KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Vill vi ha ett jämställt samhälle? Ja, självklart. Vi vill att kvinnor och män, flickor och pojkar ska ha samma möjligheter att välja hur de vill forma sitt eget liv.
Det handlar förstås under uppväxten när man är mindre om att kunna välja olika vägar, att inte gå på gamla föreställningar om vad som till exempel är rätt utbildningsväg eller rätt yrkesval. Här ska killar och tjejer ha precis samma möjligheter att välja det som de känner för och som de vill. Det handlar om yrkeslivet, självklart.
Där är det inte vi politiker som bestämmer om lönevillkoren, utan det har vi lämnat över till arbetsmarknadens parter att hantera. Där är det självklart att för lika utfört arbete ska det vara lika betalt. Jag tror att vi behöver uppvärdera yrken som av tradition i större utsträckning har befolkats av kvinnor än av män, till exempel inom vård och omsorg.
Där har vi inte makten att bestämma, men jag tror att vi långsiktigt måste arbeta för att få upp lönerna. Det är orimligt att vi värderar till exempel omskötseln av maskiner mycket högre än vad vi värderar skötseln eller omvårdnaden av människor och så vidare.
Jag vill ha ett samhälle där kvinnor och män tar ett lika stort ansvar i sina respektive liv för hem, familj, barn och så vidare. Sedan kommer vi till den springande punkten: Vem bestämmer? Ska vi lagstifta om olika delar, eller ska vi tilltro människor förmågan och möjligheten att avgöra själva?
Då kan man bestämma åt människor eller låta människor bestämma. Målet är detsamma. Jag väljer att tro att människor har, var och en, förmåga att fatta förnuftiga beslut, kvinnor och män.
Göran Hägglund (KD):
Vårdvalet har kommit till för att skapa större möjligheter för oss som enskilda patienter och medborgare att välja utförare av den vård som vi finansierar gemensamt. Vi har ju den fenomenala ordningen att vi just finansierar vården med våra skatter gemensamt och att vård ges efter behov.
Det är inte plånbokens storlek som avgör, utan det är de faktiska behov som vi har som avgör när vi får vård och vilken vård vi får, förstås. Vårdvalet innebär att pengarna, så att säga, följer den enskilde patienten. Och jag som medborgare och patient väljer utförare.
Jag tycker att det är ett utomordentligt klokt system, men precis som med allt annat kan det få en del effekter som man inte har tänkt sig. Jag tror att det är viktigt att ha klart för sig att det vi nu diskuterar egentligen är två olika delar. Det ena är ersättningssystemets utformning. Hur utformar vi det på ett så förnuftigt sätt som möjligt?
Det gäller att hitta en modell som är praktiskt tillämpbar och som tar hänsyn till den enskilda personens situation. Skulle vi ha lika ersättning för alla patienter och bara betala för besök skulle naturligtvis vårdcentraler tycka att det vore dåligt att få patienter med en stor vårdtyngd och hellre vilja ha patienter som i huvudsak är friska och pigga. Det skulle kunna ge dåliga effekter.
Därför har landstingen utformat sina ersättningssystem på lite olika sätt där man i regel tar hänsyn till ålder och vårdtyngd för att ersättningen på det sättet ska vara rättvisande. Hur vi utformar ersättningssystemen är alltså en sak.
Som jag sade i mitt svar pågår det ett par utvecklingsprojekt som syftar till att försöka hitta så bra system som möjligt för att dra lärdomar av den verksamhet som bedrivs i olika landsting och se hur vi får det att fungera så bra som möjligt.
Det andra handlar om det som är rent fusk eller överutnyttjande av systemen och som säkerligen har förekommit under lång tid och i olika skepnader. Det ska naturligtvis stävjas på alla sätt som det går.
Landstingen har ett ansvar att förvalta skattebetalarnas pengar och se till att man har effektiva uppföljningssystem, kontrollmekanismer och insatser mot dem som eventuellt påträffas med att fuska. När det gäller Jönköpings län vet jag att de jobbar intensivt med att utveckla ersättningssystemen.
Man tar det i ett par olika steg för att nå så god effekt som möjligt. Man har även påträffat en del fall där vårdcentraler uppenbart har gjort fel, alltså gjort på ett annat sätt än vad som är meningen, och då måste man ha kraft att följa upp, kontrollera och helt enkelt nita dem som medvetet fuskar med systemen. Det här är som sagt två olika diskussioner. Båda är jätteviktiga.
Som skattebetalare ska man veta att pengarna inte löper i väg på något annat sätt än det är tänkt, och vi ska se till att vi har ersättningssystem som gör att ersättningen, vare sig jag har en väldigt lätt åkomma eller till exempel är kroniker, fungerar på det sätt som är tänkt så att doktorn eller vårdpersonalen har möjlighet att ägna tid åt mig som enskild patient och att jag får bästa möjliga vård och omsorg.
Göran Hägglund (KD):
Vårdvalet är lagstiftat och finns till för att helt enkelt lägga mer makt hos oss som enskilda, hos medborgaren, hos patienten, att kunna välja den utförare som man anser bäst möter de behov man har. Det har på sitt sätt varit ett skifte i maktförhållandena genom att makt har flyttats från landstingspolitiker till enskilda människor.
Däri ligger något viktigt, nämligen att patienter själva kan välja bort det de inte tycker fungerar och välja till det de tycker är bättre. Det är fråga om mer makt hos den enskilde. Det är bra. Vårdvalet är så finurligt utformat att det finns en bra mekanism såtillvida att pengarna följer patienten.
Vi måste självklart vara oerhört noggranna med att pengarna går till just det syfte pengarna har, nämligen att möta patientens behov av vård eller omsorg.
Det här liknar i någon mening skolpengssystemet, men är ännu mer raffinerat eftersom skolpengssystemet är mer schabloniserat medan vårdbehoven kan skifta enormt mycket mellan två olika personer. Därför är det viktigt att lägga ned mycket möda på utformningen av vårdvalet.
Hillevi Larsson säger lite motvilligt att det kanske har blivit något fler vårdcentraler. Ja, det har tillkommit omkring 190 nya vårdcentraler. Det innebär en ökning med ungefär 20 procent. Det är fantastiskt bra att folk inom en nära omkrets kan hitta inte bara en utan många gånger fler än en vårdcentral och därmed få en faktisk valmöjlighet. Det är bra.
Vårdcentralerna kan läggas var som helst. Ja, det stämmer, men det är naturligtvis begåvat om de läggs där folk bor eller arbetar så att de kan få patienter. Eva-Lena Jansson undrade om frågan har diskuterats i regeringen och nämnde att statsministern skulle ha sagt ungefär att han misstror idén att använda skattepengar för helt privata intressen.
Frågan har inte diskuterats i regeringen, men jag delar uppfattningen. Här handlar det inte om helt privata intressen. Det handlar om att få behovet av vård och omsorg mött men där utförarna kan vara olika. Det kan vara en privat utförare, och det kan vara en offentlig utförare.
Men medlen är våra skattepengar, och det gäller att hitta mekanismer för att få ersättningssystemen att fungera så bra som de någonsin kan. Frågan är komplex. I Stockholmsområdet har man vetenskapligt följt genomförandet av vårdvalet.
Där framgår att de som har fått de bästa förstärkningarna har bott i områden med låga inkomster och där medborgarna i mindre utsträckning har besökt läkare. Det har ju inte funnits så god tillgång till vårdcentraler och det har funnits andra hinder.
Men man har sett att antalet besök ökar och att människors faktiska behov tillmötesgås bättre. I det ligger något viktigt. Just denna vetenskapliga approach att ständigt följa upp och lära sig av det som fungerar och eventuellt av sådant som inte fungerar för att få en ordning som fungerar så bra som möjligt måste vara allas vår strävan, fru talman.
Göran Hägglund (KD):
Fusk och överutnyttjande av allmänna medel ska beivras, oavsett vem som utför det. Ingen har rätt att stjäla skattebetalarnas pengar, vare sig det skulle vara en offentligt driven vårdcentral eller en privat driven vårdcentral. Pengarna ska gå till vården; det är det de är avsatta för.
Vårdvalet finns till för enskilda personer och för att vi alla ska kunna få den vård och omsorg som vi är i behov av. Att vi har flera utförare är väldigt bra för den enskildes möjlighet att välja men också för att utveckla kvaliteten.
När vi mäter och följer upp resultat, beskriver och offentliggör resultaten löpande, kan vi komma till rätta med det som fungerar mindre bra, medan det som fungerar bättre kan stå som förebild för andra. Vi vet att patienter och medborgare är mycket nöjda med vårdvalet.
Man gillar systemet, man gillar att man får välja och man uppskattar kvaliteten. Man ger höga siffror där. Jag hörde Hillevi Larssons partiledare säga i en intervju i lördags att vårdcentralen i Husby har lagts ned. Det har den inte, utan den har flyttats 600 meter. Det är inte något gigantiskt problem.
Bor man i områden med lite längre mellan vårdcentralerna inser man det. Man behöver hålla sig till sanningen när man beskriver verkligheten. Vi har sett att vi fått en dramatiskt ökad tillgänglighet inom vården i Sverige. Det är bra för oss som enskilda, och det är bra för kvaliteten inom vården och omsorgen. Ersättningssystemen ska följas upp och fungera på bästa möjliga sätt.
Ansvaret för det ligger på landstingsnivå, och vi stöttar med ett par egna arbeten.
Göran Hägglund (KD):
Ardalan Shekarabi har googlat och fått ett underlag till en interpellationsdebatt, och utifrån det ska vi då föra ett resonemang om hur det fungerar. Låt mig först säga att transporterna är en del av vårdkedjan. Hur väl personalen i ambulansen är rustad att möta en situation spelar en jättestor roll för hela kedjan.
Många gånger påbörjas också de medicinska insatserna redan under transporten eller när personalen kommer fram till patienten. Då gäller naturligtvis precis samma regelverk som om patienten skulle vara på sjukhuset. Där finns många regler beroende på vad det handlar om.
Om det handlar om hjärtinfarkt, en stroke eller vad det kan vara finns det behandlingsrekommendationer. Man kanske hoppas hitta ett regelverk som talar om exakt och precis vad som ska göras i varje situation, men jag tror att den som ska utforma ett sådant kommer att få ett jobb som knappast är möjligt att genomföra.
Varje medicinsk situation är unik i det sammanhanget, men då finns det allmänna råd för hur man behandlar olika diagnoser - de gäller oavsett vad det är. Men just när det gäller transporterna tror jag att det är svårt att utforma precisa bestämmelser.
Det är viktigt att komma ihåg att ambulanssjukvården, eftersom den är en del av hälso- och sjukvården i stort, är ett ansvar också för landstingen. Det är inte staten som reglerar detta, utan det är landstingen som ansvarar för hälso- och sjukvården i stort och därmed för transporterna. Något annat är inte rimligt.
Staten har utan tvekan ett ansvar. Det är framför allt att ha en uppföljning som fungerar. Uppföljningen kan ske på två sätt. Det ena är att utifrån anmälningar se var det inte fungerar väl och sedan återföra den kunskapen till verksamheten så att man kan göra bättre.
Det andra handlar om mer metodiska uppföljningar som gör att man skaffar sig en bättre överblick, och Riksrevisionen sade att det finns för lite av detta. Nu har vi en ny tillsyn sedan några dagar tillbaka. Det är den nya myndigheten som har ansvar för att göra uppföljningar också på det här området.
Regeringen har för avsikt att följa upp hur inspektionen använder föreskrifterna i sin tillsyn av ambulanssjukvården, för den är, som sagts både i interpellationen och av Ardalan Shekarabi under diskussionen här, förstås en viktig del av hälso- och sjukvården.
Göran Hägglund (KD):
Jag sade i ett tidigare inlägg att ambulansverksamheten är en viktig del av vårdkedjan. Det är där det ibland kan avgöras om resultatet blir liv eller död för den enskilde patienten. Därför är den en mycket viktig del av landstingens ansvarsområde.
Jag tror att det är svårt att från nationellt perspektiv införa en regel som ska gälla i samtliga landsting, till exempel när det gäller hur många minuter det ska ta att nå fram med ambulans till en person.
Det har funnits diskussioner under lång tid, och såvitt jag förstår har avtalet mellan Stockholms läns landsting, ett par andra landsting och operatören när det gäller larmsystemet brutits. Man har tagit över det hela själv i Stockholm för att få en större effektivitet eftersom man inte har varit nöjd med samarbetet. Ambulanssjukvården är en mycket viktig del, och det är landstingspolitikerna som har ansvaret.
Statens huvudsakliga ansvar är att se till att tillsynen fungerar och att vi har myndigheter som utfärdar riktlinjer och föreskrifter för att vi ska kunna upprätthålla en god kvalitet och en likvärdighet i vården i hela landet.
Göran Hägglund (KD):
Jag delar inte Ardalan Shekarabis syn när det gäller tillsynen och att detta bara är en förändring av organisationen. Vi har en ny patientsäkerhetslag på plats som innebär ett nytt sätt att arbeta på det här området.
Det handlar bland annat om en förstärkning för att återföra kunskap från tillsynen direkt till verksamheterna, så att man lär sig av risker för misstag som uppkommer i organisationen. Däri ligger något väldigt viktigt. Därför bör vi ha en starkare organisation för detta.
För att inte bara fångas av sådant som uppkommer med anledning av anmälningar ska man ha mer organiserade tillsyner som kan kartlägga en hel kedja, en hel verksamhet, för att hitta eventuella brister. Fler sådana brister tror jag att man kommer att kunna åtgärda.
Jag utesluter verkligen inte att vi ska komma med mer av regler på området, men man måste tänka igenom det hela noga när det handlar om lagstiftning så att det inte blir för fyrkantigt. Sverige är ett land där förhållandena skiljer sig mycket mellan till exempel det centrala Stockholm och ett Norrbotten där avstånden är enorma.
Det gäller att hitta regelverk som kan tillämpas på ett bra sätt för oss som medborgare och patienter vare sig vi befinner oss i de mer glesbefolkade delarna eller i de mer tätbefolkade områdena av Sverige. Patientsäkerheten är A och O för att vi ska få vården att fungera på bästa möjliga sätt.
Göran Hägglund (KD):
Låt mig först säga att detta är otroligt betydelsefullt. En bärande princip för hälso- och sjukvården, som också Eva-Lena Jansson är inne på, är att alla människor oavsett allt ska erbjudas en likvärdig vård oavsett var i landet man bor. Man vi ser en del skillnader. Vi kan se skillnader mellan norr och söder, mellan öster och väster. Vi kan se skillnader inom landsting.
Vi kan skillnader beroende på socioekonomisk bakgrund. Vi kan se skillnader beroende på om man har svensk eller utländsk bakgrund. Och vi kan tyvärr fortfarande se skillnader när det gäller kön. Detta kan egentligen delas upp i två olika delar, dels det som handlar om hälsa, alltså hur vi lever och har det i stort, dels hur vi inom hälso- och sjukvården bemöter enskilda personer.
Skillnaden mellan olika grupper grundläggs i det dagliga livet, där det gäller att eftersträva en så jämställd situation som det över huvud taget är möjligt. Men det spelar också roll hur hälso- och sjukvården bemöter, och där ser vi skillnader.
Jag har föreställningen att knappast någon anställd inom hälso- och sjukvården tänker "Här ska jag diskriminera" eller "Här ska jag göra fel", utan det blir fel av någon anledning. Det första och viktigaste steget för att få en process i rätt riktning är förstås att visa hur det ser ut. Många gånger blir de personer som vi samtalar med mycket överraskade: Kan det vara på det här viset? Är det likadant i vårt län?
Det leder naturligtvis till följdfrågor: Vad kan vi göra i Jönköpings läns landsting, vad kan vi göra i Blekinge och så vidare för att motverka denna skillnad? Här finns också frågor om hur sjukvårdspersonal upplever att arbetsgivaren arbetar med dessa frågor.
Då ser man att detta hittills inte har varit på topplistan av landstingens egen prioriteringslista, utan detta bör vi jobba mer med. Där är naturligtvis statistiska underlag en betydelsefull del för att komma till ett skede där man faktiskt arbetar aktivt med förändringsarbetet. Därför behöver vi mer och mer av bra underlag.
Dessa underlag duger inte om de bara sätts i en pärm, utan detta måste också praktiseras ute i Landstingssverige. Jag upplever att det där nu finns en ökande medvetenhet och en allt starkare beslutsamhet att göra någonting åt skillnader som är omotiverade och som vi måste arbeta med. Kön är alldeles uppenbart en sådan skillnad. Socioekonomi är en annan.
Utländsk respektive svensk bakgrund är naturligtvis ytterligare en sådan skillnad. Det är inte acceptabelt att människor behandlas olika i vårt land på grund av dessa skillnader eftersom det strider mot de principer som vi står upp för.
Göran Hägglund (KD):
Eva-Lena Jansson efterlyste åtgärder, och jag berättade hur jag reser runt till landstingen och samtalar med dem för att uppmärksamma dem på fakta i målet för att öka medvetandegraden och för att motivera till insatser.
Detta tror jag är mer angeläget än många andra åtgärder som vi diskuterar, även om det inte slår ut andra, eftersom det handlar om att medvetandegöra de personer som sitter på makten runt om i landstingen om hur situationen ser ut och motivera dem till aktivitet i sina stora organisationer.
Eva-Lena Jansson skulle vilja höra mig säga att vi prioriterar detta. Hela regeringens politik prioriterar detta område. Detta är av utomordentligt stor betydelse. Vi gör, som sagt, mycket tillsammans med Sveriges Kommuner och Landsting genom att mäta och jämföra för att få ett underlag när det handlar om att åskådliggöra skillnader och för att kunna ta itu med dem.
Jag nämnde en rad andra åtgärder här. Självklart kommer vi att fortsätta följa detta mycket noga. Vi kommer att ta del av aktuell forskning och sådant som kan bidra till att vi ska kunna hitta vägar för att skjuta på, förstärka och förbättra detta. Regeringens ansträngningar på detta område kommer inte att avta, utan detta är enormt betydelsefullt.
Det ska inte förekomma skillnader vid behandling av människor beroende på om de är män eller kvinnor, beroende på socioekonomisk bakgrund eller beroende på om de har svensk eller utländsk bakgrund. Alla människor har rätt till en likvärdig vård. Detta är någonting som vi kommer att fortsätta arbeta hårt med. Vilka ytterligare åtgärder som kan vidtas längre fram tänker jag inte stå och spekulera om i dag.
Men jag är fast besluten att fortsätta detta arbete för att man ska leva upp till de principer och den lagstiftning som jag tror att vi är överens om här i kammaren.
Göran Hägglund (KD):
Eva-Lena Jansson väljer att använda uttryck som att man kanske inte bara ska resa runt i landet. Jag har försökt beskriva hur resorna är en del av en betydligt större strategi som handlar om att alla människor, oavsett allt, ska erbjudas likvärdig vård i hela vårt land. Det är själva utgångspunkten. Vi mäter och jämför och ser skillnader.
Dessa skillnader behöver komma i dagen för att man ska kunna uppmärksamma dem bland alla som arbetar i vården, där jag knappast tror att det finns en inställning att diskriminera. Det behöver påvisas att så här gör man i vården - det är sannolikt omedvetet i nästan hundra procent av fallen, men så bär man sig åt.
Den äldre kvinnan får ibland sämre behandling än den äldre mannen eftersom man inte tror att mannen är kapabel på samma sätt som kvinnan. Det är ingrodda föreställningar som behöver uppmärksammas för att man ska kunna ta itu med dem. Det har vidtagits en lång rad olika åtgärder. En del av dem är redovisade i mitt svar, men ytterligare behöver göras.
Jag har pekat på att vi har en tydlig förbättringspotential när det gäller att presentera materialet i det viktiga dokument som budgetpropositionen utgör. Men vi behöver jobba på många olika fronter. Det finns tyvärr inte en enskild lösning som täcker in alla problem, utan vi kommer att behöva arbeta på många olika fronter för att ta itu med omotiverade skillnader.
Göran Hägglund (KD):
Låt oss först konstatera att vi resonerar om ett område som i många avseenden, skulle jag säga, är sämre rustat att möta utmaningarna än när det gäller den somatiska vården. Den somatiska vården är generellt sett av högre kvalitet och brottas inte alls med samma problem som psykiatrin gör.
Någon kan hävda att det ligger lite i sakens natur att det är svårare att bota och lindra sjukdom som är av mer själslig, psykisk karaktär än annan, och kanske är det så. Dock får jag säga att den vården i mindre utsträckning än den somatiska vården vilar på vetenskap och beprövad erfarenhet.
Det har funnits ganska stora skillnader mellan landets olika delar, där det har kunnat vara så att dominerande personer, som har utbildats under en viss tid och påverkar vården inom ett visst område av Sverige, har utfört vården på ett sätt medan det har kunnat vara på ett annat sätt i andra landsändar. Vi har större skillnader och större kvalitetsmässiga diskrepanser mellan olika delar av landet.
Var kommer då staten in? Det här är nämligen ett område där i huvudsak landstingen är ansvariga för vården, naturligtvis. Kommunerna är ansvariga för omsorg, sysselsättning, boende etcetera, och allt det här ska bilda en helhet. Här har vi genom åren brottats med revirstrider och problem mellan olika politiska nivåer.
Vi har på den statliga nivån inte sett som vår roll att ersätta kommuner eller landsting utan försöka bidra till att vi får i gång processer som gör att vården fungerar bättre för den enskilde var han eller hon än råkar bo i landet.
Vi har i det arbetet och i det nya avtalet fått med alla landsting och nästan alla kommuner - jag tror att det är mellan fem och tio som inte deltar i PRIO-satsningen - och de arbetar gemensamt för att nå de mål vi har i överenskommelsen.
Vi kan dock verkligen inte säga att vi är i mål eller att vi är nöjda. Min uppfattning är att det här är någonting som inte kommer att vara färdigt under den här mandatperioden och kanske heller inte under nästa, utan här fordras ett väldigt långsiktigt arbete.
Mycket handlar nämligen om kompetens hos befintlig personal, där många inte har en relevant utbildning i förhållande till de uppgifter de har och där vi har sett hur intresset för psykiatrin bland läkarstuderande har varit lägre än det borde vara med tanke på att vi har en stor efterfrågan på det området. Vi behöver även mer forskning.
Sverige har, om vi går tillbaka ett par decennier, varit världsledande eller åtminstone framstående. Där har vi dock tappat, och det finns skäl att tro att vi kan komma att tappa ännu mer i väntan på att nya kommer till när de som i dag finns går i pension. Jag ser alltså statens roll som att vara en katalysator för viktiga förändringsprocesser som måste fungera i landstingen och kommunerna.
Många av de medel som delas ut är också sådana att de - på ett vänligt sätt - tvingar kommuner och landsting att samarbeta och hitta samarbetsformer som sluter sig omkring den enskilde patienten, i stället för att det blir en dragkamp om resurserna.