KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lotta Finstorp (M):
Jag har tagit del av Valideringsdelegationens arbete, och jag tror också att det kommer att komma något bra ur deras jobb. De har redan släppt delbetänkanden och så vidare, som jag också har tagit del av. Jag tror också att det är svårt att validera socioemotionella faktorer. Det är betydligt lättare att validera yrkeskunskap. Men det är bra att EU tittar på nyckelkompetenser och lyfter upp den frågan.
När det gäller den andra delen tror jag precis som ministern att man måste överlämna mycket till företagen som ska anställa och se vad de behöver specifikt på plats - vad man till exempel behöver komplettera in i sin arbetsgrupp och så vidare. Matchning har ju varit ett ord i tiden. Det har talats om att hitta bra matchning och om kvaliteten på matchningen.
I Ratiorapporten kommer Alexandru Panican fram till att matchningskvaliteten kan ökas med hjälp av valideringssystem som syftar till att kartlägga den enskildes reella kompetens, oberoende av hur kunskaper och yrkesskicklighet har förvärvats, och därefter matcha mot den efterfrågade kompetensen. Det är ju drömmen att kunna få till det på det sättet, och det är klart att man måste sträva åt det hållet. Jag vill sammanfattningsvis säga att jag tror att det är väldigt rörigt.
Jag hör personer som skulle vilja få sin validering gjord men inte vet vart de ska vända sig. Alla är ju inte arbetslösa, så man kommer kanske inte alltid via Arbetsförmedlingen. Man tänker: Jag har arbetat på ett bageri, men jag har inget papper på att jag är en bra bagare. Vart tar jag vägen då? Frågan är vart man tar vägen i samhället med den kunskap man vill ha validerad. Det tror jag är en viktig informationsinsats till hela samhället.
Lotta Finstorp (M):
Jag tackar ministern för svaret. Varje år omhändertar polisen ungefär 60 000 berusade personer enligt lagen om omhändertagande av berusade personer, LOB. Antalet är i stort sett oförändrat sedan 2007. Men glädjande nog har antalet omhändertagna under 18 år minskat med 65 procent sedan 2007. Det ska vi absolut glädja oss åt.
Det finns stora geografiska skillnader, precis som ministern säger i sitt svar, både avseende antal och hur stor andel som förs till vård. Majoriteten av omhändertagandena sker i storstadslänen, men i förhållande till befolkningsmängd sker flest omhändertaganden i andra län.
Enligt Vårdanalys uppföljning, som är en utmärkt skrift där många fakta samt bra och tänkvärda saker tas upp, är det fortfarande en övervägande majoritet som förs till arrest. År 2015, under pågående satsning, fördes 88 procent till arrest. Det är anmärkningsvärt.
Om personer förs till arrest eller vård beror på geografi och tillgång till vård, om de är utåtagerande och så vidare. Polisen gör alltså en avvägning i varje fall vart man ska skjutsa personerna. Samtidigt styrs detta i stor utsträckning av geografin och om det finns tillnyktringsenheter att tillgå.
Arrestvakter har inte den medicinska kompetens som krävs, och polisen är ytterst angelägen om att ansvarsfrågan - vem som har det yttersta ansvaret för personer omhändertagna på grund av berusning - måste lösas snarast. Jag sitter i polisens insynsråd, och vi fick där en kort föredragning just om Vårdanalys utvärdering och uppföljning.
Vi fick också ett medskick om att detta är en mycket viktig fråga. Det handlar också om att det är en medicinsk risk om man förs till arrest där det finns personal som inte alls har den vårdkunskap som behövs. Men det handlar också om att det försvårar möjligheten att fånga upp de personer som behöver stöd, vård och behandling för sitt missbruk eller beroende.
Det blir ännu mer tydligt när man vet att var femte person som omhändertas har omhändertagits mer än en gång. En person kommer till arresten, sover ruset av sig och släpps sedan ut. Men det finns inte någon uppföljning eller något stöd som handlar om missbruket. Varje år dör dessutom personer som har omhändertagits enligt LOB. Det finns i och för sig statistik enbart från polisen.
Det kan vara så att den som har förts till vård och avlidit kan ha avlidit på grund av sitt missbruk. Detta går inte att hitta, men polisen har en statistik. Enligt den har tolv LOB:ade personer avlidit i arresten under de senaste fem åren, och medelåldern på dessa har varit 40 år.
Det finns dödsfall även hos vården bland personer som har förts dit när de varit omhändertagna, men den statistiken finns inte - där blir det i stället mer om man har avlidit av en hjärtinfarkt och så vidare, men orsaken bakom finns inte med.
Sedan kan man ju tycka att om en person grips och kommer till arresten som LOB:ad, det vill säga omhändertagen för att den är berusad, måste man också säkerställa att den personen inte till exempel har minderåriga barn hemma. Det krävs alltså även en socialvetenskaplig kunskap för att ställa dessa frågor och ta reda på sådant.
Finns det minderåriga barn behövs det verkligen hjälp i den familjen.
Lotta Finstorp (M):
Jag läser i uppföljningen att det redan 1968 gjordes en utredning som hette Bot eller böter och som påtalade att polisens arrest inte är ett lämpligt ställe för omvårdnad av en berusad person. Detta är alltså ingen ny fråga på något sätt. Precis som ministern säger är det ungefär 60 000 fall per år, och det har det varit under många år.
När jag jobbade på socialförvaltningen på 90-talet var det så - jag är osäker på hur rutinerna ser ut i dag - att socialförvaltningen meddelades när någon hade blivit LOB:ad. Vi skulle nämligen avgöra om personen i fråga skulle få behålla sitt körkort, och då blev det också ett sätt att få kontakt och kunna börja prata om hela situationen. Det är möjligt att det görs, men jag tror inte att det finns några riktlinjer nationellt.
I stället är det mer upp till varje socialförvaltning hur man jobbar på det sättet. När det gäller tillnyktringsenheter är det där personal som är proffs på de här frågorna finns, och det behövs fler - i alla fall på mindre orter.
I Stockholm, Göteborg och Malmö finns det kanske polikliniker och särskilda tillnyktringsenheter där man är van vid berusade personer, men i landsorten är det akutmottagningen som de här personerna förs till. Det är inte lämpligt.
På akuten sitter personer som har andra, fysiska, problem och som kan känna stor rädsla om polisen kommer med någon som är berusad, aggressiv och så vidare. Det fanns tillnyktringsenheter på fler ställen tidigare, och jag tror att det vore väldigt bra om man tittade vidare på det. Satsningen var bra, men den måste fortsätta.
Man hamnar nämligen i det där att man finner att samverkan i länen har blivit bättre, men vad är definitionen av "samverkan"? Vad är det vi pratar om? Det är nämligen fortfarande så att det är otydligt i lagstiftningen vem som har det yttersta ansvaret för de här personerna. Det är här polisen flaggar upp frågan. Vi måste fortsätta jobba med att hitta ansvarsfördelningen.
Det handlar inte bara om att samverka, utan det måste bli jättetydligt vem som har ansvar, vart personen ska föras och så vidare. Målet med satsningen var ju att få till stånd en tydlig och varaktig praxisförändring så att ett betydligt mindre antal personer förs till arresten jämfört med 2014.
I stället ska personerna omhändertas på annat sätt så att fler kan fångas upp för fortsatt stöd och behandlingsinsatser. Vårdanalys konstaterar att det är väldigt svårt att mäta om målet är uppfyllt, för det saknas mätbara mål.
Min önskan är att man går vidare med den här satsningen, för efterfrågan finns hos inte bara hos Myndighetssverige utan även hos den enskilde som hamnar i den här problematiken. Jag tror också att det måste göras långsiktiga åtaganden från huvudmännen, över tid, för att det ska ske en förändring.
Nu har jag inte siffror som är nyare än så, men 2015 fördes 88 procent fortfarande till arrest. Det är en alldeles för hög siffra. Det innebär faktiskt en risk för de personer som förs dit.
Lotta Finstorp (M):
Detta är en angelägen fråga; det handlar om 60 000 människor per år. Det är jätteviktigt. Det handlar mycket om rättssäkerhet, medicinsk kompetens och så vidare.
Det är bra med en handbok, men jag tror ändå att det viktiga är att den som är sakkunnig i denna sorts frågor, det vill säga till exempel tillnyktringsenhetens personal, finns närvarande. Var femte person kommer ju tillbaka. Om de förs till arrest är det inte en engångsföreteelse, utan det handlar om personer som behöver råd, stöd, hjälp och behandling.
Det kan man inte ge i dag; man kan inte lägga det på arrestvakterna. Det är bra att det finns en handbok, så att de har någonting att hålla sig till och gå efter. Men det ser ju väldigt olika ut över landet gällande vilka resurser som finns hos hälso- och sjukvården. Det är inte lämpligt att ha akutmottagningen som dörren in. Det måste finnas någonstans där annan personal tar emot.
Samarbete och samverkan - vad innebär det konkret? Hur ser det ut? Det finns en frustration, framför allt hos polisen, över att det är oklart vem som har huvudansvaret för dessa personer och för fortsatt stöd och behandling. Det är jättebra att överenskommelsen finns i dessa 15 län. Det vore också önskvärt att man följde upp hur det konkret ser ut. Det kan finnas många goda exempel.
I storstäderna finns en speciell struktur, men län med mindre befolkning kanske kan lära av varandra. Jag är jättenyfiken på hur detta fortgår, så jag hoppas att det blir en uppföljning på det.
Lotta Finstorp (M):
Min moderatkollega Maria Malmer Stenergard ställde en skriftlig fråga på liknande tema tidigare i våras. Då var ministerns svar att hon håller med frågeställaren om att företagande ska uppmuntras i alla delar av landet, och regeringen arbetar med att förbättra för företagen på landsbygden genom en aktiv näringspolitik.
Ministern skriver att hon är övertygad om att nya jobb och tillväxt på landsbygden kan gå hand i hand med folkhälsobaserad alkoholpolitik. Hur då, tänker jag. Det blir intressant när nästa regering ska hantera tillkännagivandet utifrån frågan om att tillåta gårdsförsäljning, ha kvar monopolet och samtidigt titta på den finska modellen - där man har lyckats med detta.
En fråga som jag vill lyfta fram, och som tas upp i interpellationen, är Systembolagets opinionsbildning. Ministern tog också upp den frågan. Det var oerhört märkligt att inför omröstningen i kammaren, under allmänna motionstiden, fick samtliga riksdagsledamöter ett mejl från Systembolagets vd angående gårdsförsäljning. Det var ren skrämselpropaganda.
Visst är det viktigt med opinionsbildning, men det blev mycket konstigt med tanke på att vi är beslutsfattare och Systembolaget ett statligt monopol. Många här i riksdagen var oerhört upprörda. Också i dagspressen fanns en uppmaning till oss riksdagsledamöter hur vi skulle förfara i en omröstning.
Tycker ministern att det är lämpligt att vi riksdagsledamöter, vi som fattar besluten, ska få den sortens mejl från ett statligt monopol?
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för svaret! Av svaret framgår det att det är landstingshuvudmännen som har huvudansvaret för akutsjukvården. Absolut! Jag har varit landstingsråd, så jag vet det. Jag skulle vilja - det var också därför jag skrev interpellationen - att ministern målar med lite bredare penseldrag i trygghetsfrågan över huvud taget.
Vi kanske inte ska stå och försöka vara duktigast i fråga om hur mycket pengar vi har avsatt till sjukvården och när.
Jag vill höra lite mer om människors välfärdstrygghet i hela landet, om invånare i kommuner som betalar de högsta skatterna men som saknar eller har långt till vård och behandling och som lever med en oro att inte få vård i tid och att det lilla närliggande sjukhuset ska läggas ned eller tappa kompetens.
Jag tror att Sveriges invånare skulle vara betjänta av tydlighet avseende vilka förväntningar man kan ha beroende på var man bor. En spade är en spade, så att säga. Svart på vitt - vad är regional högspecialiserad vård och vad är nationell högspecialiserad vård?
Vi som alltid håller på med detta i olika frågor vet ju det, och vi vet vad man kan förvänta sig att finna bakom en dörr med ett rött kors på i en landsortskommun. Men det vet inte invånarna, så jag tror att det vore bra om våra landstingspolitiker var tydliga med vad som ingår - "det här kan vi göra i vårt landsting, men det här köper vi in". Människor vet inte det.
Som landstingspolitiker är man inne i sin kompetens. Man är duktig på vad som görs och inte görs, men man är dålig på att förmedla det till människor. Det är det jag ofta möter när jag ute på studiebesök eller träffar människor i olika sammanhang - framför allt i landsorten, där avstånden ofta är avgörande för vilken service man kan få.
Här vore det betydligt bättre om vi var tydliga med att tala om vad som är möjligt och inte möjligt. Jag tror att de allra flesta människor som får en svår sjukdom helst vill åka till det sjukhus i världen som har bäst vård, även om det ligger tre timmar med flyg bort.
Lite bredare penseldrag skulle jag alltså vilja ha eftersom det här är den sista interpellationsdebatt som ministern och jag har den här mandatperioden. Tillgång till jämlik och effektiv vård i landsorten är en av de svåraste utmaningar man kan ha. Vad menar vi då med jämlik vård och effektiv vård? Vad är definitionen av jämlik vård?
Man kan prata om etniskt ursprung, kön och allting sådant. Men hur ska vården kunna bli jämlik i glesbygd där det kan vara svårt att få kompetent personal att stanna kvar eftersom de inte har kollegor? Utvecklingen inom medicin går så fort, och man behöver ha mycket fortbildning och kollegor att diskutera olika behandlingar med och så vidare.
På små enheter har man kanske inte denna kollegiala kompetens, och då flyttar man vidare. Kanske är det också så att den man lever med inte hittar arbete. Allt detta känner ministern till.
Då är det viktigt att man försöker göra det bästa möjliga för de människor som bor i landsorten och kanske framför allt i glesbygden där avstånden är så påtagliga.
Lotta Finstorp (M):
Ja, jag tror att transparens och dialog är oerhört viktigt. Det kanske inte gör mig tryggare, men jag kan som invånare veta vad jag kan förvänta mig och inte. Anledningen till att jag ställde denna interpellation var att jag såg ett program på SVT om Västerviks sjukhus.
Det handlade om akutkirurgin och oron för fortsatt kompetens när överläkaren gick i pension. Den dialog mellan personal och patienter och den oro som fanns där möter man mycket ute i landet.
Även om primärvården ska utvecklas, vilket är helt rätt eftersom den nära vården måste bli mer nära, krävs det hög kompetens i hela landet. Denna problematik kvarstår.
Jag tror inte att det spelar så stor roll hur mycket pengar som läggs till, för vill man inte vara på ett visst ställe i Sverige hjälper inte ens en hög lön. Något som också oroar människor är regionreformen. För några år sedan gick debattvågorna höga om att man skulle slå ihop landsting.
Den tidigare sjukvårdsministern uttalade vid ett flertal tillfällen att storregioner var nödvändiga för att säkra landets hälso- och sjukvård och att ett antal akutsjukhus då skulle läggas ned. Detta tror jag oroar fortfarande. Vad kommer att hända med mitt närsjukhus?
Trygghet innebär olika saker för olika människor. I de flesta kommuner och landsting ökar befolkningen, vilket ger problem innan det sedan börjar rulla. Det kostar mycket att investera när befolkningen ökar. Vi behöver fler poliser och ambulanser, och det behövs fler inom räddningstjänsten.
Trygghet är att polis, ambulans och räddningstjänst kommer när man behöver och att det finns vård när man behöver och så vidare. Det måste också finnas sängplatser. Antalet vårdplatser har minskat på senare år, trots en stor befolkningsökning. Man säger att de har minskat för att digitalisering och AI kommer med stora tekniska framsteg.
Men jag såg nyligen i Dagens Medicin att tillgången på digitala tjänster för hälso och sjukvården avgörs av var någonstans i landet man bor och att det skiljer sig mycket åt hur mycket e-tjänsterna och 1177 Vårdguiden används.
Man skulle önska att de landsting som har de största avstånden och kanske svårast att behålla kompetens låg i framkant vad gäller digitalisering och att lära och hjälpa invånarna hur de kan använda digitaliseringen och att de kan lita på den. Det är också en trygghetsfaktor. Det pågår många spännande projekt, men det är fortfarande bara projekt här och var.
Ska man till exempel kunna prata med en sjuksköterska via internet är bra fiberkapacitet en förutsättning.
Lotta Finstorp (M):
När det handlar om vårdplatser är det intressant. Jag tror att de har skalats ned lite för tidigt, utifrån vad man hör från vården. Om man tittar framåt, kanske tio år, är det helt rätt, för då har tekniken kommit ännu längre i hela landet. Men vi har förlitat oss lite för snabbt på tidigare hemgång.
Det behövs fler vårdplatser; det är uppenbart, utifrån vad man hör. Exemplet Makedonien är intressant. Det är nästan som att prata om äpplen och päron - man möts inte i den dialogen. Storskalighet är inte likvärdigt med hög kvalitet och tillgänglighet i alla delar. Detta måste man tänka på.
I mitt län Sörmland har vi ett mindre sjukhus, Kullbergska, där de är otroligt duktiga på höftledsoperationer. De gör dessa ofta, många gånger om dagen, och har blivit väldigt bra på det. Det lilla sjukhuset kan bli mycket specialiserat och superduktigt och på det sättet attrahera personal. Personalförsörjningen - hur vi ska kunna få det - är den stora utmaningen.
Även om vi bygger ut primärvården, vilket är helt rätt - den nära vården ska kanske dessutom kunna göra lite mer än i dag - måste det vara hög kompetens hos dem som arbetar där. Bara för att det är primärvård eller nära vård duger det inte att nöja sig med en kompetens som inte är lika hög. Det är inte kö till vård- och omsorgsutbildningarna på gymnasiet.
Det är jättesvårt att få unga människor att vilja arbeta i det fantastiska yrke det är att hjälpa människor. Att attrahera personal och kompetens är det stora problemet, och jag hoppas att det går att lösa framöver.
Lotta Finstorp (M):
Jag tycker att Jenny Petersson formulerade det väldigt väl: Vi vet - och precis som ministern säger är det djupt oroande - att många barn och ungdomar i dag mår dåligt psykiskt, men vi vet inte riktigt varför. Detta tycker jag egentligen är den stora frågan. Det finns många orsaker till det, och när man djupdyker i och tittar på ett ärende tror jag att man kan se många olika orsaker till att det har blivit som det är.
Men hur kan samhället förhindra psykisk ohälsa bland barn och unga? Varför är ungas självkänsla svagare i dag än tidigare? Det finns ju inget entydigt svar, utan det är lite olika; man läser olika forskningsrapporter och så vidare. Men varför har det blivit så här? Jag tycker att det även finns ett föräldraansvar.
Jag var färdig socionom 1982, och då kunde man nästan alltid hitta förklaringar i att det gällde barn till missbrukare eller barn som på annat sätt levde i social utsatthet. I dag är det dock inte riktigt så, utan det slår över alla socioekonomiska grupper - om man nu ska prata i termer av klass. Detta är en fråga som man kan ligga sömnlös på natten över.
Varför är det så? Varför är det så många vuxna som är sjukskrivna på grund av psykisk ohälsa, stressrelaterad utmattning och så vidare? Varför mår barn och unga så dåligt som de gör? Jag vill avsluta med en amerikansk studie som jag läste när jag pluggade till socionom. Den handlade om barn i Bronx som hade växt upp i missbruksmiljöer och som det hade gått väldigt bra för.
De hade inte drabbats av psykisk ohälsa tack vare att det fanns någon vuxen i närheten - damen i snabbköpet - som de kunde prata med varje dag. Det saknas vuxna på något sätt.
Lotta Finstorp (M):
Ja, det är problematiskt att man inte får det stöd som man har rätt till. När vi nu skissar på den nya rehabkedjan tror vi att det vore väldigt bra för den som har psykisk ohälsa att det finns en ökad kompetens där ute när det gäller de här diagnoserna.
Vi har pengar, och vi tillsätter ytterligare 100 miljoner till Arbetsförmedlingen för att man ska kunna, precis som ministern beskriver, se till att människor inte hamnar mellan stolarna. Det vi ser, vilket inte är någon nyhet för ministern, är att det är kvinnor som står för den största delen av sjukskrivningarna på grund av psykisk ohälsa. Det är på arbetsplatser där det är en hög dominans av kvinnor som det sker.
Till exempel kan enhetschefen ha för många medarbetare för att hinna se och lyssna in den som börjar må dåligt. Förebyggandearbetet är oerhört viktigt. Kvinnor har nästan tre gånger så många startade sjukfall när det gäller psykiatriska diagnoser jämfört med män. Sjukfrånvaron på grund av fysiska skador är högre för män, och det har säkert att göra med hur arbetsmarknaden ser ut över huvud taget.
Men det gör också att när jag tittar på rehabkedjan, som vi är väldigt stolta över, ser att den tenderar att i lite för hög grad ha bäring på fysisk sjukdom.
Utifrån ett kunskapsbehov hos de aktörer som ska hantera det här är samverkan absolut oerhört viktigt, men jag hör också från många arbetsgivare att man inte riktigt vet hur man ska hantera den som mår dåligt i själen, och det av naturliga skäl eftersom det i hela samhället råder ett visst tabu kring de här frågorna.
Ska arbetsgivare då se till att så fort som möjligt och på en rimlig nivå få tillbaka den som är sjukskriven för psykisk ohälsa - om det är så att man ska vara det vid psykisk ohälsa - måste det också bli individuellt.
Det kanske inte alltid är det rätta att bli heltidssjukskriven, utan arbetsgivaren kanske kan stötta och hjälpa så att man kan jobba till exempel några timmar per dag. Vi är fast i gamla hjulspår, tycker jag.
Vi tänker som det var tidigare att det handlar om grovarbetaren som klämde sig, om jag får raljera lite, men inte om kvinnan som faktiskt inte har mäktat med och själen säger stopp och belägg. Där har vi inte riktigt resurserna på plats. Det är likadant i hälso- och sjukvården. Köerna gör i dag att man låses in.
Har man väl fått sin sjukskrivning är det väldigt svårt om man till exempel ska ha förnyat intyg, för köerna är så långa att man inte riktigt kommer fram. Dessutom kanske den som man till slut får komma till inte har kunskap - primärvården har inte alltid det - kring psykisk ohälsa som är stressrelaterad.
Risken är att läkaren som man träffar inte vet om det har med arbetsplatsen att göra eller om det är någonting som finns privat och om man har en arbetsgivare som inte kan stötta upp det. Hela problematiken är komplex hur man än vrider och vänder på det. Vi tror att det skulle vara intressant att titta på om man kunde få till en tidigare prövning.
Det här med 30 dagar, som regeringen har i sitt program, är helt rätt. Jag tror att man ska pröva mycket tidigare mot nya arbetsuppgifter på arbetsplatsen. Det tror jag är jättebra.
Lotta Finstorp (M):
Jag instämmer i mycket. Vi har en bred samsyn om problematiken. Det vore intressant att prova en speciell rehabkedja just för dem som är sjukskrivna för psykisk ohälsa. Det känns som att jag och Annika Strandhäll närmar oss varandra lite grann i den frågan. Jag tänker också ofta på att människors vardag inte fungerar som stuprör.
Det som alltid fattas är hängrännorna. När det blir sådana här ganska breda, tvärsektoriella problem svarar systemen inte upp mot det. Jag tror att det finns väldigt mycket att göra där. Vi vill också att lagstiftningen ska skärpas vad gäller landstingens ansvar för att erbjuda förebyggande insatser för att motverka till exempel ohälsa. Det är en oerhört viktig sak som vi har pratat om i många partier under många år.
Det gäller att gå från ord till handling. Det centrala i vårt förslag är att det inte är rimligt eller hållbart att svenskar - ett av världens friskaste folk - har sådan jämförelsevis hög sjukfrånvaro, oavsett när man går in och tittar, även decennier tillbaka. Därför måste alla delar av sjukförsäkringen stödja en återgång i arbete på ett bättre sätt.
Samtidigt måste sjukförsäkringen kompletteras med bättre förebyggande insatser och rehabilitering. Man behöver bland annat titta på lagstiftningen avseende förebyggande arbete och samverkan mellan de olika aktörerna på ett mycket mer konkret sätt än i dag, för att verkligen sätta individen i centrum. Det är lätt för oss här i kammaren att säga: Vi sätter alltid individen i centrum. Men vad betyder det konkret?
De flesta upplever tyvärr inte att det är på det sättet.