Helena Leander (MP):
Tack, finansministern för redogörelsen. Om det är svaret på hur Sverige ska leva upp till sina löften om klimatinsatser i utvecklingsländer och hur vi ska arbeta internationellt för att hitta nya finansieringskällor för det är tystnaden talande. Men låt mig, liksom finansministern, börja med en bakgrund. Redan när Sverige skrev på klimatkonventionen lovade vi och de andra rika länderna att vi skulle bidra med nya och additionella resurser för utsläppsminskningar och för anpassningar till ett förändrat klimat i utvecklingsländer.
Vi har nämligen byggt upp vårt välstånd med hjälp av stora mängder billig fossil energi till priset av stora utsläpp. Ska vi klara klimatet kan utvecklingsländerna inte göra samma resa, utan de måste använda sig av annan, åtminstone till en början, dyrare teknik. Dessutom måste de samtidigt anpassa sig till det förändrade klimat som vi i de rika länderna har den största skulden till, men som de fattiga länderna drabbas hårdast av.
Av båda dessa skäl enades världen om att vi i de rika länderna har ett ansvar för att, utöver det bistånd som vi ger, finansiera klimatåtgärder i fattiga länder, både utsläppsminskningar och anpassningsåtgärder. Behovet av vanligt bistånd har inte minskat bara för att behovet av klimatåtgärder har tillkommit. I Köpenhamn lovade vi och de andra industriländerna, precis som finansministern redogjorde för, att mobilisera 100 miljarder dollar till 2020.
För att sätta i gång processen lovade vi dessutom särskilda snabbstartspengar för perioden 2010-2012. Dessa pengar har vi visserligen levererat, men varenda krona har varit biståndspengar som har döpts om. Tyvärr är det inte bara Sverige som tar klimatpengar från biståndet. Storbritannien fick häromdagen beröm när man presenterade nya pengar för klimatinsatser. Men vid en närmare granskning visade det sig att även dessa pengar var gamla biståndspengar.
Att man inte kan lita på de rika ländernas utfästelser är sådant som bidrar till att öka misstron från utvecklingsländerna. Jag vill därför ta tillfället i akt och be om ursäkt för att jag i en kommentar framhöll Storbritannien som en förebild som kom med nya pengar som inte var gammalt bistånd. Nåväl, oavsett varifrån pengarna kommer var tanken att klimatfinansieringen skulle skalas upp efter snabbstartspengarna. Men regeringen börjar denna uppskalning med att skala ned den särskilda klimatsatsningen till internationella fonder - halvera den.
Nu säger finansministern att det i själva verket handlar om 2 1⁄2 miljard. Men det bygger på en höftning från biståndsministern om hur mycket av det ordinarie biståndet som med lite kreativitet och god vilja skulle kunna anses ha en klimatkoppling. Jag trodde att finansministern höll sig för god för sådant budgettricksande. Om finansministern nu inte är beredd att plocka fram nya pengar ur statsbudgeten är frågan var pengarna då ska komma ifrån.
Det finns en rad idéer från frivilligorganisationer, från enskilda länder och från FN:s särskilda arbetsgrupp för klimatfinansiering. Det handlar bland annat om globala skatter på flyg och sjöfart, öronmärkning av pengarna från EU:s utsläppshandel och internationella skatter på finansiella transaktioner. Hur tänker finansministern se till att vi kommer framåt där, om man nu inte ska ta pengarna från den svenska budgeten? Hittills har han ju bara bromsat.