KBLab/rixvox huggingface dataset:
Inger René (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Dessvärre ser jag inga möjligheter till snabba förändringar när det gäller att få förändringar till stånd inom äldreomsorgen fastän det handlar om äldre som svälter och till och med dör inom svensk äldreomsorg. De dör alltså av svält. Det borde vara bråttom, tycker jag, med att göra någonting åt den här situationen.
Mat är, eller borde vara, skönhet, glädje, njutning, upplevelser och kärlek. Mat ska förutom att ge rätt näring stimulera, inspirera och sätta fantasin i rörelse. Jag skulle vilja lämna en liten påse till statsrådet här. Stick ned näsan i den här påsen och lukta och smaka, och känn vad det gör för fantasin och för glädjen!
Det går att lukta utanpå den också, för jag känner att dofterna går rätt igenom. Känn vad det skapar! Dofter kan som till exempel också musik få minnen att väckas till liv, eller hur? Pröva, statsrådet! Mat är alltså mer än föda, näringsämnen eller kost. Mat är livskvalitet och upplevelser. Det märks på frågor som vi får när vi har varit på kalas eller på resor. Vad åt ni?
Om man ligger på sjukhus så frågar människor: Hur var maten? Mat är fundamentalt i vårt dagliga liv. Min interpellation handlar om hur vi när samhället har tagit över ansvaret för äldre människor sköter just detta ansvar. Tyvärr blir svaret i alltför många fall: icke godkänt. Rapport på rapport visar att många far illa på samhälleliga institutioner. Rapporterna är inte nya.
Det har skrivits om detta i åtskilliga år. Det talas om att upp till hälften av boende på olika typer av institutioner är fel- eller undernärda. Upp till hälften - det är 50 av 100. Det är som sagt inte heller ovanligt att människor dör av svält. Om det hade varit lika många som hade fallit ur sängen och slagit sig eller fått fel medicin så är jag säker på att statsrådet hade satt in åtgärder genast. Men i det här fallet avvaktar man.
Det här är inte första gången som frågan debatteras här i riksdagen. Dessvärre verkar det inte heller bli den sista. För mer än tio år sedan fastslog den nationella handlingsplanen för nutrition att man skulle arbeta med att förebygga sjuklighet och för tidig död i samband med kostrelaterade sjukdomar och undernäring.
Nu hänvisar statsrådet till en ny rapport som vi fortfarande får vänta på till om ett år, våren 2007. Detta är inte rimligt, statsrådet. En grupp som statsrådet inte heller nämner i sitt svar till mig är en grupp som inte är homogen, men som ändå behöver extra uppmärksamhet när det gäller kost och mat. Det är alla gamla människor som har kommit till Sverige på äldre dagar.
Det krävs en speciell varsamhet så att de dels mår bra, dels får mat som väcker deras matminnen till liv och får dem att känna att de lever ett värdigt liv på gamla dagar. Också här behövs det utbildning av personal, som jag också efterfrågar i min interpellation. Vad tänker statsrådet göra för att vi inte ska behöva vänta till 2007 för att få en förändring till stånd?
Inger René (M):
Det var visserligen inte Ylva Johansson som var statsråd på den tiden, men för nu elva år sedan fick vi en nationell handlingsplan när det gäller nutrition. Den handlingsplanen har, såvitt jag kan bedöma, legat i träda sedan dess. Nu sätter man till nya uppdrag och nya utredningar och tror att det ska bli bättre.
Under tiden far många äldre illa på samhälleliga institutioner och också i hem där de är beroende av hemtjänst. Jag tycker att man kan jämföra den lilla påse som statsrådet fick av mig med de frusna plasttallrikar som många människor får i dag för ett veckobehov och som man ska ta fram och försöka äta.
Det är väldigt lite av njutning och social samvaro, för att citera statsrådet, som ligger i den typen av måltider. Det borde vara så att vi är överens om att det är en mänsklig rättighet att uppfylla det näringsbehov och energibehov som man har.
Är man gammal, sjuk eller går på medicinsk behandling, som statsrådet sade, är det svårt för den enskilde att täcka behovet utan hjälp. Behovet kan också förändras på grund av den medicinska behandlingen. Sociala, kulturella och psykologiska faktorer påverkar också.
Alla i de äldres matkedja måste engageras med adekvata kunskaper inom den verksamhet som de arbetar i. Jag menar att det förändringsarbetet måste sättas i gång genast. Jag blir lite överraskad av att statsrådet tar så lätt på en del i min interpellation. Det handlar om vårdbiträdenas och undersköterskornas utbildning.
Det har visat sig att de inte har en timme utbildning på det här området under sin utbildningstid. Då hjälper det inte om man nu sätter in kompetenshöjande åtgärder för dem som redan är i tjänst. Vi borde titta på dem som utbildar sig i dag. Jag har också hört den här siffran på lite drygt nio dietisttjänster.
Dietisterna är självfallet nyckelpersonerna i det här arbetet. Jag är alldeles övertygad om att dietisterna gör ett alldeles utomordentligt arbete där de finns. Men maten gör ingen nytta så länge den ligger på tallriken. Maten gör nytta när den har kommit ned i magen på ett trevligt sätt för de här människorna.
Då spelar faktiskt den vårdpersonal som är närmare de äldre människorna en mycket stor roll. Det handlar inte bara om att man ska kunna näringsvärde och medicinska faktorer, utan det handlar om att förstå vikten och nyttan av en god mathållning.
Det handlar om att skapa en miljö som är maximal för de gamla människorna så att de faktiskt äter upp det som ligger på tallriken och som eventuellt kan vara så gott som det ska vara och innehålla alla de näringsämnen som man behöver.
Inger René (M):
Nu är det här en interpellationsdebatt, det vill säga det är oppositionens möjlighet att kritisera regeringen. Men jag är glad att statsrådet ger mig möjlighet att tala om att Moderaterna faktiskt satsar 10,7 miljarder i budgeterade medel under de närmaste tre åren. Statsrådets parti, Socialdemokraterna, talar om 10 miljarder, men de är ännu inte budgeterade. Vi kan väl hoppas att de blir det så småningom.
Jag har alltså skjutit in mig på några saker som jag tycker är viktiga i det här sammanhanget. Det är att vi måste titta på de invandrade gamla människornas situation och att vi måste titta på utbildningssituationen. Det är en fråga som vi har talat om här i riksdagen i åtminstone tio år, och det har ännu inte hänt någonting. Då säger statsrådet: Nu ska det hända någonting. Men vad är det som gör att vi just nu ska tro att det ska bli en förändring?
Jag tycker att den här situationen känns absurd. Det borde vara så att god, näringsriktig mat serverades varje dag, åtminstone fem gånger, i vacker miljö. Maten ska också betraktas som lika värdefull för medicinen, för i de här sammanhangen är det ofta så att maten stöder medicinen eller tvärtom. Vi vet att det här är en önskebild och att det här inte är fallet för väldigt många gamla människor.
Det sägs ibland att ett tecken på ett samhälles civilisation är hur man behandlar sina äldre. Statsrådets svar visar tyvärr inte på några framsteg i regeringens politik på det här området, och jag är rädd att vi kommer att ses - fastän kanske i andra, nya roller - efter valet 2006.
Att behandla gamla människor så som vi gör i dag är inte tecken på en utvecklad civilisation i samhället, och det beklagar jag.
Inger René (M):
Om jag får börja med den sista frågan kan jag säga att jag har hört mig för i vilken utsträckning som det förekommer. Det svar som jag har fått är att det inte förekommer. Då tycker jag att den frågan bortfaller. Sedan vill jag flytta över till den första frågan. Att vara vårdnadshavare innebär att man ska vara med och besluta om stort och smått som händer barnet.
Det kan man vara som mamma och pappa, och det kan vara flera föräldrar som är inblandade i ett barns väl och ve. Men att också flytta över vårdnadsdelen, alltså bestämmandet om simning, sommaräventyr eller andra saker, på fler än två personer tror jag bara blir ett bekymmer.
Ett annat bekymmer är att det, trots alla ansträngningar som vi vill göra, förekommer att föräldrar inte klarar att leva tillsammans. Då har man tre vårdnadshavare om ett barn som sedan på något sätt ska placeras så att barnet kommer i åtnjutande av två mammor, tre pappor eller hur den här vårdnaden kan se ut.
Jag tror faktiskt inte att barnet känner större trygghet av att veta att den mamman också har vårdnaden. Den mamman är med i det dagliga livet och hanterar barnet, älskar barnet som alla andra, men jag har svårt att se någon fördel i att man just ska ha vårdnadsdelen. Huvudsaken är barnets ständiga kontakt.
När jag tog upp de afrikanska byarna var det just för att visa att det ska vara många runt omkring barnen. Men det kan vara du och jag även om vi inte har vårdnaden om barnen i en familj.
Inger René (M):
Jag är glad att den här frågan kom upp. Det är en fråga som jag tror att vi kan påstå att vi allihop är överens om. Vi har arbetat med frågan, inte minst de kvinnogrupper som finns inom alla de olika partierna här. Det finns delar i detta som vi inte kan nå. Vi kan inte nå det som du berättade om med skuldsatta flickor och kyrkan.
Vi kan inte gå ut och titta hur det ser ut i familjer, men vi vet allihop att det finns unga flickor, till och med under 16 år, som lever i något slags giftasförhållanden över allt i vårt samhälle. Vi vet att de är fastlåsta i denna situation inte minst på grund av ekonomiska förhållanden. Vi vet att de inte går i skolan, och vi vet att de då är hemma, borta från ett kommande arbetsliv.
Vi vet att de möjligen också föder barn i det sammanhanget. Men det går inte att komma åt detta om vi inte får en anmälan. Man måste veta om det. Vi kan inte gå ut från samhällets sida och leta efter detta. Det måste anmälas. Vi vet och det står på s. 18 i vårt betänkande att vi arbetar på den här frågan. Vi har en 16-årsgräns i dag.
Det finns ett straff på högst två år, och det är en ganska hög straffsats, om en vårdnadshavare tillåter ett barn under 16 år att giftas bort. Vad jag vet är det ingen som har fällts än så länge för detta, även om vi allihop vet att det förekommer.
Jag är säker på att vår regering, inte minst Folkpartiet som har drivit den här frågan, kommer att arbeta på att gränsen ska höjas. Vi vet att Ungdomsstyrelsen har kommit in med ett betänkande. För ovanlighetens skull är det två tre månader tidigare än slutdatum på betänkandet. Det gör att den här frågan arbetas med i Regeringskansliet. Jag önskar den framgång.
Inger René (M):
Vi kan i alla fall glädjas åt att siffrorna blir bättre och bättre år från år, även om det säkerligen finns ett stort mörkertal. Förra året beviljades alltså två äktenskap gällande personer under 18 år. De var 16 år.
Så det går åt rätt håll, även om vi alla säkert är väldigt medvetna om att mörkertalet när det gäller de här frågorna är förfärande stort. Vi får arbeta på flera håll, och något som jag tycker att vi borde bli tydligare med är den information som man får när man knackar på Sveriges dörr och blir medborgare i Sverige.
Vi måste på ett tydligare och bättre sätt informera om den lagstiftning som faktiskt gäller och vad som händer om man inte följer denna lagstiftning. Det är viktigt att de nya som kommer hit får den lagstiftningen klar för sig. Det är också viktigt att skolorna undervisar om lagstiftningen så att flickor och pojkar, inte minst i den tidiga gymnasieåldern, får reda på att det faktiskt är dessa lagar som gäller.
Jag tycker, utan att ha tänkt på den frågan så hemskt mycket, att två år är en ganska hög straffsats om man missbrukar den lagstiftning som finns. Jag tror alltså att vi med ovanligt raska steg för att vara lagstiftare går åt rätt håll när det gäller just detta.
Inger René (M):
Jag finner inte heller någon anledning att förlänga den här debatten. Jag ska bara peka på två eller möjligen tre olika faktorer. Det här är en verksamhet som vi kan se kommer att öka. Siffrorna har faktiskt gått upp, även om det något år, av oförklarliga anledningar, har varit något litet glapp nedåt. Det är inte så konstigt att detta kommer att öka. Det har ju med människors rörlighet att göra.
Det har också att göra med vilken lagstiftning man har i olika länder. Men vi är överens om att det samarbete som vi har till exempel inom EU och när det gäller vissa konventioner hjälper oss att få, så bra det nu går, möjlighet att lösa de konflikter som alltid ligger i detta att två föräldrar går olika vägar.
Sedan vet vi att det finns länder som inte har ratificerat några som helst konventioner, och det gör naturligtvis inte arbetet lättare. Jag ska bara kommentera Vänsterpartiets motion och reservation som handlar om ensamstående kvinnors möjligheter att delta i en rättsprocess. Eller var det Socialdemokraternas?
Ja, då ska jag inte anklaga Vänsterpartiet för någonting. De som har talat här tidigare har berättat att det pågår ett arbete på departementet. I det arbetet ingår självklart också den här frågan. Med detta yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationen.
Inger René (M):
Tack, Hillevi Larsson, för frågorna! Om jag börjar med testamenten tror jag att Hillevi Larsson sade att det är en enkel fråga. Vi har båda suttit i utredningar i flera olika sammanhang, och vi vet att djävulen ryms i detaljerna, som vi säger. Det finns nästan inga frågor vi hanterar som kan rubriceras som enkla frågor. Jag vet inte om man ska kalla Skatteverkets rapport för en utredning, men det är ett förslag.
Vi vet dock, som Hillevi Larsson sade, att man också på Europanivå arbetar med dessa frågor. Vi vet även att livet blir mer och mer komplicerat eftersom vi går över gränserna, gifter oss med andra, bildar bo i ett tredje land och får barn i ett fjärde. Livets rättsliga förhållanden ser inte så enkla ut som de möjligen gör om man bor kvar i samma land.
Jag tycker därför att det är positivt att man ser vad EU kommer fram till när det gäller dessa frågor. Sedan kan de här i huset som sitter i EU kanske försöka att på olika sätt skynda på frågorna så att också den rapporten påskyndas i möjligaste mån. Det är klart att det vore lyckligt om frågan fick en lösning, även om jag ser att man kan göra privata lösningar.
Man kan som sagt även vända sig till det nya företaget om man tycker att man känner sig säkrare på det sättet. När det gäller frågan om delad vårdnad var vi, precis som jag nämnde, dels i Finland, dels i Australien.
Kanske påminner det förslag som föreligger mest om det finländska, men efter att ha varit där och tittat närmare på detta har vi sett att inte heller dessa frågor är lättlösta utan mer komplicerade än man kanske kan ana från början. Jag tror att vi ska vara försiktiga med att ändra lagstiftning med alltför täta mellanrum.
Det vållar oro, och jag är säker på att också Hillevi Larsson får telefonsamtal från oroliga medborgare som har svårt att veta vad det är som gäller.
Inger René (M):
Jag börjar i änden med testamenten. Jag tror nog att man med samma trygghet kan luta sig mot ett privat företag som har hand om testamenten som till exempel mot Skatteverket eller någon annan historia i samhällets regi. Jag tror alltså inte att det ska behöva göra någon skillnad. Testamentsregistret har nu varit i gång i två och ett halvt år.
De lämnar naturligtvis inte ut hur många som har använt sig av dem, men vad jag förstår har det vuxit ganska snabbt. Det kan alltså också vara en möjlighet. När det gäller den andra frågan, det vill säga utredningen om vårdnad om barn, fick vi ett lagförslag 2006. Det gick inte mer än ett halvår innan detta förslag började ifrågasättas. Det är inte en positiv utveckling.
Det är bättre om man har tid att göra en ordentlig utredning och komma med ett ordentligt förslag så att inte minst föräldrar vet vad som gäller. Jag tycker att det är särskilt viktigt eftersom det nästan alltid handlar om konflikt mellan föräldrar. Samhället ska göra allt för att se till att inte underblåsa dessa konflikter.
Då är det ett grannlaga arbete att se till att både den ena och den andra parten blir så nöjd och glad som möjligt. Det kommer också barnet till del. Jag förordar att vi gör ett gediget bra arbete som vi kan stå för och som är bra för föräldrar i denna, som jag sade, både ömtåliga och bekymmersamma situation.
Yvonne Andersson (KD):
Det var egentligen tre stora frågor på kort tid. Jag ska börja med den första frågan. På s. 15 i betänkandet säger ni alla att man ska göra en förutsättningslös utredning. Några rader längre ned står det väldigt tydligt att man utgår från att regeringen, när den beslutar om direktivet, ska beakta motionernas intentioner.
Om man i motionerna vill ha en könsneutral äktenskapslagstiftning blir det inte förutsättningslöst. Det går inte ihop. På den andra frågan om äktenskapet kan jag säga att äktenskapet också har andra värden än barnet.
Jag sade att en av de viktiga och primära uppgifterna för ett äktenskap var just att se till att miljön blir bra för barnen, som tillkommer genom parternas olika handlingar i äktenskapet. Det är en viktig del, men det finns andra värden som har att göra med kulturella aspekter och som har funnits i form av ansvar och manifesteringar gentemot omgivningen.
När det gäller den tredje frågan talar Martin Andreasson och jag utifrån olika perspektiv. Vi kommer förmodligen inte att förstå varandra i den här talarstolen. Martin Andreasson talar hela tiden från vuxna människors perspektiv om att få en manifestering av sin relation. Jag har frångått det och talar från barnets perspektiv.
Vi tycker inte att den homosexuella miljön är den bästa för barnen att växa upp i. Eftersom vi anser att barn ska ha en manlig och en kvinnlig förebild och i största möjliga mån ha kontakt med sina biologiska föräldrar, ska vi inte medverka till familjebildningar där barnen inte kan få eller får kontakt med den andra partnern.
Men att ha en bred syn på hur det ska vara i samhället innebär ju att vi inte förnekar att de här familjerna finns och att de ska få det stöd och den hjälp som de behöver.
Yvonne Andersson (KD):
Jag hade inte tänkt att göra någon historisk analys av vad Kristdemokraterna har sagt och inte sagt i en tid då jag själv inte var aktiv. Jag utgår från det partiprogram och principprogram som Kristdemokraterna har i dag. Det är väldigt tydligt vad gäller alla människors lika värde och att man ska arbeta för att alla rättsligt respekteras och har samma möjligheter. Det står jag upp för.
Där har jag också försökt förklara att vi Kristdemokrater står för det, och det sade jag i mitt anförande. Sedan kan Martin Andreasson rota tillbaka i andra saker som jag inte är beredd att försvara här eller ens kommentera.
Jag vet att vi har samma inställning till människors lika värde, respekten för de samlevnadsformer som finns i dag. Vi har två juridiska samlevnadsformer som ger lika möjligheter, bortsett från barnen. Vi tycker att de två fungerar bra.
Jag kan över huvud taget inte förstå varför man diskuterar en utredning när det finns något som visar sig fungera bra i samhället och när vi har två olika juridiska samlevnadsformer som står för detta. Jag vill också trycka på att det inte är jag som läser fel.
Läser man in betänkandets andemening inser man att det inte är en förutsättningslös utredning som ni har arbetat för att få det till. Det är en utredning som har ett syfte, och det syftet är att klarlägga lagrummet så att det finns möjlighet att genomföra det här. Där har inte minst Folkpartiet varit tydliga i sina uttalanden.
Att över huvud taget säga att det är förutsättningslöst tycker jag är att vilseleda lyssnarna.
Yvonne Andersson (KD):
Man kan naturligtvis se de här förklaringarna, men inte ens Homoombudsmannen uttalade tydligt att det skulle vara en diskriminering. Det upplevdes på det sättet. Frågan är om vi, som lagstiftar inför en framtid om något som människor ska leva med, ska förändra saker som är hundraåriga därför att människor möjligtvis tycker det.
Vi har så oerhört mycket att göra i vårt samhälle också på det här området. Jag skulle naturligtvis ha önskat att vi hade enats om en utredning om hur vi ska göra det lättare att få stabila familjer, för det är det som gör människor mer harmoniska, trygga och lyckliga.
Att det finns materiella skillnader och skillnader i ordvalet är ju inte skäl nog för en långvarig parlamentarisk utredning. De materiella skillnaderna skulle vi väl i så fall ha kunnat komma till rätta med i lagutskottet. Bara för ett par år sedan var man överens om ordvalet. Det är ett vedertaget begrepp i dag hela Norden. Varför skulle vi ändra på det?
Jag vet inte om det är läge att säga ursäkta, men jag gör det ändå. Trots dessa förklaringar och tre argument kan jag fortfarande inte förstå hur detta kan vara skäl nog till en parlamentarisk utredning.
Yvonne Andersson (KD):
Om man ska beakta vad 1 300 människor känner, då ska man väl också beakta vad 37 000 människor känner. De känner lika mycket för att behålla sitt äktenskap och vill inte behöva oroa sig för att det ska förändras. Nej, äktenskapsbalken är ingen barnlag.
Både forskningen och den samlade erfarenheten visar att det är familjebildningen som är det viktiga för hur barn mår. Men om man går in på djupet i den forskningen finner man att det är äktenskapet som har den högsta frekvensen av stabila relationer och av stabila familjer över tid.
Det är en varaktig skillnad, och den aspekten togs upp i den proposition som föregick den nya sambolagen. Det är det som är perspektivet för oss. Vi vill ha nära, bra relationer som är varaktiga över tid.
Det som ger trygghet är att ett litet barn vet att det sannolikt kommer att ha kontakt med sina föräldrar också om 20 år. Det är ju sådana relationer som skapar trygghet i ett samhälle och som gör att samhället blir stabilare på sikt.
Yvonne Andersson (KD):
Man kan bli trött, för inte ens vår reservation eller de anföranden som har hållits i samband med lagutskottets betänkande har lett till att Tasso Stafilidis insett att vi menar att äktenskapet naturligtvis har flera funktioner. Ett ändamål är barnen. Vidare har äktenskapet naturligtvis värden av kulturell betydelse.
Det har för många människor ett djupare värde som inte har med barn att göra, för människor som varken vill eller kan skaffa barn. Äktenskapet har inte alls enbart med barn att göra. Vi har respekt för äktenskapet, men vi vill fortfarande att äktenskapet ska ingås mellan man och kvinna, som det hittills har varit.
Dessutom tycker jag att man retar sig på själva uttrycket "registrerat partnerskap". Vilka var det då som skapade den benämningen? Det borde finnas en historia bakom det. Jag är inte så lagd att jag går och suger på varje ord och benämning, men vore inte det allra smartaste att ändra på namnet?
I mitt genmäle mot Martin Andreasson tog jag upp vår tydlighet i principprogrammet och att vi jobbar för alla människors okränkbara och lika värde. Att ge den juridiska samlevnadsformen registrerat partnerskap och de vuxna som väljer den samma rättsliga trygghet tycker jag är ett sätt att visa på detta. Vi är också beredda att diskutera om det behöver göras något mer.
Jag vet inte om det är så, men jag kan i dag se att registrerat partnerskap i princip har samma rättsliga verkan. Jag kan över huvud taget inte förstå det som togs upp på slutet. Det finns också ett annat parti som möjligtvis inte ser med respekt på andra. Varför ska man ta ifrån kyrkorna vigselrätten? Det är oerhört knepigt.
Om jag skulle vara i Vänsterpartiets sits skulle jag i stället säga: Ge kyrkorna motsvarande rätt att registrera partner om de så vill! Varför gör man inte det i stället?