KBLab/rixvox huggingface dataset:
Pål Jonson (M):
Jag riktar min fråga till försvarsminister Peter Hultqvist. Sverige behöver ett starkare försvar eftersom den säkerhetspolitiska utvecklingen i vårt närområde fortsätter att försämras. Inom försvarspolitiken strävar vi efter breda politiska överenskommelser. Det ger styrka och långsiktighet åt de beslut som fattas. Under det senaste året har vi sett hur regeringen har valt att ignorera viktiga slutsatser från Försvarsberedningen.
Det har till exempel handlat om bedömningen av risken för ett väpnat angrepp men även om hur totalförsvarsfrågorna ska organiseras i Regeringskansliet. Herr talman! Det skapar en osäkerhet kring hur regeringen ser på Försvarsberedningens status. Jag vill därför fråga försvarsministern: Är Försvarsberedningens rapport fundamentet för nästa försvarsbeslut, eller är det enbart ett diskussionsunderlag?
Är regeringen beredd att ställa sig bakom den ekonomiska nivå för försvarsutgifterna som Försvarsberedningen kommer att föreslå?
Pål Jonson (M):
Tack, försvarsministern, för svaret! Jag vill bara inskärpa att vi moderater nu förväntar oss att Socialdemokraterna, som är det stora regeringspartiet, ska vara villiga att ingå en politisk överenskommelse också om försvarsekonomin. Vi har en försvarsberedning som har jobbat i två år. Dess slutrapport måste ses som en helhet där man kombinerar säkerhetspolitisk analys, försvarspolitiska satsningar och försvarsekonomi. Herr talman!
Vi måste ytterst ta den försämrade säkerhetspolitiska omvärldsmiljön på största allvar och tillföra de medel som krävs för att stärka försvaret.
Pål Jonson (M):
Tack, inrikesministern, för den här debatten! Den är angelägen. Men låt mig ta upp några saker. Jag tror kanske att regeringen hade tänkt rätt när man tänkte att man skulle skapa ett blåljusdepartement, om det inte hade varit så att vi samtidigt påbörjade uppbyggandet av det civila försvaret. Det är så viktigt att det civila och det militära hänger ihop och att man organiserar det inom ett departement, annars kommer man att gå i otakt. Sedan vill jag återigen lyfta fram detta med budgeten, för jag tror att det är väldigt angeläget.
Jag undrar om ministern bara kan förtydliga att den ekonomiska överenskommelse som gäller det militära försvaret är separat med egna pengar, jämfört med den som ska presenteras om det civila försvaret, så att man inte använder de militära delarna för att finansiera det civila försvaret. Det råder redan underfinansiering av det militära försvaret, vill jag tillägga. Några ord också om processen framöver.
Vi kommer i dag att bli inbjudna till Försvarsdepartementet för att eventuellt inleda politiska förhandlingar om det militära försvaret. Men det finns ingen struktur eller organisation vad gäller beredningen av det civila försvaret, och det tycker jag är oroväckande. Vi vill fatta ett beslut i bred politisk samsyn. Då krävs en ordnad process för att vi ska få en samsyn kring det civila försvaret.
Jag vill gärna ha en kommentar från ministern kopplad till processen för det civila försvaret och hur man ska hitta en bred politisk samsyn. Sista frågan, fru talman, gäller det nationella cyberoperationscentret. Det är jätteviktigt för totalförsvaret. Vi kommer att behöva bygga upp ett digitalt skalskydd för hela totalförsvaret.
Jag undrar om ministern kan ge besked om vilken budget som kommer att tillföra medel till det nationella cyberoperationscentret samt om man kommer att återkomma till riksdagen för att presentera centret, vars volym bedöms vara 250 personer, och det är en stor verksamhet.
Pål Jonson (M):
Jag vill rikta min fråga till Europaminister Hans Dahlgren. Utvecklingen av EU:s säkerhets- och försvarspolitik har gått väldigt snabbt under de senaste åren. Det är viktigt eftersom EU måste ta ett större ansvar för Europas säkerhet, inte minst i ljuset av det försämrade omvärldsläge som vi nu upplever. Som ett led i detta ska det nu skapas ett nytt generaldirektorat för försvarsindustrifrågor. Kommissionens nya ordförande har också sagt att EU ska utvecklas till en säkerhets- och försvarsunion.
Vi moderater välkomnar detta under förutsättning att det inte duplicerar den verksamhet som finns inom Nato. Men jag vet att detta är mycket mer kontroversiellt inom socialdemokratin, som hänger fast vid den militära alliansfriheten. Jag vill därför fråga Hans Dahlgren: Kommer regeringen nu att försöka stoppa utvecklingen av en säkerhets- och försvarsunion inom EU? Hur skulle det påverka Sveriges inflytande på detta område? Och hur ser man på det nya direktoratet för försvarsindustrifrågor?
Pål Jonson (M):
Jag vill rikta min fråga till försvarsminister Peter Hultqvist. Ända sedan Försvarsberedningens slutrapport Värnkraft presenterades våren 2019 har svensk försvarspolitik präglats av oreda. Det är djupt beklagligt. Socialdemokraterna vägrade ju att ställa sig bakom Försvarsberedningens slutrapport eftersom man inte ville ställa upp på de ekonomiska åtagandena. Sedan träffade man en ekonomisk överenskommelse med C och L som inte var prissäkrad.
Konsekvensen är att ÖB nu säger att bara hälften av Försvarsberedningens förslag kan genomföras fram till 2025. Försvarsministern har ju tillsatt en analysgrupp för att utvärdera Försvarsmaktens underlag tillsammans med Försvarsberedningens förslag. Den analysgruppen har lidit av allvarliga brister som att inte kunna hantera sekretessbelagt material.
Jag vill därför fråga försvarsministern om han är villig att använda Försvarsberedningen för de kommande politiska förhandlingarna inför det nya försvarsbeslutet.
Pål Jonson (M):
Jag kan konstatera att det ju inte var så att regeringen inväntade Försvarsmaktens underlag. Ni fattade beslut om ekonomin den 30 augusti, så i det avseendet skiljer det ingenting från Försvarsberedningens analys. Sedan vill jag påminna om att Försvarsberedningen är regeringens organ för samråd om och inriktning av den framtida försvarspolitiken.
Är regeringen mån om att vidmakthålla en bred politisk samsyn kring säkerhets- och försvarspolitiken bör den alltså vara öppen för att använda Försvarsberedningen.
Pål Jonson (M):
Den coronaepidemi som nu rasar ställer Sveriges krisberedskap inför enorma utmaningar. Jag tror att det finns en insikt om att vår beredskap inte är så god som den borde vara. Till hösten ska riksdagen fatta ett nytt totalförsvarsbeslut. Grunden för det är att ju starkare civilt försvar vi har, desto bättre blir också krisberedskapen. Om vårt samhälle klarar av att hantera de krav som krig kan ställa oss inför är vi också bättre rustade för att hantera kriser.
Nu har riksdagen tillkännagett för regeringen att arbetet med det civila försvaret måste prioriteras och accelereras. En rad myndighetsföreträdare har uttryckt oro över att arbetet med det civila försvaret går för långsamt. Jag vill därför fråga statsministern vilka åtgärder han kommer att vidta för att öka tempot i arbetet med det civila försvaret i ljuset av de erfarenheter vi nu kan dra av coronapandemin.
Pål Jonson (M):
Jag vill rikta min fråga till försvarsminister Peter Hultqvist. Riksdagen ska snart fatta beslut om en ny lag om ett fördjupat militäroperativt samarbete mellan Sverige och Finland. Från Moderaternas sida välkomnar vi detta. Men för att ett svensk-finskt försvarssamarbete ska vara starkt, trovärdigt och realistiskt måste det länkas samman med våra andra försvarssamarbeten - inom Norden och med bland annat USA.
Det kommer också att krävas ett djupare säkerhetspolitiskt samarbete mellan Sverige och Finland. Här skiljer sig Sverige och Finland åt. Finland har en Natooption inlagd i sin säkerhetspolitiska linje och har betonat att detta blivit allt viktigare i takt med att det säkerhetspolitiska omvärldsläget försämrats, medan den svenska regeringen enkom håller fast vid den militära alliansfriheten.
Jag vill därför fråga försvarsministern om regeringen är villig att se över möjligheten att införa en Natooption i den svenska säkerhetspolitiska linjen för att få en större samstämmighet med Finland.
Pål Jonson (M):
Vi vill understryka vikten av att försvarspolitiken och säkerhetspolitiken hänger ihop när vi går in i det fördjupade samarbetet med Finland. Det gäller inte minst vår relation till Nato. Finlands Natooption är en stark signal till Moskva - ökar Ryssland trycket på Finland förbehåller man sig rätten att söka medlemskap i Nato. Jag vill därför fråga försvarsministern varför den svenska regeringen gör en annan tolkning än den finländska beträffande en Natooption.
Jag vill också fråga försvarsministern varför man vill begränsa Sveriges säkerhetspolitiska handlingsfrihet genom att inte ha en Natooption.
Pål Jonson (M):
Utrikesministern säger att den svenska militära alliansfriheten väcker respekt och uppskattas i vårt närområde. Jag tror i och för sig att ett svenskt Natomedlemskap också skulle uppfattas positivt av till exempel de baltiska länderna men även av till exempel Norge, Danmark och Tyskland.
Det skulle ge oss nya möjligheter att integrera vårt försvarssamarbete mycket djupare än i dag om vi hade inte bara ett fredstida samarbete utan till och med gemensamma försvarsförpliktelser. Låt mig återgå till grunden för min interpellation, nämligen Sveriges säkerhetspolitiska linje.
Själva syftet med en sådan linje är att deklarera för länder i närområdet vilka intentioner vi har med säkerhetspolitiken i fredstid men också hur vi avser att agera vid höjd beredskap och krig. Min uppfattning är därför att vi behöver en djup och grundlig diskussion om vår säkerhetspolitiska linje inklusive den militära alliansfriheten och vår relation till Nato. Fru talman!
En sådan diskussion får inte låsas i någon form av utrikespolitisk identitetspolitik eller fastna i historiska referensramar utan måste utgå från en seriös analys av vårt militärgeografiska läge i norra Europa, de realiteter som detta medför och de intressen vi har att förvalta i ljuset av detta. Här leder faktiskt Försvarspropositionen saker och ting framåt.
Den är klarsynt i analysen av att vi alla ingår i ett gemensamt militärgeografiskt område. En sådan analys måste dock också beakta det försämrade säkerhetspolitiska omvärldsläget: Rysslands illegala annektering av Krim, dess angrepp på Ukraina och Georgien, dess låga tröskel för militär våldsanvändning, dess aggressiva övningsmönster i närområdet och dess hybridkrigföring.
Detta är också viktigt för Sveriges säkerhetspolitiska linje, varför man enligt min mening bör utveckla den till att också innefatta ett svenskt Natomedlemskap. Jag tackar utrikesministern för debatten.
Pål Jonson (M):
Tack, inrikesministern, för den här debatten! Pandemin har varit ett betydande stresstest för vår krisledningsförmåga. Det är uppenbart att vi behöver dra ett antal slutsatser. Man har gjort jämförelsen med om detta inte hade varit en kris utan ett krig och hur väl förberedda och rustade vi hade varit för det. Jag tror att det manar till efter-tanke.
Efter att ha berört riksdag, regering och myndigheter vill jag också säga några ord om säkerhetsstrategin kopplat till näringslivet och det bredare samhället. Den skulle kunna användas för att skydda näringslivet bättre än vad den gör i dag. Sveriges långsiktiga ekonomiska konkurrenskraft blir en allt viktigare del av vår samlade säkerhet.
Samtidigt hotas den konkurrenskraften i dag till exempel av rätt så systematiska och statssanktionerade cyberangrepp och cyberspionage. Vi ser också en ökad underrättelseaktivitet riktad mot svenska ekonomiska intressen. Detta sker inte minst mot företag som ofta utför samhällsviktig och säkerhetskänslig verksamhet. Regeringen talar ofta om det breda säkerhetsbegreppet.
Jag skulle där råda till att man också värderar Sveriges ekonomiska säkerhet och långsiktiga konkurrenskraft när man värderar de här frågorna. Nu vet inrikesministern att det gjordes en utredning om näringslivets roll i totalförsvaret som pekade på ett antal rättsliga begräsningar när det kom till statsstöd och konkurrensneutralitet.
I Storbritannien, som förr i tiden hade samma upphandlingsregler som Sverige, löste man det problemet genom att identifiera långsiktig ekonomisk konkurrenskraft som ett vitalt säkerhetsintresse. Sedan lade man in det i den nationella säkerhetsstrategin. Därigenom fick man också en bättre juridisk bas för att ha en rådighet och kunna skydda samhällsviktiga och säkerhetskänsliga företag.
Min fråga till inrikesministern är helt enkelt om man värderar att även långsiktig ekonomisk konkurrenskraft kan bli en del av det vidgade säkerhetsbegreppet.
Pål Jonson (M):
Visionen om Norden som världens mest hållbara och integrerade region är satt under enorm press i och med coronapandemin. Det är bara att konstatera. Om inte den norska och den svenska regeringen, som vi pratar mycket om nu, tar tag i de problem som har uppstått riskerar ett halvt sekel av integration och samarbete i de gränsregionerna att gå förlorat. Det är djupt oroväckande. Fru talman!
Låt mig ändå titta på ett område där vi skulle kunna blicka framåt och bygga något nytt, vilket jag tror är viktigt. Hans Wallmark och även Anna Hallberg diskuterade det i sitt svar. Det gäller samarbetet om krisberedskap. Pandemin har väl varit det största stresstestet av vårt krisberedskapssystem som vi har haft i modern tid. Det är klart att vi har viktiga erfarenheter att dra.
Jag tror att det finns ett utomordentligt stort intresse av att fördjupa det nordiska samarbetet på området. Vi har till exempel jobbat med det i Nordiska rådet och har skrivit en rapport om det som på norska heter samfundssäkerhet. Men frågan är lite bredare än bara coronapandemin. Vi jobbade också utförligt med detta i Försvarsberedningen.
Då handlade det om samverkan för att säkra flödessäkerhet i fred, kris och konflikt, inte minst i Sverige och Norge. Jag tror att den har stor potential att vidareutvecklas. Vi har jobbat ganska mycket med detta i Värmland. Det handlar om att hantera skogsbränder, om att hantera ambulanssjukvård och om gemensam räddningstjänst. Jag tror att det finns ett frö här för att vi ska kunna stå bättre rustade inför nästa kris som otvivelaktigt kommer att påverka oss.
Jag vet att inrikesministern har föreslagit ett fördjupat samarbete med Finland på området. Jag skulle välkomna ett liknande initiativ tillsammans med Norge, inte minst för att läka de djupa sår som har skapats.
Pål Jonson (M):
Jag tackar utrikesministern för denna som jag tycker angelägna debatt. Jag tvivlar inte på att det har skett framsteg inom Eulex. Jag vet till och med att det har gjort det. Det tycker jag i grunden är bra. Jag tycker dock inte att man har tagit de problem som fanns mellan 2011 och 2016 på tillräckligt stort allvar. Man har inte utkrävt tillräckligt ansvar från de berörda personerna, och det tycker jag är djupt beklagligt och beklämmande.
Som jag sa inledningsvis stiger nu kunskapsläget om vad som har skett genom de granskande journalisterna och genom att personer som varit kopplade till Eulex helt enkelt berättar om vad som har skett. Det skapar ett nytt kunskapsläge som jag verkligen tycker att vi ska ta fasta på. Jag är nyfiken på om utrikesministern själv har tagit del av den rapportering som har funnits i Svenska Dagbladet och i olika poddar.
Det är faktiskt rätt så bedrövlig läsning och lyssning, om man bryr sig om EU:s krishanteringsförmåga. Detta måste vi gå till botten med. Personligen skulle jag vilja se två saker. Till att börja med tycker jag att frågan behöver utredas i Sverige. Det finns en rad omständigheter kring det här fallet som vi har mycket att lära av.
Det handlar bland annat om Michael Rawlinsons situation när han kom tillbaka till Sverige, som var otillfredsställande i vissa avseenden. Jag nöjer mig med att säga det, men vi jobbar ju återkommande både från riksdagens och från regeringens sida med att utvärdera de internationella missionerna. Jag tycker att det här skulle förtjäna en speciell utredning om lärdomarna så att det inte sker igen.
Det andra är att jag skulle vilja vädja till regeringen att lyfta den här frågan i EU-kretsen och bevaka den noggrant. I grunden handlar allt detta om att återupprätta både EU:s heder och EU:s förtroende att genomföra dessa fredsfrämjande insatser, som är mycket viktiga för säkerhet och stabilitet i Europas närområde.
Pål Jonson (M):
Skälet till att vi står här i dag, Peter Hultqvist, är att jag var med både på den föredragning som vi i utrikesutskottet fick av kabinettssekreteraren och på den föredragning som försvarsutskottet fick, och det är två väldigt fundamentala frågor kopplade till den här dialogen som jag vill ha svar på och som jag tror att också Hans Wallmark anförde att han vill ha svar på. För det första vill jag ha en indikation om tiden. Pratar vi om veckor, månader eller år?
Det spelar roll för riksdagen om man kan få den indikationen när det gäller tiden. Jag tycker inte att det är orimligt. För det andra har jag en väldigt enkel, klar och tydlig fråga som inte är kopplad till utfallet av processen. Vad är regeringens viljeinriktning? Vill regeringen att solidaritetsförklaringen också ska utvidgas till Storbritannien eller inte? Detta är en mycket viktig och central fråga för oss.
Jag väntar mig inte ett utfall av att läsa upp en färdig deklaration; jag vill bara veta om regeringen tycker att detta är en bra eller dålig idé när man nu går in i fördjupade förhandlingar med Storbritannien. Jag vill kort avrunda och knyta an till den översyn av den brittiska säkerhets- och försvarspolitiken som presenterades med rapporten Global Britain i förra veckan, och i går kom även Command Review , som mer specifikt tar upp de försvarspolitiska delarna.
Det är två saker som jag tycker är viktiga att ta med sig. Det ena, som försvarsministern själv har anfört man, är att vårt samarbete i stridsflygssystemet FCAS kommer att bli allt viktigare i framtiden. Det är viktigt att vi nu kommer till skott och ser till att det förverkligas, för det kommer att vara en spinnaker i våra bilaterala relationer. Det andra är att Storbritannien nu kommer att lägga mycket ökad kraft på AI och cyber.
Här har Sverige en del strukturella problem, inte minst för att vårt eget cybercenter inte kommer att vara fullt operativt förrän 2023 samtidigt som alla andra nordiska länder i dag har operativa cybercenter.
Pål Jonson (M):
Låt mig inskärpa vad Hans Wallmark sa. Detta handlar inte om att tala ned något beslut. Vi har varit med om att ta ett totalförsvarsbeslut tillsammans, och där är också Moderaterna villiga att ställa sig bakom både inriktningen på krigsorganisationen och grundorganisationen och ekonomin fram till 2025. Sedan har vi större ekonomiska ramar, så vi har verkligen varit med och tagit ansvar, anser jag, kopplat till detta.
Jag tror att försvarsministern får förvänta sig att han ska kunna svara på frågor i denna kammare om centrala dokument som rör Sveriges säkerhetspolitiska linje, om det spretar mellan vad som står i utrikesdeklarationen om risken för ett väpnat angrepp och vad som står i totalförsvarspropositionen.
Jag upplever, fru talman, att denna debatt, men till en del också den föregående, pekar på att det är en hel del saker i regeringens säkerhetspolitiska linje som helt enkelt inte hänger ihop. Det kanske inte är så konstigt. Jag tycker inte att det som regeringen gör alltid är analogt med vad man säger.
Till exempel säger man att den militära alliansfriheten tjänar oss väl och bidrar till stabilitet och säkerhet i närområdet samtidigt som man gör precis allt man kan för att fördjupa samarbetet med viktiga Natoländer som USA, Storbritannien, Norge med flera. Numera förlägger vi till och med regementena så att vi snabbt ska kunna få hjälp av USA, som är ett centralt Natoland, i händelse av ett väpnat angrepp.
Därför tror jag att det är många som upplever det motsägelsefullt att man skruvar tillbaka klockan och pratar om att den militära alliansfriheten tjänar oss väl när man samtidigt fördjupar det internationella försvarssamarbetet med ett antal Natoländer. Låt mig också säga att under regeringen Reinfeldt hade man en gemensam, framförhandlad säkerhetspolitisk linje som var förankrad i Försvarsberedningen till punkt och pricka.
Regeringen har valt att inte köra den vägen, utan i stället väljer man en egen hemvävd modell.
Pål Jonson (M):
Om inte utrikesministern kan ge mig vägledning om hur jag ska tolka statsministern när han gör ett uttalande i Ekot om att ett kraftfullt EU militärt skulle kunna hota andra länder, då vet jag faktiskt inte vem som ska vägleda mig. Låt oss då ta begreppet gemensam säkerhet. Det var ju det statsministern refererade till i återrapporten från Europeiska rådets möte - att EU ska verka för avspänning och gemensam säkerhet i ett globalt perspektiv.
Utrikesministern var förvisso inne på vad man lägger i begreppet gemensam säkerhet, men när statsministern talar om avspänning förutsätter jag att det är avspänning i förhållande till relationen med Ryssland. Vi vet ju båda varifrån begreppet gemensam säkerhet kommer historiskt. Det kommer naturligtvis från Palmekommissionen 1982.
Då handlade det mycket om att återupprätta kärnvapenfria zoner, om kärnvapennedrustning och konventionell nedrustning och om trupptillbakadraganden. Det var också kraftigt influerat av Willy Brandt, dåvarande förbundskansler i Västtyskland, som talade om Ostpolitik och så vidare. Vi kan säkert ha olika uppfattningar om detta var en bra idé då.
Men när vi pratar om gemensam säkerhet i dag skulle jag vilja ha lite bättre vägledning om hur regeringen resonerar om det. Vi har tidigare inte haft någon skiljelinje i den här kammaren i fråga om Rysslandspolitiken. Det förutsätter jag att vi fortfarande har samsyn kring. Den ska vila på de fem grundläggande principer som EU har i sin gemensamma Rysslandspolitik.
Det handlar om att vi ska stå upp för de mänskliga rättigheterna, att vi ska fördöma folkrättsbrotten och den illegala annekteringen av Krim och att sanktionerna ska vara kvar. Jag hör ibland andra politiska aktörer inom EU prata mycket om gemensam säkerhet tillsammans med Ryssland. Då tänker jag faktiskt främst på president Macron, som tid efter annan har sagt att nu är det dags för en återstart i relationerna med Ryssland.
Man pratar om att kanske luckra upp sanktionsregimer och annat. Jag tror inte att detta vore en klok politik att bedriva. Det skulle skicka en signal till Ryssland att EU nu backar hem. I grunden handlar detta om att Ryssland precis som alla andra länder måste bedömas för sitt internationella agerande. Det internationella agerandet lämnar mycket att önska, fru talman.
Det senaste i raden är behandlingen av Aleksej Navalnyj, men vi ser nu också oroväckande trupprörelser utmed gränsen till Ukraina. Gång efter annan har Ryssland visat sig benäget att utmana internationell rätt och invadera och ockupera andra länder. Det är totalt oacceptabelt.
Låt mig återigen ställa frågan till utrikesministern: När regeringen pratar om gemensam säkerhet i en global kontext och att det är en roll för EU, har det alltså ingenting att göra med global säkerhet på det sätt man pratade om för 20-30 år sedan? Det tror jag skulle vara helt malplacerat i förhållande till de säkerhetspolitiska utmaningar som Europa står inför i dag.