KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl B Hamilton (L):
Jag vill tacka statsrådet för svaret och önska henne välkommen till den gamla andrakammarsalen för en interpellationsdebatt. Det lär inte bli så många fler sådana chanser. Utgångspunkten för min interpellation är, som jag ser det och som jag många gånger tagit upp i riksdagen, den riskfyllda statusen hos ryska reaktorer.
Det som nu gör frågan aktuell är planerna att importera el till Sverige som producerats i de osäkra ryska reaktorerna. Jag vill också säga att tyngdpunkten i frågan om dessa reaktorer på intet sätt står i motsatsställning till regeringens satsning på förnybar elproduktion, som ministern diskuterar i sitt svar.
Låt mig börja med att nysta upp frågeställningen något och genast ställa en direkt fråga till Mona Sahlin: Accepterar ministern min beskrivning att de ryska reaktorerna är mindre säkra än de svenska?
I min interpellation citerar jag professor Jan Blomgren som menar att han utifrån sina tekniska kunskaper helst skulle vilja stänga dessa reaktorer - ju förr dess bättre. Det skulle innebära en större säkerhet för den svenska befolkningen med tanke på de risker som reaktorerna utgör.
Ministern säger i sitt svar att Sverige i huvudsak är självförsörjande på el. Om det är en rimlig beskrivning eller inte har vi diskuterat tidigare, och man kan även diskutera frågan vad gäller variationer över årstider och år.
Centralt i det här sammanhanget är emellertid inte vad Mona Sahlin eller jag tycker, utan det centrala är det viktiga konstaterandet att svensk elintensiv industri uppenbarligen inte delar ministerns uppfattning eftersom den elintensiva industrin planerar för elimport, och den ska ske från Ryssland.
Oberoende av vad Mona Sahlin och jag har för uppfattning i frågan om Sveriges självförsörjning på el planerar den elintensiva industrin i Sverige alltså för att kunna tillfredsställa ett underskott på el genom ökad import, och den ska ske från farliga ryska reaktorer. Vi i Folkpartiet motsätter oss en sådan farlig importefterfrågan på el, men Mona Sahlin vill tydligen hålla öppet för denna efterfrågan och import till Sverige. Det beklagar jag. Jag tycker att det är en farlig regeringspolitik.
Den är även farlig för den svenska folkhälsan. Sedan säger Mona Sahlin att hon av formella skäl i förväg inte kan ingripa i en förvaltningsprocess och en eventuell koncessionsansökan, men det är faktiskt möjligt för Mona Sahlin att uttrycka en skepsis av större eller mindre grad i denna fråga. Det har ju statsministern gjort beträffande grenledningen av naturgas från Ryssland till Sverige.
Miljöministern har helt tagit avstånd från den, men trots allt anses ju statsministern teckna firma för regeringen. Om han kan uttrycka en skepsis, en åsikt, i en fråga av det här slaget kan även statsrådet Mona Sahlin göra det.
Är ministern alltså skeptisk inför tanken att importera el från farliga ryska kärnreaktorer - av folkhälsoskäl, av utrikespolitiska skäl och av leveranssäkerhetsskäl?
Carl B Hamilton (L):
Ja, energipolitiken är för närvarande en dynamisk del av svensk inrikespolitik, men jag koncentrerar mig trots allt på det som jag tagit upp i min interpellation, det vill säga kärnfrågan - det där var ett omedvetet ordval. Jag ska ta fasta på det som Mona Sahlin sade, alltså att vi inte ska göra oss mer beroende av el från de ryska reaktorerna.
Jag uppfattar att det var det svaret Mona Sahlin gav. Det står inte på något sätt i motsatsställning till det som Mona Sahlin också sade, nämligen att regeringen internationellt och i andra sammanhang försöker förbättra säkerheten inte bara i de ryska reaktorerna utan även i Ignalina och andra osäkra reaktorer.
Jag menar att om man har den linjen, den hållningen, att reaktorerna är osäkra, att de är farliga, då bör regeringen i sin politik också agera så att det inte uppstår någon efterfrågan från dessa reaktorer - det bjuder ju logiken - och försöka undvika att uppmuntra någon till att göra reaktorerna mer lönsamma och därmed förlänga deras leveranstid.
Det handlar alltså om länken mellan regeringens allmänna hållning, alltså att reaktorerna är farliga och bör stängas - som jag inte har några problem med, om vi nu är överens på den punkten - och att regeringen motarbetar att man från svenskt eller annat håll ökar efterfrågan på energi från de farliga ryska reaktorerna. Sedan ska vi återkomma.
Jag har skrivit ett antal skriftliga frågor med anledning av en intervju med Sverker Martin-Löf i Svenska Dagbladet som gällde frågan om fler aktörer. Han gjorde även en del andra påståenden.
Carl B Hamilton (L):
Jag vill börja med att tacka utrikesministern för ett väldigt klargörande besked beträffande flygövningen. Det var ett mycket glädjande klargörande att Sverige kan flygöva med Israel, att det inte finns någon utrikespolitisk doktrin eller något förhållningssätt som förbjuder detta, utan att man har en pragmatisk inställning.
Som jag uppfattade det är det försvarskriterier som avgör om övningen i fråga främjar eller inte främjar Sveriges försvar. Det är bra. För att återgå till frågan om viseringen är jag egentligen mest störd av detta att Sverige tog den här risken som sedan visade sig falla ut som ett negativt inslag, nämligen att splittra den europeiska unionens medlemsländer.
Det finns en gammal kritik som utrikesministern säkert är mycket väl medveten om, att den europeiska unionen, jämfört med USA och andra aktörer i Mellanöstern, är impotent, kraftlös, alltid splittrad. Det är delvis en vrångbild, men den bilden finns där.
Jag menar att det svenska beslutet att bevilja den här viseringen inte bara kan ses som en fråga om vi ska vi ha den här personen inom våra gränser, utan det har en signaleffekt som är mycket olycklig, nämligen att den europeiska unionen än en gång inte kan samla sig till en gemensam hållning.
Därför tycker jag att det är advokatyr - det har det varit mer i diskussionen tidigare än just i dag - att försöka låtsas som att den här personen är en fotsoldat eller en vanlig Hamasmedlem och att vi därför inte kan utfärda reseförbud för vederbörande. Den här personen var en minister. Den europeiska unionen framstår som splittrad.
Det är naturligtvis, enligt min mening, väldigt olyckligt eftersom jag är en varm anhängare av att Europeiska unionen ska ha en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik så långt det är möjligt. Därför återkommer jag till frågan varför det i det här fallet var så attraktivt och viktigt för Sveriges regering att göra det som det framstår som för omvärlden, att bereda en plattform för Hamas i Västeuropa. Varför var det just Sverige som skulle ploga i det här fallet?
Min konkreta fråga till utrikesministern är den här: Om minister Adwan skulle söka visum på nytt, skulle det då beviljas av den svenska regeringen? Finns det ett svar på den frågan? Jag kan säga att med en alliansregering kommer inte ledare som minister Adwan att beviljas inresevisum till Sverige.
Kommer han, om han söker igen, att få ett sådant visum?
Carl B Hamilton (L):
Jan Eliasson säger att han på intet sätt har uppfattat att det har påverkat Sveriges roll eller agerande inom EU. Det är möjligt. Men det vi diskuterar här är den svenska regeringens agerande.
Jag vill bara påminna om att förbundskansler Angela Merkel vid en pressträff efter ett regeringsmöte har sagt att hon har sett Tysklandsbesöket, som möjliggjordes genom den svenska viseringen, som förargligt och landets socialdemokratiska utrikesminister talade om en otrevlig händelse. Jag tycker inte att Sverige ska ploga för otrevliga händelser och förargligt beteende i sådana här sammanhang.
Vi ska ta strider då och då och inte bara följa John, men i det här fallet tycker jag att det var synnerligen olyckligt och olämpligt att göra detta. Det blev inte glasklart för mig vad Sveriges agerande skulle vara om man söker visum igen. Vad skulle Sverige svara? Jag förstår att utrikesministern vill citera statsministern, han är ändå regeringschef, men det blev inte något riktigt tydligt svar på den raka enkla frågan: Om han söker visum igen, kommer han eller kommer han inte att beviljas det?
Yvonne Ruwaida talade om isolering. Jag tror att det i det här fallet, liksom i andra fall, blir en kombination av morot och piska. Vi hade i EU-nämnden för någon vecka sedan uppe fallet med de tamilska tigrarna. Det måste vara så.
Om Europeiska unionen eller omvärlden sätter upp krav och säger att om det ena eller andra kravet - det kan vara att införa demokrati eller att delta i en fredsprocess - inte uppfylls kommer organisationen att terroriststämplas eller tillgångarna att frysas måste man ju också genomföra de åtgärderna.
Carl B Hamilton (L):
Jag har som vice ordförande i EU-nämnden haft anledning att följa den här frågan, och man har också kunnat följa den i medierna. Det är helt klart att många europeiska länder känner en djup olust inför att hårdare betona mänskliga rättigheter i relationerna med länderna i Sydostasien. Det gäller även Kina och flera andra länder. Det är så tydligt att överväganden om mänskliga rättigheter och hur hårt man ska driva dem i den delen av världen lätt underordnas ekonomiska och handelspolitiska hänsyn som de europeiska länderna har. Burma är ett exempel, och det finns även andra, som sagt var. Vi har en parallell i den långa diskussionen om vapenembargot mot Kina.
Jag tror att det är väldigt viktigt att nu försöka avkräva utrikesminister Jan Eliasson en tydlighet i hans svar beträffande Sveriges agerande inom Europeiska unionen vad gäller Burma. Det har alltså en signaleffekt även vad gäller Sveriges agerande i avvägningen mellan hänsynen till mänskliga rättigheter och ekonomiska och handelspolitiska överväganden. Jag instämmer naturligtvis i det som Nina Lundström har sagt här.
Carl B Hamilton (L):
Vi är överens i långa stycken om själva beskrivningen av situationen i Burma, men frågan är vad man gör åt det här. Som Nina Lundström var inne på har denna fråga varit uppe i riksdagens EU-nämnd.
Vi har den något egendomliga situationen i Sverige att regeringen i sin allmänna politik har som regeringsunderlag Vänsterpartiet och Miljöpartiet, men om man ser på EU-frågorna och utrikespolitiken är regeringsunderlaget den borgerliga oppositionen. Det är den krassa sanningen. Man kan diskutera i andra sammanhang om det är bra eller dåligt.
Men därför kommer den här frågan att bli ganska besvärlig för regeringen i EU-nämnden. Regeringen måste ju söka någon samsyn med den borgerliga oppositionen i EU-nämnden i fråga om hanteringen av Burma som Nina Lundström var inne på här när det gäller viseringsfrågan. USA var ju avgörande för hur frågan om vapenembargot mot Kina hanterades.
Det blev USA:s påtryckningar på Europa som till slut gjorde att frågan rann ut i sanden, att de tyska och franska ansträngningarna att häva vapenembargot inte har förverkligats. Jag menar att det återspeglar lite av det här. USA har en väldigt tydlig och stark inriktning visavi Asien när det gäller mänskliga rättigheter, medan européerna är mer otydliga och oeniga.
Om vi ska ha en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik blir det ett problem gentemot Asien, Kina, och Burma i detta fall. Det är viktigt, som utrikesministern och jag tidigare har diskuterat här i dag, att om européerna ska spela någon roll måste vi vara eniga.
Vi måste i detta fall, menar jag och Nina Lundström, vara väldigt tydliga med att hävda respekten för mänskliga rättigheter. Annars kommer initiativet dessvärre, tror jag, att glida över till USA än en gång.
Carl B Hamilton (L):
Jag ska fokusera på en del av svaret som Hans Karlsson gav. Han sade: "Tyvärr avbryter många ungdomar sin gymnasieutbildning i förtid, vilket kan få långsiktiga konsekvenser i termer av både svårigheter att få arbete och försämrade karriärmöjligheter. Det viktigaste för ungdomar är att de i första hand avslutar sin gymnasieutbildning eftersom en arbetsmarknadspolitisk insats inte med några enkla grepp kan kompensera för en misslyckad skolgång."
Det är riktigt att det är svårt att kompensera i efterhand. Därför är situationen i dag så otroligt deprimerande, nämligen att en tredjedel på gymnasiet inte klarar sin skolgång inom fyra år. På de individuella programmen, det vill säga bland drygt 10 000 elever, är det 87 % som faller bort.
Dessa personer går, som Hans Karlsson och jag är överens om, en framtid till mötes med mycket stora problem på arbetsmarknaden.
Även om arbetsmarknadspolitiken är utmärkt och fungerar, vilket den inte alltid gör, kan den inte i efterhand kompensera.
Hans Karlssons slutsats är att bristerna i skolan är viktiga och avgörande för ungdomsarbetslösheten. Hans Karlssons slutsats är att i fråga om ungdomsarbetslösheten ska skolan reformeras snarare än arbetsmarknadspolitiken. Jag har debatterat ett antal gånger med Hans Karlsson.
Ibland har ministern sagt att han tycker om att säga som det är. Jag inbjuder ministern att än en gång göra detta, nämligen säga som det är. Är egentligen inte skolpolitikens misslyckande den kanske allra största orsaken till att vi har en så hög och svårhanterlig ungdomsarbetslöshet?
Flyttas problemet runt mellan olika ministrar? Arbetslivsministern säger att det är skolministerns ansvar, och skolministern säger att ansvaret ligger någon annanstans. Jag tror inte att det är så. Jag tror att arbetslivsministern denna gång har rätt.
Vilken skolpolitik skulle ministern förorda för att lösa arbetslöshetsproblemen?
Carl B Hamilton (L):
Om det nu är så att ministern har identifierat skolan som en viktig orsak till de problem som han har att brottas med som minister, nämligen arbetslivets problem, tycker jag att det är lite svagt av honom att bara backa och säga att "det är inte mitt bord, utan det är skolministerns bord".
Men om de problem som Hans Karlsson tvingas sysselsätta sig med beträffande arbetslöshet och ungdomar i huvudsak har sin rot i en dåligt fungerande skola måste ju Hans Karlsson också ha en åsikt om hur skolan bör förändras. LO, som Hans Karlsson har goda historiska rötter och kontakter med, har ett program och har uttryckt åsikter om att skolan bör ändras. Jag ska fråga Hans Karlsson.
Wanja Lundby-Wedin och andra på LO - kanske också Hans Karlsson själv - brukar tala om ordning och reda på arbetsmarknaden. Vad är det för fel på ordning och reda i skolan? Sedan säger Hans Karlsson att det minsann var andra bullar 1994 när borgerliga politiker satt vid makten. Ja, men skillnaden är att i dag har vi en dånande internationell högkonjunktur och historiskt sett väldigt låga räntor.
Det var det verkligen inte 1994. Vi har en finanspolitik som dopar ekonomin och som drivs med en expansiv karaktär som är helt emot reglerna i alla läroböcker när man ska tidsanpassa konjunkturstimulerande åtgärder.
Det är inte någon stor politisk bedrift att efter tolv år vid makten, i en dånande högkonjunktur och med arbetslösheten som det överskuggande målet för politiken, visa upp de arbetslöshetstal som har kommit i dag. Jag skulle gärna tala om Folkpartiets politik.
Det är företag, nej till att avskaffa säsongsanställningar och andra saker. Men låt mig peka på att det som går upp snabbt går också ned snabbt. Det gäller i ekonomin liksom i en del andra av livets skeden. Vi har mycket höga oljepriser, vi har en frossa på aktie- och valutamarknaderna och vi har ett dollarfall som kommer att bromsa svensk export.
Carl B Hamilton (L):
Jag har inte så mycket att anföra emot det som utrikesministern sade beträffande Europeiska unionen som jag ska fokusera på här. Men det finns något som förvånar mig i sammanhanget. Det är riktigt, det som utrikesministern sade om Anna Lindhs initiativ.
Men det finns ju ett annat spår också, nämligen de nya medlemsländerna, utvidgningen av EU och den oro som finns för terrorism och internationell kriminalitet över huvud taget.
Som jag sade kan man beskylla den europeiska unionen för tröghet och ineffektivitet i många sammanhang, men i frågan om att skydda medborgarna mot internationell brottslighet och terrorism har man ändå visat en handlingskraft som är större än på de flesta andra områden sedan den 11 september och inte minst sedan Madridbomberna.
Jag undrar om man inte skulle kunna försöka ta delar av problemen och rekommendationerna och passa in dem i det mönstret för att försöka driva det här inom den europeiska unionen.
Jag säger inte att det är lätt; ingenting är lätt i det här sammanhanget. Men jag tror ändå att det skulle vara en möjlighet. Den andra frågan - knäckfrågan - är som utrikesministern sade för närvarande utvecklingen i Iran.
Det finns ett antal glädjeämnen därvidlag, inte minst den ändrade amerikanska hållningen när det gäller att gå in i en genuin diskussion med Iran om dessa frågor. Man får hoppas att Iran är berett att göra sammalunda. Man kan notera bara genom en blick på kartan att både Pakistan och Indien är grannländer. Vi har också Afghanistan i regionen.
Européerna är ju redan mycket starkt engagerade i fråga om att få en lösning på frågan Iran. Vi är också mycket engagerade i Afghanistan. Vi har gamla - förvisso delvis koloniala - band med Indien och Pakistan, men vi är redan som världsdel, som den europeiska unionen som organisation och som de europeiska länderna engagerade i regionen.
Jag vet inte, men det vore intressant att höra om utrikesministern kan utveckla huruvida man kan använda EU som en mer aktiv aktör även i frågan om Indien och Pakistan. Man bör inte lämna det till andra aktörer i resten av världen.
Carl B Hamilton (L):
Jag måste säga att jag blev provocerad av finansministerns svar, när han talade om dyrbara anläggningar och exklusivitet. Det finns en gammaldags bild av golfsporten som en överklassport - den kallades ibland moderatbandy. Det där är ju, som den tidigare talaren har sagt, väldigt orättvist och oriktigt.
Vi har många fördelar i vårt land, och en är att det är ganska låga markpriser. En annan är att vi har lagt ned en stor del av vårt jordbruk. Detta i kombination har gjort att det är relativt billigt att anlägga en golfbana.
Därmed är inte medlemsavgifterna särskilt höga jämfört med många andra sporter som får bidrag och som är avdragsgilla. Jag tror att det helt enkelt är så att finansministern är ideologiskt blockerad. Jag tror att det grundar sig i det.
Om man tittar på den här sporten är, som jag sade, medlemsavgifterna inte särskilt höga jämfört med andra sporter. Det kan vara mellan 2 500 och 5 500 kr beroende på var i landet man bor. Utrustningen, med den globalisering som vi har, är otroligt billig jämfört med bara för 15-20 år sedan. Man kan få ett utmärkt golfset för en tusenlapp. Och så vidare.
Jag skulle vädja till finansministern att se över den här frågan en gång till, måhända efter valet, och verkligen gå igenom huruvida detta är en sport som karakteriseras av dyrbara anläggningar och exklusivitet. När det är omkring 600 000 personer som utövar den här sporten är det inte bara eliten inom Moderata samlingspartiet, utan det är en folksport.
Carl B Hamilton (L):
Jag ska ta upp en av de punkter som Nina Lundström har frågat om, nämligen ökad konkurrens i byggbranschen, och anknyta till en studie som publicerades nu i maj, den så kallade McKinseyrapporten. McKinsey gör sådana här studier i olika länder, vilket gör att resultaten delvis blir internationellt jämförbara. De gör mikrostudier av olika branscher. Det är det värdefulla i dessa analyser.
I fallet Sverige kommer man fram till häpnadsväckande resultat. Hela 20-30 % av byggkostnaden är slöseri. Det beror på fel, stöld, slöseri med arbetstid, slöseri med arbetsledares arbetstid, dåligt maskinutnyttjande, spill av material och så vidare. Varför är det då så?
Jo, bland annat därför att det görs en uppdelning av arbetet i olika moment som är alltför detaljerad och som sänker produktiviteten. Skråtänkande präglar organisationen av arbetet. Det finns en struktur där fack och arbetsgivare har bestämt att vissa moment kan utföras enbart av en viss typ av arbetare. Det leder bland annat till många överlämningar i byggprojekten.
Det kan krävas upp till 20 överlämningar för att bygga ett badrum i Sverige. Det innebär låg produktivitet och höga kostnader jämfört med andra länder. I rapporten går man också igenom byggsektorn och finner att den i Sverige präglas av improduktiva ackordssystem. Ackordssystemen i byggsektorn leder, tvärtemot vad man tänker sig att ett ackordssystem brukar göra, till en lägre genomsnittlig produktivitet.
Man skriver: "Mätningar har visat att ackordslöner driver upp kostnaden med ca 11 kr per arbetad timme, vilket är 7-8 procent av lönekostnaden." Detta slår igenom på boendekostnaderna. Det slår också igenom på kostnaden för kommersiella lokaler och konkurrenskraften för de företag som använder lokalerna.
I ett makroperspektiv kan man se att hela Sveriges konkurrenskraft påverkas negativt av att det är dyrare att driva verksamhet i Sverige därför att det är dyrare att uppföra de fastigheter i vilka verksamheten bedrivs. Min självklara fråga till statsrådet är: Vad tänker statsrådet göra för att komma från dessa problem med dålig konkurrens i byggsektorn?
Det är samma fråga som Nina Lundström har ställt. Jag utgår från att statsrådet också har tagit del av denna mycket konkreta rapport som har tillkommit genom en lång rad mätningar och jämförelser.
Carl B Hamilton (L):
Det gläder mig att statsrådet också har tagit del av den här rapporten och liknande. Jag ska fokusera på en enda sak, och det är det som statsrådet sade om att man ska göra det tillsammans med branschen. Det här är en bransch där båda parter, arbetsgivare och arbetstagare, företag och löntagare, har ett gemensamt intresse, nämligen att begränsa konkurrensen. Den ena får högre vinster. Den andra får högre löner.
Om det hade varit på bankernas område, som ju också är ett område med dålig konkurrens, undrar jag: Hade regeringen tillsatt en banksamordnare för att sitta ned och gulla med bankerna för att förbättra konkurrensen? Nej, inte alls. Det hade varit fullständigt otänkbart, utan då är det tuffa tag med finansinspektion och konkurrensverk och så vidare.
Det är det som fattas beträffande byggsektorn, att regeringen, med åtgärder, kommer med förslag som verkligen sätter press på de två parterna i byggsektorn. Man kan inte sitta och gulla med två parter som båda tjänar på att hålla staten på gott humör men utanför. Det går inte.
Där krävs det mycket tuffare konkurrensåtgärder, att staten gör mer än vad man gjort i dag. Det här med 20-30 % extrakostnader är ju ingenting nytt. Jag kan inte annat än tro att det faktiskt är så att Socialdemokraterna har en väldigt nära koppling till Byggnadsarbetareförbundet, och det är det som förhindrar regeringen från att gå in och verkligen ta tag i de här frågorna.
Det förbundet, liksom de på andra sidan, på arbetsgivarsidan, har nämligen glädje av att allting förblir som det är. De som får betala är konsumenterna, och det är hyresgästerna, och det är de företag som sitter i de här fastigheterna med extra höga bokostnader. Sluta gulla med Byggnadsarbetareförbundet! Se till att skapa en ordentlig konkurrens och press i byggsektorn!