Gunilla Carlsson (M):
Hans Linde har frågat mig vilka initiativ jag avser att ta för att säkra att svenskt utvecklingssamarbete inte bidrar till landgrabbing, för att tydliggöra Swedfunds ägardirektiv i denna fråga samt vilka initiativ jag avser att ta för att förhindra att landgrabbing hotar matsäkerheten. Så kallad landgrabbing är mycket riktigt ett problem i många utvecklingsländer.
Det har sin grund i otydliga landrättigheter, svaga institutioner, korruption och i lokalbefolkningars ofta begränsade möjligheter att komma till tals när beslut ska fattas som rör deras livsvillkor. Det är dock mycket viktigt att skilja på begreppen "landgrabbing" som handlar om "illegalt eller oetiskt övertagande av mark" och "markinvesteringar" som är nödvändiga för att utveckla jord- och skogsbruket samt för en hållbar ekonomisk utveckling.
Det är av yttersta vikt att de problem som kan uppstå genom landinvesteringar inte tas till intäkt för att försvåra eller förhindra det stora flertal positiva investeringar i jordbrukssektorn som trots allt sker och som måste ske för att vi ska kunna öka produktiviteten i jordbruket på både små och stora brukningsenheter. Det gäller särskilt då vi vet att globalt tryggad livsmedelsförsörjning och fattigdomsbekämpning kräver ökade investeringar i hållbart jordbruk, skogsbruk och fiske under de kommande decennierna.
Det gäller framför allt i låginkomstländer, där produktiviteten är som lägst och eftersom befolkningsökningen beräknas bli proportionellt störst där. Dessa investeringar bör självfallet alltid göras på ett sätt som inte skadar lokalbefolkningars rättigheter eller möjligheter att trygga sitt uppehälle. Det inkluderar också respekten för människors nyttjanderätt till den mark de brukar för sin försörjning. Det yttersta ansvaret för att så sker vilar på nationella regeringar i de länder där investeringen sker.
Inom utvecklingssamarbetet har stora resurser under lång tid lagts ned på att stärka nationella institutioner med uppgift att formulera och implementera marklagstiftning. Bland dessa kan nämnas institutioner för rättssystem och lantmäteri eftersom sådana fungerande funktioner måste finnas på plats för att enskilda småbrukares rättigheter ska säkerställas. Sida har i ökad utsträckning under senare tid prioriterat arbetet med att stärka lokala brukarorganisationer.
Avsikten är att dessa ska förbättra förutsättningarna för en balansering av den ojämna "maktbalansen" som ofta finns mellan småbönder och investerare. Vad gäller internationella initiativ antogs de frivilliga riktlinjerna för ansvarsfull förvaltning av mark-, skogs- och fiskeresurser vid Kommittén för globalt tryggad livsmedelsförsörjning i FAO i maj i år.
Dessa riktlinjer togs fram med stöd från regeringar, civilsamhälle och näringsliv och har som direkt syfte att motverka problem som till exempel så kallad landgrabbing och försäljning eller långtidsuthyrning av mark som skadar människors livsuppehälle och naturresurser. När de tillämpas stärker de människors rättigheter, i synnerhet vad gäller deras tillgång till mark- och vattenresurser, inkomst och möjlighet att uppnå anständiga livsvillkor.
Styrkan med de frivilliga riktlinjerna, som är ett gediget och genomarbetat instrument, är just att de utgår från mänskliga rättigheter och lyfter upp för Sverige viktiga frågor såsom ägande- och nyttjanderätten - både formell och informell - och hållbart nyttjande av naturresurser. I synnerhet gäller detta för kvinnor som brukar jorden men ofta har svaga markrättigheter. De här frågorna är viktiga för rättvisa samt tillgång till mat och jobb, vilket bidrar till att ge människor möjlighet att ta sig ur fattigdom.
Sverige deltog aktivt och brett i framtagandet av riktlinjerna, och vi ser fram emot det lovande arbete som FAO bedriver för att stödja kunskapen om och implementeringen av dem. CFS kommer att se över deras införande, och det finns därför goda möjligheter att följa vilka effekter riktlinjerna får. Från Sverige kommer vi också inom utvecklingssamarbetet att aktivt arbeta med och följa upp implementeringen av FAO:s riktlinjer.
Inom ramen för Sidas samarbete med näringslivet införs till exempel så kallad due diligence-utredningar av företag. Inom ramen för dessa utredningar om uppförandekoder är socialt, ekonomiskt och miljömässigt ansvarstagande viktiga kriterier som måste uppfyllas före och under själva samarbetet. När det gäller Swedfund framgår det klart och tydligt i bolagets ägaranvisning att investeringarna ska ske i enlighet med internationella normer och principer för ansvarsfulla investeringar.
Samtliga investeringar genomgår en granskningsprocess där bland annat miljöfrågor, sociala frågor och styrningsfrågor samt förväntade utvecklingseffekter utifrån biståndsmålen bedöms. Vid markinvesteringar sker en aktiv konsultationsprocess och kontinuerlig intressentdialog med berörda parter, till exempel landägare, landutnyttjare, närliggande samhällen, civilsamhällesorganisationer och myndigheter. Löpande uppföljning sker under hela investeringen.
Swedfunds verksamhetsfält - näringsliv och utveckling i de fattigaste länderna - är förstås komplext och präglas av såväl affärsmässiga risker som svåra avvägningar utifrån de utmaningar som länderna står inför. Det är därför som regeringen fortlöpande har utvecklat styrningen av bolaget för att tydliggöra dess roll, uppdrag och åtaganden. Swedfund utvecklar också löpande sin investeringsprocess.
Utöver detta vill jag också påpeka att Sverige bidrog aktivt till att lyfta fram behovet av ansvarsfull markförvaltning i deklarationen från Rio + 20-konferensen tidigare i år. Arbetet med dessa frågor fortsätter framöver, och Sverige kommer även fortsättningsvis att vara en stark röst för fattiga individers rättigheter samt behoven av ökade investeringar i jordbruk där små och stora brukningsenheter är viktiga för att trygga livsmedelsförsörjningen.