkemedelsanvändningen i Sverige genom den nationella läkemedelsstrategin är viktig att bevaka och bevara.
På grundval av att även denna regering följer upp alliansregeringens kanske viktigaste reform på läkemedelsområdet känner jag mig trygg i att vi i princip kan ställa oss bakom detta betänkande och yrka avslag på samtliga motioner, fru talman, med undantag för den som vi lyfter fram i vår reservation nr 7, vilken jag yrkar bifall till.