Hillevi Larsson (S):
Den feministiska utrikespolitiken har inneburit en revolution på samma sätt som metoo-rörelsen, och de går hand i hand. Det handlar ju om halva befolkningen som har varit förtryckt under så lång tid, och det handlar om mänskliga rättigheter. Vi får inte glömma att det är bara ungefär fyra år sedan, i oktober 2014, som den feministiska utrikespolitiken började.
Det är egentligen inte så lång tid, men det känns som oceaner av tid eftersom den har fått ett så stort genomslag. Det handlar inte bara om att Sveriges regering var den första regeringen som hade en feministisk utrikespolitik, utan det var också den första regeringen som också kallade sig för en feministisk regering. Det innebär inte bara att det är hälften kvinnor och hälften män i regeringen utan att hela politiken ska genomsyras av jämställdhet och att man ska ha ett feministiskt perspektiv.
Kampen har bara påbörjats. Vi har jobbat i fyra år. Men detta är sådant som har pågått i hundratals eller tusentals år, alltså strukturer som tar lång tid att förändra. Jag tycker ändå, efter dessa fyra år, att man kan se att det har hänt enormt mycket. Inte minst kan man se hur detta sprider sig och hur fler länder får upp ögonen för Sverige, de flesta på ett positivt sätt.
Sedan finns det naturligtvis många konservativa krafter som ser detta som ett hot. Men att man ser detta som ett hot visar bara att vi har lyckats nå fram med detta. Även när det gäller kontroversiella frågor som inte borde vara kontroversiella, som kvinnors rätt att bestämma över sina egna kroppar och flickors rätt att bestämma över sina egna kroppar, har vi varit mycket tydliga och nått fram.
Precis som utrikesministern nämnde finns det ett arbete i till exempel UN Women som speciellt nämner till exempel könsstympning. Hedersvåld, tvångsäktenskap, barnäktenskap och könsstympning går hand i hand, alltså att kvinnor och flickor inte får bestämma över sina egna kroppar och inte får bestämma över sina egna liv. Jag tror att det också är viktigt att poängtera att detta måste gå hand i hand med annat.
Vi ser nämligen att där det är svår fattigdom, konflikter, krig och våld kommer flickors och kvinnors rättigheter längst ned. Det är det som prioriteras bort direkt. Därför måste arbetet för kvinnans rättigheter gå hand i hand med fattigdomsbekämpning, med fredsarbete och med nedrustning. Det är också så vi kan se till att rättigheterna bibehålls.
Annars blir det en backlash där kvinnor drabbas. Vi kan se att det sexuella våldet ökar i krig och att det också används som ett vapen, vilket utrikesministern uppmärksammade världen på redan när hon hade detta speciella uppdrag i FN om sexuellt våld i konflikter. Kvinnor blir tyvärr också ofta en handelsvara. Man kan se det när det gäller IS fruktansvärda slavhandel.
Men man kan också se att risken ökar för tvångs- och barnäktenskap. Det är naturligtvis patriarkala strukturer som är huvudproblemet. Men fattigdom förstärker problemet där kvinnor används som ett ekonomiskt medel. Sverige har aktivt bidragit till att Världsbanken har kartlagt 173 länder när det gäller diskriminering. Där gäller kvinnors rättigheter som en tydlig diskriminering.
Jag tycker att detta är en bra ingång som vi ska fortsätta jobba med. Det är möjligt att man ska ha något annat utöver det. Men det är viktigt att vi har denna kartläggning och följer upp hur det går, som Amineh Kakabaveh nämner.