Anders Borg (M):
Lars Johansson skojade lite grann om börskurserna - att man kanske inte ska lägga så stor vikt vid dem. Jag hade en gång i tiden ett arbete där jag mycket ofta tog hem den typen av grafer. Vid något tillfälle satt ett av mina barn och följde dessa grafer med fingret och sjöng: Ned och upp, upp och ned. Det är lite grann så med dessa grafer. De går upp, och de går ned. Det kan man naturligtvis skoja lite grann om.
Det viktiga med den här diskussionen är hur vi ska se på skillnaderna, om alla skillnader är lika bekymmersamma eller om det beror på vilken orsak de har. Där delar jag Carl B Hamiltons hållning.
Om det nu är så att Niklas Zennström som grundar Skype blir väldigt rik och därmed bidrar till en ökad inkomstskillnad och det samtidigt gör att miljoner människor runt om i världen kan ringa billigare är det inte ett problem.
Problemet är om inkomstskillnaderna uppstår och drivs av att somliga människor får så dålig utbildning att de inte kan komma in på arbetsmarknaden, att omvandlingen gör att människor fastnar i utanförskap eller att vi har ett dåligt entreprenörsklimat som gör att vi inte får tillräckligt många jobb i servicesektorn. Det är den problematiska klyftan. Vi måste lära oss att skilja på dem. Jag blir lite bekymrad över Lars Johanssons svartmålning av den svenska modellen.
Vi har en period med relativt hög ersättning i a-kassan i början. Det är 90 procent som är arbetslösa under en kortare tid än tre månader. De kommer då att ha en relativt god ersättning. Sedan trappas den gradvis av, och vi har jobb- och utvecklingsgaranti för att mer aktiva åtgärder ska sättas in. Vi kombinerar ett kontant stöd med några av Europas mest omfattande och aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder.
Via de system vi har i välfärdsstaten med barnomsorg, skola och sjukvård har även de som är arbetslösa en relativt god ekonomisk trygghet i sin tillvaro. Sedan kan man naturligtvis önska att den hade varit bättre. Men låt oss inte glömma att relativt de flesta andra länder är detta en välfärdsstat som ger större trygghet med bättre liv också för dem som har en svag ekonomisk ställning. Jag kan bara nämna Gordon Browns sex månader med 65 procent.
Jag kan bara nämna Gerhard Schröders 65 procent under tolv månader, som naturligtvis nu också gäller under Steinmeiers tid i regeringen. När det gäller arbetslinjen ställer Marie Engström frågan: Hur är det nu med jobbavdraget? Vi har prövat den frågan upprepade gånger.
På Finansdepartementet jobbar vi så att vi varje gång när vi får ett reformförslag utvärderar vad det har för effekter på varaktig sysselsättning och varaktig tillväxt och hur det påverkar fördelning och de offentliga finanserna. Detta har vi nu gjort i omgång efter omgång. Det är naturligtvis internt arbetsmaterial som görs av våra opolitiska tjänstemän. Jag kan avslöja att de genomgångarna nästan alltid ger samma resultat.
På basis av den forskning som finns är jobbavdraget påtagligt mer effektivt i att öka sysselsättningen och tillväxten än praktiskt taget alla andra åtgärder. Det finns exempel på åtgärder som är nästan lika effektiva. Det är också sådana som vi har genomfört vid olika tillfällen. Men det är genomgående så att jobbavdraget, när man baserar sig på forskning och erfarenhet, har bättre effekter på sysselsättning och tillväxt än praktiskt taget alla andra åtgärder. Det är också den slutsats som Finanspolitiska rådet drog.
Lars Johansson menar här att de 180 000 som nu inte har inkomstersättning i a-kassan skulle bli beroende av försörjningsstöd, eller socialbidrag som det tidigare kallades. Det ska bli intressant att se. Lars Johanssons bedömning är att antalet i försörjningsstöd under 2009 kommer att öka med 180 000. Vi kan se i slutet av året om det visar sig vara en riktig bedömning.
Både Lars Johansson och jag vet att det inte kommer att bli så eftersom vi har en kontantersättning i a-kassan som ligger högre än socialbidragen och som gör att vi har en grundtrygghet också för dem som inte har en inkomstersättning.