KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gustav Fridolin (MP):
Vad gäller den tioåriga grundskolan är vi överens om att en tioårig grundskola ska genomföras, såtillvida att vi ska ha tio obligatoriska år i svensk skola. Det finns en grundskoleutredning som tittar på olika former för det. Vi har tillsatt en läsa-skriva-räkna-utredning för att säkerställa att oavsett hur vi organiserar det första året, det som i dag heter förskoleklass, ska det finnas en mycket mer likvärdig uppföljning av läsning, skrivning och räkning i den delen.
Vi har också ett förslag från Skolverket som handlar om en läroplan för förskoleklass så att vi redan innan vi kommit så långt kan få en ökad likvärdighet över landet. Vi jobbar utifrån det. Jag vet inte om det finns några konfliktfrågor kvar, utöver att jag förstått att åtminstone Liberalerna inte vill att förskollärare ska vara behöriga att arbeta det första året. Jag får erkänna att jag har lite svårt att förstå det.
Förskollärare är akademiskt utbildade och experter på små barns lärande. När de arbetar tillsammans med grundskollärare, vilket de ofta gör inom ramen för förskoleklassen, innebär det att de befruktar varandra på ett bra sätt. Jag kan inte se hur man skulle kunna diskvalificera förskollärare från att vara behöriga att göra det arbete som de gör i dag. Om det finns andra konfliktfrågor ser jag fram emot att bemöta dem.
Vi bereder Grundskoleutredningens förslag i vederbörlig ordning. Jag blir lite konfunderad när Christer Nylander definierar en god idé. Han tyckte att vår idé om en jämlik skola, där alla elever får en ärlig chans, inte riktigt har kraft. En god idé är en idé som många är emot. Det blir definitionen, Christer Nylander. Det är inte så många som är emot idén, så det blir ingen kraft i den.
Jag tycker överlag att vi haft lite för många idéer som pressats igenom i den svenska skolan, och många i skolan har varit emot dem. Så har det varit under lång tid. Jag beskrev tidigare att det varit en sådan utveckling i den svenska skoldebatten under lång tid. Jag tycker att goda idéer behöver ha lärare och rektorer med sig.
Gustav Fridolin (MP):
Vi hade gärna velat samla ett bredare stöd för vår budget. Vi har bjudit in till den typen av samtal, och Liberalerna vet att dörren står öppen. Jag får flera gånger från Christer Nylander anklagelsen att regeringen inte har en reformagenda på skolans område. Låt oss då beskriva hur vi vill uppnå målet om en jämlik skola där alla elever får en ärlig chans. Det första är tidigt stöd.
De viktigaste reformerna är: mindre barngrupper i förskolan, obligatorisk förskoleklass, läsa-skriva-räkna-garanti från förskoleklass till årskurs 3, fler anställda i de tidigare åren - just nu anställs över 4 000 medarbetare för de tidiga åren ute i kommunerna - system med fler speciallärare och mer grundläggande specialpedagogisk kompetens hos alla lärare. Det andra är ökad attraktivitet hos läraryrket.
Det handlar om höjda lärarlöner - vi satsar 1,5 miljarder nästa år och därefter 3 miljarder årligen för att alla lärare som stannar och utvecklas i yrket ska kunna komma i fråga för en statlig lönesatsning. Därutöver ska vi se till att förbättra lärarnas arbetssituation genom minskad administrativ arbetsbörda, minskat antal nationella prov, digitalisering och att ge rektorer och huvudmän stöd i minskad arbetsbörda. Vi ska se till att vi har ett kontinuerligt fortbildningsprogram för lärare genom nationella skolutvecklingsprogram.
Det tredje är en jämlik skola. Det handlar om att satsa på de skolor som har det allra tuffast. Genom Samverkan för bästa skola sluter nu staten avtal med enskilda huvudmän om skolutveckling på enskilda skolor. Det är den största förändringen i statens relation till huvudmännen sedan kommunaliseringen och inrättandet av Skolinspektionen. Vi satsar på den pedagogiska infrastrukturen, som underlättar för lärare och elever att mötas - till exempel fritidshem, speciallärare, elevhälsa och skolbibliotek. Räcker detta?
Nej, jag tror faktiskt att inte ens detta räcker. Det är en stor reformagenda, men det räcker inte. Vi måste jobba i två hastigheter. Därför är vi samtidigt i en situation där vi har tillkallat en skolkommission, där profession och forskning har mandat att lägga fram förslag.
Gustav Fridolin (MP):
Daniel Riazat har frågat mig om jag avser att ta initiativ till förtydliganden i lagstiftningen för att inte kommunernas långsiktiga ansvar för skolan ska innebära ekonomiska nackdelar gentemot de fristående skolorna. Det var under den förra regeringen som dagens bestämmelser om hur bidragen till fristående förskolor och skolor ska beräknas infördes. I förarbetena till lagstiftningen anges att kommunens kostnader för att hålla en beredskap för att kunna ta emot elever i grund- och gymnasieskolan inte har något omedelbart samband med kostnaderna för utbildningsverksamheten.
Det ansågs därför inte finnas behov av att särskilt beakta den uppgiften för kommunen när bidragen till de fristående skolorna bestäms. När en kommun bestämmer bidraget för en elev i en fristående skola ska det därför inte göras något avdrag för kostnader som kan hänföras till kommunens skyldighet att ha beredskap att ta emot elever. Det tar ofta tid innan ny lagstiftning har satt sig. Bidragssystemet i sin nuvarande utformning har tillämpats sedan 2010, och det börjar komma vägledande domar från de högre instanserna i förvaltningsdomstolarna.
Av de exempel på domar som Daniel Riazat ger framgår att om en kommun hanterar ett uppkommet underskott genom att skriva av det innebär det att likabehandlingsprincipen åsidosatts, då de egna verksamheterna på så sätt får ett resurstillskott som inte kommer de fristående skolorna till del. Motsvarande resurser ska enligt domarna ges till de fristående skolorna. Sveriges Kommuner och Landsting rekommenderar därför kommunerna att de låter de kommunala skolorna ta med sig såväl över- som underskott till nästkommande år.
Den parlamentariskt sammansatta Friskolekommittén ansåg att det vore värdefullt med en översyn av bidragsbestämmelserna, bland annat då flera av kommitténs förslag behandlade resursfördelningsfrågor. Där var vi som nu är i regeringen överens med allianspartierna om att det finns behov av att undersöka hur bestämmelserna fungerar liksom att bedöma transparensen i hur underlaget för bidragsbesluten hanteras.
Vidare gav det stora antalet överklaganden som de nya möjligheterna till överklagande av bidragsbeslut inneburit anledning till en översyn. Skolkostnadsutredningen har därför i uppdrag att se över hur bestämmelserna om beräkning av och beslut om bidrag till fristående skolor tillämpas och vid behov föreslå ändringar för att säkerställa lika villkor mellan kommunala och enskilda huvudmän. Utredningen ska enligt sina direktiv presentera sina förslag i mars 2016. När utredningens förslag kommer ser jag fram emot att diskutera dem, bland annat här i kammaren.
Men först måste utredningsarbetet få ha sin gång.
Gustav Fridolin (MP):
En av OECD:s forskare som var med och gjorde djupgranskningen av svensk skola beskrev att i slutet av varje samtal de hade - de träffade alla i svenskt skolväsen, olika typer av huvudmän, skolmyndigheter och de politiska partierna - frågade han samma sak: Okej, den här bilden ni nu lägger fram för mig, vem är ansvarig för den?
Han sa: Jag fick många svar och jag fick långa svar, men jag fick aldrig två likadana svar. Det tycker jag ger en bild av precis det Erik Bengtzboe och Daniel Riazat beskriver.
Vi har fått ett fragmentiserat skolsystem där bilden av vem som är ansvarig är så otydlig att man kan stå var som helst i skolsystemet, se ett problem och tänka: Det här borde någon göra någonting åt.
All god skolutveckling, eller för den delen annan välfärds- eller företagsutveckling eller vad du vill, börjar i att var och en känner ansvar för det man själv kan göra, från i skolans fall eleven, föräldern, läraren, rektorn, kommunpolitikern till de fristående huvudmännen och staten. Då måste det finnas en mycket tydligare ansvarsfördelning än vad det gör i dag.
Det kanske är den största anledningen till att den förra regeringen bad OECD att göra en djupgranskning av svensk skola. Vi låter den nu gå vidare till en skolkommission som jag hoppas kommer med ett antal förslag om hur vi kan möta den här utmaningen. Daniel Riazat frågar hur det extra ansvar som kommunerna har ser ut. Det är en mening som brukar finnas i interpellationssvar.
Jag upptäckte att den inte fanns i detta svar, men den har funnits i tidigare svar från, tror jag, olika regeringar när det gäller fastslagande av det svenska skolsystemet. Där brukar det stå att i ett sammanhållet skolsystem har kommunerna huvudansvaret för elevernas skolgång, och så är det i det svenska skolsystemet.
Min och regeringens uppfattning är att detta, åtminstone i en hel del fall, innebär ett extra ansvar och en extra kostnad för kommunerna. Detta fanns dock inte med i förarbetena för den gällande skollagen. Därför får vi nu invänta Skolkostnadsutredningen, som vi var överens om i Friskolekommittén, vilken ser över just hur bestämmelserna för beräkning av och beslut om bidrag till fristående skolor ska tillämpas.
Den ska titta på precis den typen av utslag från förvaltningsrätten som Daniel Riazats interpellation handlar om. Det sätts här gärna en bild av att det är så här och att man inte kan göra något åt det.
Eftersom jag inledde det här inlägget med att peka på hur alla kan ta ansvar för den situation man befinner sig i, även i ett skolsystem som fragmentiserats, vill jag ändå understryka att det finns saker som kommuner kan göra utifrån gällande regelverk. Det SKL rekommenderar är att varje skola ska vara en egen resultatenhet som därigenom får ta med sig både överskott och underskott in i påföljande år.
Det är ett sätt att möta den typen av problematik som ofta uppstår vid just den här tiden på året. Om SKL skulle finna att det finns anledning att inte bara ge några exempel utan att också ändra reglerna skulle regeringen såklart vara beredd att ta med det in i diskussionerna om Skolkostnadsutredningens förslag. Jag har inte fått någon sådan propå från SKL än så länge.
Gustav Fridolin (MP):
Jag ska börja med att svara på den sista frågan. Vi kan konstatera att det innebär ett större ansvar, i vart fall för de kommuner som verkat där en friskola gått i konkurs. Där har ansvaret blivit väldigt tydligt. De måste ganska snabbt bereda plats och så vidare.
Men jag har svårt att se att lösningen skulle vara att vi ändrar reglerna så att det blir lättare för kommuner att föra över pengar till sina skolor i just november och december. Det som egentligen är förslaget är att det ska bli lättare att täcka underskott i verksamheten, utan att hantera friskolor som får samma typ av underskott, och att just i november och december gå in med pengar.
Ser man, som Daniel Riazat uppenbarligen gör, att här finns ett extra ansvar är det snarare detta ansvar som bör regleras i de grundläggande regelverken. Den diskussionen kommer vi att kunna ta vidare när Skolkostnadsutredningen är färdig, som jag ser det. Sedan konstaterar jag återigen att i den här frågan har SKL en rekommendation om hur man ska agera.
Skulle SKL vara i ett läge där de säger att de inte klarar att ge goda rekommendationer utifrån gällande regelverk utan att det finns ett faktiskt problem som de ser ett behov av att lösa, då kommer vi verkligen att ta till oss det och föra en diskussion med SKL om det. Det förs ju många diskussioner mellan Utbildningsdepartementet och SKL, framför allt i dessa dagar, men så har jag inte uppfattat det från SKL, utan man håller sig till sin rekommendation att varje skola ska vara en resultatenhet.
Gustav Fridolin (MP):
Jag instämmer verkligen i det. Det är anledningen till att vi från den 1 januari har en ny lagstiftning och en kartläggning. Det är en uppgift som i och för sig blir svårare men som på många sätt också blir viktigare därför att det nu kommer fler än tidigare som ska få en chans att få med sig de kunskaper som de behöver för att kunna bygga sig ett liv i Sverige.
Då måste man klara att kartlägga de kunskaper som en elev kommer med och inte bemöta en 14-åring som aldrig har gått i skola på samma sätt som man bemöter en 14-åring som kommer direkt från en skola som kanske i vissa ämnen har mer avancerade kunskaper motsvarande åttans ämnesplaner än vad vi har i den svenska skolan. De måste såklart få helt olika bemötande och helt olika förutsättningar för att börja skolan.
Men så har det inte riktigt varit, och det är just därför som kartläggningen är så viktig. Jag håller helt med om att vi har varit mycket inriktade på just snabbspåret, som vi hoppas få på plats snart. Det går ut på att ta till vara lärarerfarenheten hos just dem som har varit lärare, som har lärarutbildning eller erfarenhet som lärare från sina gamla hemländer och är i etableringsuppdraget. Det är jätteviktigt att lyckas med det.
Precis som Daniel Riazat säger finns det ganska stora grupper av personer som skulle kunna hjälpa till i den svenska skolan men som inte träffas. Det gäller bland annat de som är asylsökande, som ännu inte är i etableringsuppdraget. När man öppnar ett asylboende och barnen ska till skolan är det ett jättestort slöseri att den som har varit lärare är kvar på asylboendet under dagen. Att använda den kompetensen i skolan, vilket vi ser händer med goda exempel runt om, ska bli system.
Men det handlar också om personer som inte har lärarerfarenhet men som har en ämneskompetens som är bra att kunna använda i studiehandledning och även personer som har varit i Sverige länge, som är svenska medborgare och har andra jobb men som precis som många andra just nu känner: Kan jag göra en insats? Kan jag göra något för att Sverige ska klara den stora humanitära insats som vi faktiskt gör? Det är klart att de erfarenheterna ska tas till vara, så vi återkommer till hur vi ska sprida det. Det sker en del saker i dag.
Skolverkets hotline svarar för att samla ihop goda exempel och sprida dem till huvudmän som frågar. SKL är också bra på att sprida goda exempel. Det händer alltså en hel del i dag. Men ska vi bygga system av det tror också jag att vi till exempel måste gå igenom regelverken. Vi har en del regelverk som riskerar att göra detta svårare än vad det annars skulle vara.
Gustav Fridolin (MP):
Hans Rothenberg har frågat mig om jag anser att ämnet geologi bör få en starkare ställning och därmed större utrymme inom grund- och gymnasieskolan och om jag är beredd att ge utrymme för geologi som ett eget ämne i läroplanerna på grund- och gymnasieskolan. När det gäller de obligatoriska skolformerna - grundskolan, grundsärskolan, specialskolan och sameskolan - är kunskapsområdet geologi integrerat i olika ämnen.
Jag kan konstatera att området tas upp i dessa skolformers läroplaner och att det konkretiseras närmare i framför allt kursplanerna i kemi och geografi. I gymnasieskolan läser flertalet elever på nationella program obligatoriskt minst en kurs i ämnet naturkunskap. Av ämnesplanen framgår att ämnet naturkunskap till sin karaktär är tvärvetenskapligt med en grund i biologi, fysik, geovetenskap och kemi och att hälsa, energi och hållbar utveckling behandlas i ämnet.
För dem som läser på naturvetenskaps- och teknikprogrammet ersätter olika kurser inom det naturvetenskapliga området den obligatoriska kursen i naturkunskap, så dessa elever läser betydligt mer inom området än vad övriga elever gör. Jag kan också konstatera att det görs goda insatser på flera håll i landet i syfte att underlätta för skolorna att integrera området geologi i undervisningen.
Som exempel kan jag nämna den naturvetenskapliga fakulteten vid Lunds universitet som har ett resurscentrum för geologi i skolan och att de via sin webbplats bland annat erbjuder undervisningsmaterial, lärardagar och forskningsartiklar i geologididaktik. Vidare har Sveriges geologiska undersökning, myndigheten SGU, i år startat ett treårigt arbete riktat till bland annat skolor för att lyfta fram hur viktig geologin är för samhället och erbjuda material för undervisningen.
Ett tredje exempel värt att nämna är Geologi för skolan, ett projekt som har initierats av Stockholms universitet i samarbete med Naturhistoriska riksmuseet och som går ut på att hjälpa lärare att integrera geologi i sin undervisning. Sammantaget menar jag därför att området geologi redan i dag ges utrymme i grund- och gymnasieskolans kurs- och ämnesplaner. Jag menar också att lärare som väljer att behandla eller fördjupa geologi i undervisningen utöver vad som krävs i kurs- och ämnesplaner har goda möjligheter att göra detta.
Att ge utrymme för geologi som ett nytt ämne i dessa skolformer är därför inte aktuellt.
Gustav Fridolin (MP):
Jag har full förståelse för ledamotens uppfattning. Även om det inte är så många riksdagsledamöter som driver denna fråga har en annan vanlig fråga till såväl mig som tidigare utbildningsministrar varit hur olika delar i läroplanen kan stärkas eller hur nya ämnen kan tillföras.
Även om vi alla ser oss som väktare av de timplaner, kursplaner och läroplaner som finns, och därmed avfärdar de olika förslagen, åtminstone när det handlar om att tillföra nya ämnen, gör vi det på något olika sätt. I det här fallet är jag noggrann med att understryka att geologikunskaperna behöver stärkas. Geologi är en viktig del av de ämnen som finns i dag.
Jag vill gärna sortera så att det inte är så att mitt pekande på de möjligheter som finns för lärare att i dag få didaktisk utveckling av till exempel statliga institutioner, universitet, museer och SGU, innebär att detta är något slags frivillig del som bygger på självständigt intresse från lärares sida. Det som står i våra läroplaner är krav för våra lärare.
I kursplanerna för kemi och geografi i grundskolan konkretiseras geologi och geovetenskap. De är obligatoriska delar i de kursplanerna. För gymnasiet ingår de som en del som bygger upp ämnet naturkunskap för de allra flesta gymnasieelever, förutom för dem som läser betydligt mer än naturvetenskap. Ämnet finns i dag, men det kan finnas ett behov av att utveckla sin didaktik.
De möjligheterna finns. Därutöver finns ett uppdrag till Skolverket att utvärdera vilka ämnen, ytterligare fortbildningsinsatser och kollegialt lärande insatser som behövs. Där vet jag att frågan om hållbar utveckling, som bland annat berör den typen av diskussioner som har lyfts fram här, är en av de frågor som återkommer.
En annan del som jag verkligen vill understryka, och jag håller med Hans Rothenberg, är behovet av fakta för att ta till sig den naturvetenskapliga metoden. Där ser jag med samma oro på de diskussioner som förts om skolan i en av våra supermakter och ibland också i vårt land.
Gustav Fridolin (MP):
Det ser jag fram emot, Hans Rothenberg. Det bör också nämnas i sammanhanget att det pågår samtal mellan regeringen och de borgerliga partierna om grundskolans timplan utifrån det uppdrag som har givits till Skolverket. Där behandlas också frågor om olika ämnen.
Möjligen kan man göra en reflektion, som hänger samman med Hans Rothenbergs inledning av sitt slutanförande, om varför vi i Sverige har valt ordningen att vi politiker i sådan detalj bestämmer exakt hur scheman ska se ut och vilka ämnen som ska lyftas upp. I många andra länder är det beslut som ligger antingen på den utbildningsvetenskapliga nivån eller på lärarna på olika skolor.
En stor del av schemat - curriculum - i till exempel den finska skolan görs av lärarna i varje skola. Det skulle ge större utrymme för den typen av överväganden som vi diskuterar här.
Gustav Fridolin (MP):
Det som Linus Sköld landar i är ju det som är grunden för allt lärande, nämligen rätten att göra fel. När man provar sig fram och gör fel hittar man också lösningar som till sist innebär att man lär sig. Det är ofta så som man jobbar vid universitet, i naturvetenskap och under laboration.
Har man en alltför summativ bedömning lär vi eleverna från tidig ålder att de ska vara rädda för att göra sådant där de riskerar att göra fel eftersom de ännu inte kan det. Då hamnar vi alldeles snett. Det är därför som det behövs en formativ bedömning. Det är också därför som vi har motsatt oss betyg vid ännu lägre ålder. Av forskningen vet vi att den effekten blir starkare och starkare.
Ju yngre barnet är, desto svårare är det att särskilja betyget från annan återkoppling. Jag tycker att den krokiga bildningsresan hänger samman med detta. Det är genom att sätta betygen i ett sammanhang - som är en väg, men inte den enda vägen framåt - som man skapar möjlighet till dialog mellan lärare och elever där betygen kan sättas i ett sammanhang och göras till de relativa mål som de är i en ung människas liv. Vad gör vi då för att värna den krokiga bildningsresan?
Jo, vi tillför fler platser på folkhögskolor. Vi inför rätt till komvux - den största vuxenutbildningsreformen på många år - som Aida Hadzialic har presenterat. Vi skapar också olika vägar in i olika utbildningar. På det sättet ser vi till att betyg är viktiga. Det är bra att det finns en väg vidare som inte bara bygger på ett enskilt prov. Det blir också en bedömning av kunskaper och färdigheter under en längre period.
Men det är inte det enda viktiga, utan det ska finnas chanser och olika vägar till kunskap.
Gustav Fridolin (MP):
Jag tackar för interpellationsdebatten. Jag ska förtydliga de kryptiska meningarna, som är direkt tagna ur förordningen om Lärarlönelyftet. Nej, man kan inte säga att skolledare per se omfattas. Däremot har man rättat till ett stort problem som vi menar finns i karriärtjänsterna, och som såklart blir mycket större när det inte handlar om nya tjänster, nämligen att lärare som tar en ledande befattning, det vill säga lärare som blir skolledare, inte ska vara utestängda.
Om man är lärare och blir skolledare ska det inte vara så att de statliga medel som finns plötsligt tas bort. Det blir ett väldigt märkligt sätt att kommunicera till lärare som väljer att utvecklas i sin profession genom att bli skolledare. Detta har vi rättat till i Lärarlönelyftet. Däremot ska det sägas - och det var det jag underströk - att Lärarlönelyftet, som i genomsnitt motsvarar 3 000 per individ i skolan som träffas av det, inte är det som kan rätta till att skolledare tjänar så mycket mindre än andra chefer.
Huvudmännen måste ta ett mycket större ansvar för rekryteringen av skolledare, också vad gäller investering i lön, och det är vi väldigt tydliga med. Det finns ingen statlig satsning som kan hjälpa till, utan där måste man ta det grundläggande huvudmannaansvaret. Linus Sköld sammanfattar med orden styrning, verksamhetsfokus och arbetsmiljöfokus. Jag upplever att det är det vi har hållit oss till. Jag kan dela upp det jag säger utifrån det. Styrning handlar om att vi måste förstärka styrkedjan. Det är ett av Skolkommissionens grundläggande uppdrag.
Samverkan för bästa skola är ett sätt att göra det just nu för de skolor som har det allra tuffast. Verksamhetsfokus är något som de nationella skolutvecklingsprogrammen har, och detta fokus kommer att bli mycket tydligare för skolledare som har möjlighet att ta del av dem. Arbetsmiljöfokus handlar om att rensa i arbetsuppgifter, se till att det finns tid för det pedagogiska ledarskapet och inse att de statliga satsningar vi gör på mer personal måste kunna leda till att man utifrån skolans lokala förutsättningar anställer den personal som man ser är nödvändig för att skolan ska kunna utvecklas.
Så har vi till exempel konstruerat lågstadiet.