Birgitta Ohlsson (L):
Jag vill inleda med att tacka biståndsministern och gratulera henne till sin nya post. Gunilla Carlsson och jag har debatterat flitigt i utrikesfrågor här i kammaren de senaste åren, inte minst mot Laila Freivalds. Det är också glädjande att du i svaret säger att du vill satsa på att stödja demokratiska krafter i exempelvis Kuba och Vitryssland. Det är positiva satsningar som lyfts fram. Men det är inte detta som min konkreta fråga handlade om.
Min fråga, som lämnades tämligen obesvarad, var: Avser statsrådet att fasa ut biståndet till diktaturstater som konsekvent vägrar att respektera mänskliga fri- och rättigheter samt motverkar demokratisk utveckling? Min fråga handlar alltså om ifall den borgerliga regeringen är beredd att frysa, strypa eller minska bistånd. Det finns flera skäl att strama upp den svenska biståndspolitiken.
40 % av världsbefolkningen lever i dag i ofria eller delvis ofria stater. Demokrati är nyckeln för att skapa en hållbar marknadsekonomi, för att respekt för mänskliga rättigheter ska komma fram, och det är kittet till fred och frihet. Svenskt bistånd ska vara generöst, men det måste också kvalitetssäkras. Den borgerliga regeringen har glädjande nog lyft fram att Sverige ska minska antalet länder som man har bilateralt samarbete med, i enlighet med Globkoms, Sidas och andras rekommendationer.
Då måste man också prioritera. Vi hade tidigare en diskussion om Ryssland och om huruvida man ska fasa ut biståndet dit. Det är en debatt som pågår. Hela nio länder, eller ungefär 30 % av de länder som hittills varit svenska biståndsländer, kan klassas som diktaturer. Grundläggande mänskliga fri- och rättigheter saknas i över hälften av länderna.
Enligt den oberoende tankesmedjan Freedom House kan man se brister vad gäller mänskliga rättigheter i 85 % av de länder som tar emot svenskt bistånd. Detta är allvarligt av många skäl. Det är omoraliskt om förtryckarregimer kan utnyttja svenska skattebetalares pengar för att legitimera sitt styre och hålla sig kvar vid makten. En annan aspekt är att detta på sikt kan utmana det svenska folkets biståndsvilja.
Ingenting är till värre skada för stödet för bistånd än om svenska folket får klart för sig att våra skattepengar går till odemokratiska regimer. Under den förra, socialdemokratiska regeringen var det bara drygt en femtedel av det bilaterala biståndet som gick till att stärka demokrati och mänskliga rättigheter. Det har vi goda förhoppningar att öka radikalt med en borgerlig regering. Jag vill säga ytterligare något om diktaturstaterna.
Som liberal menar jag naturligtvis inte att vi ska lämna folket i sticket för att de råkar ha haft oturen att födas i ett land där man inte har frihet, tydliga, rättvisa val och där individen inte får tycka, tänka och tro fritt. Men i de fallen bör man så långt det går kanalisera biståndet via frivilligorganisationer, enskilda organisationer, Förenta nationerna eller Europeiska unionen.
Det är allvarligt när odemokratiska regimer uppbär bistånd från Sverige och dessa pengar går direkt in i landets statskassa. Jag kommer i mitt nästa inlägg att gå in på några speciella stater. Några stater som jag redan nu vill nämna är förstås de kommunistiska enpartidiktaturerna Vietnam och Laos.
I Amnesty Internationals senaste rapporter om dessa båda länder kan vi visst se enskilda ljusglimtar - vissa politiska fångar har släppts - men när vi ser till dödsstraff, tortyr och så vidare ser vi en negativ utveckling. Samtidigt uppbär dessa länder bistånd från Sverige. Jag skulle vilja att biståndsministern svarar på hur man ska göra.
Det handlar inte bara om de positiva satsningarna på frihetskämpar i diktaturländer utan också om vad man gör på andra fronter.