Ulf Kristersson (M):
Jag väljer att bortse från de ovärdiga anklagelserna och tar i stället fasta på den seriösa diskussionen. När jag träffar europeiska kolleger och diskuterar europeisk välfärdspolitik tycker jag att det är rätt uppenbart att svensk välfärdspolitik, med våra fel och brister, står sig rätt väl i internationell jämförelse. Få skulle få för sig idén att byta ut vår välfärdsmodell mot en allmäneuropeisk modell utan bas i den svenska traditionen.
Det krävs ingen storsvensk uppfattning för detta, utan det är lika naturligt som att man i många andra länder tycker att deras sociala modell har naturlig kontakt med deras historia och rötter. När man jämför systemen med varandra måste man vara noga med vad man jämför med. Jag har också läst den intressanta rapporten som studerar mestadels västeuropeiska länders välfärdssystem över tid.
Men rapporten tittar också bokstavligt talat på den statligt lagstiftade delen och bortser från det som under så lång tid har varit en viktig del av den svenska modellen, nämligen att den kompletteras med avtalsbaserade försäkringar. Gör man så ser bilden helt annorlunda ut.
Det betyder inte att vi är världsbäst, har antagligen aldrig varit världsbäst, utan det betyder bara att den svenska modellen i vissa avseenden är annorlunda än andra länders modeller - om man inte med världsledande bokstavligt talat menar att den som kan inteckna störst andel av bnp i offentligt lagstiftade försäkringar också alltid är bäst. Det är en legitim ståndpunkt som jag inte delar.
Min andra synpunkt är att ni bokstavligt talat aldrig har föreslagit den inkomstindexering av våra försäkringar som debattören i praktiken förfäktar, att den med automatik skulle ändras så att det inte är fråga om den prisbasreglering vi har i dag utan en ren inkomstindexering. Även det är en legitim ståndpunkt.
Då tar man automatiskt ekonomiskt utrymme från andra prioriteringar varje år som lönerna stiger. Det är en rimlig ståndpunkt. Vi har dem inte i Sverige. Rätta mig om jag har fel, men såvitt jag vet har Socialdemokraterna aldrig föreslagit detta. Du argumenterar som om det vore ett allmänt akademiskt seminarium, inte operativ politik. Ni föreslår en höjning från sju och ett halvt basbelopp till åtta basbelopp.
Även det är en helt acceptabel ståndpunkt att ha - om man tycker att det är där man ska lägga sina pengar. Ni föreslår absolut inte den höjning som tidigare har antytts - en närmast obegränsad höjning till vilken nivå som helst.
Det blir lite svårt att diskutera när man i praktiken föreslår mycket modesta förändringar men antyder att man föreslår ett radikalt skifte med pengar som man aldrig har avsatt och pengar som man kanske inte ens har tänkt att avsätta. Legitimhets- och tillitsfrågorna är viktiga.
Det antyds här att om vi inte gör den dramatiska förändringen från sju och ett halvt till åtta basbelopp kommer tilliten till den svenska socialpolitiken att rämna. Låt mig tvivla på den punkten. Dels är det för att så ser inte orsakssambanden ut, dels är det för att erfarenheten från de senaste åren tvärtom är att tilliten har stärkts.
Vi kommer alltid att ha ett och annat bekymmer i den svenska välfärdspolitiken, men den sammanlagda tilliten och legitimiteten i svensk välfärdspolitik, beredskapen att själv avstå för att helheten ska få något, också trovärdigheten att de som ska få någonting får någonting, är hög i dag. Det är god legitimitet och god tillit. Allt kan bli bättre, men vi står inte inför ett legitimitetssammanbrott i den svenska välfärdspolitiken.