KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Edward Riedl har frågat mig om jag och regeringen har för avsikt att se till att uteblivna intäkter för regionsjukvård kan täckas av de medel som är avsatta för kostnader i samband med pandemin. Coronapandemin är den allvarligaste påfrestningen för hälso- och sjukvården i modern tid.
För att begränsa smittspridningen och säkerställa resurser till sjukvården och omsorgen har regeringen utöver den ordinarie vårändringsbudgeten och höständringsbudgeten därför hittills lämnat tolv extra ändringsbudgetar, varav fem med nya medel till regioner och kommuner. Därigenom har 20 miljarder kronor avsatts i år i riktade bidrag för att ersätta regioner och kommuner för merkostnader förknippade med covid-19 inom hälso- och sjukvården och omsorgen till följd av pandemin.
Utöver detta har 9,8 miljarder avsatts för storskalig testning och smittspårning under året. Dessutom föreslår regeringen att 4 miljarder kronor avsätts årligen under 2021 och 2022 för att stödja hälso- och sjukvårdens hantering av uppskjuten vård och fortsatt vård kopplad till covid-19. Därutöver fortsätter regeringen att avsätta medel till storskalig testning och smittspårning även under 2021.
För att öka kommunernas och regionernas förutsättningar att trygga tillgången till en bra vård, skola och omsorg har även de generella statsbidragen ökats med 26 miljarder kronor för innevarande år. För 2021 kvarstår behov, och av de extra resurser som anvisats för innevarande år föreslås i budgetpropositionen att 22,5 miljarder kronor anvisas som extra resurser för 2021.
Det är sammantaget mycket stora tillskott, och i sin ekonomirapport från den 20 oktober skriver Sveriges Kommuner och Regioner: "Den konjunkturförsvagning som inleddes förra året gjorde att fyra regioner höjde skatten 2020 och många regioner gick in i år 2020 med besparingsbeting. Nu är bedömningen att höga generella statsbidrag, merkostnads- och sjuklöneersättningar i kombination med uppskjuten vård sammantaget leder till ett förmodat starkt resultat 2020.
Detta trots ett rejält tapp av intäkter inom kollektivtrafiken och Folktandvården. Prognosen för 2020 innebär ett resultat på knappt 9 miljarder kronor. Det är en kraftig förbättring i förhållande till prognosen som baserades på vårens delårsrapporter." Sammanfattningsvis bedömer jag att regeringen har tillfört regionerna stora resurser för att täcka ökade kostnader och minskade intäkter i hälso och sjukvården under pandemin.
Bland annat SKR:s prognos visar också att sektorn kommer att kunna redovisa positiva resultat, trots den ansträngda situation som 2020 inneburit.
Lena Hallengren (S):
Det är inte en hel budgetdebatt vi ska ha här, även om det är klart att mycket nu handlar om ekonomi. Låt mig bara påminna såväl Edward Riedl som alla som lyssnar om att det har gjorts omfattande välfärdstillskott sedan 2014, då nuvarande regering tillträdde, och de har fortsatt under hela tiden, både den föregående och denna mandatperiod.
Tillskotten under denna mandatperiod är av icke tidigare skådat slag, och jag tycker att det är viktigt att påminna om att de tillskott som nu görs är verkligt omfattande. Men det är klart att det ser olika ut i olika regioner när det gäller hur man använder dem.
Det korta svaret på Edward Riedls fråga är att jag inte har några nya besked att ge i dag, men de 20 miljarder kronor som regeringen avsätter för att kunna ersätta för de merkostnader som finns i regionerna är av stor betydelse. Det är reglerat hur man kan söka dessa medel, och såvitt jag vet har inte minst Västerbotten fått del av dessa medel.
Så sent som i förrgår tror jag att man fick 128 miljoner kronor, och sedan får man söka ytterligare i den sista omgången, där det fortfarande inte är klart än hur mycket alla sökt och vad man får. Det har varit viktigt med en förändring i kostnadsutjämningen, som ska göra att de regioner som har större kostnader givet sin befolkningsstruktur får del av den.
Där har Västerbotten fått en positiv förändring: nästan 260 miljoner kronor under 2020, som också kvarstår framöver. Jag tycker att det är en viktig diskussion om hur man kan ge stöd till den sjukvård som finns. Det organiseras på lite olika sätt. När det gäller den regionsjukvård som Edward Riedl frågar om är jag den första att säga att större regioner nog inte hade varit en nackdel.
Men nu fick vi ju inte sex större regioner, utan regionerna reglerar själva vem man ska erbjuda vården och hur man ska ersätta för den genom riksavtalet. Det är så det kommer att se ut även fortsättningsvis. Det inte aktuellt att förändra hela den ordning som har gällt under 2020 när det gäller merkostnadsersättning. Det handlar om 20 miljarder kronor till samtliga regioner, inklusive till Västerbotten.
Lena Hallengren (S):
Nu nämner Edward Riedl återigen 7 1⁄2 miljard kronor som att den stora insikten om stödet till välfärden kommer just från Moderaterna, Kristdemokraterna, Sverigedemokraterna och Vänsterpartiet. Det var ju synd att tre av de partierna när de fick chansen valde att besluta om ännu ett jobbskatteavdrag för betydligt mer pengar än så bara året innan. De hade kommit till bättre nytta i välfärden. Men nu är vi där vi är. Det har tillskjutits 20 miljarder för merkostnader.
Jag återkommer till att större regioner inte är en oväsentlig fråga att diskutera. Edward Riedl hör till ett av de partier som såg till att vi inte fick större regioner. Varför vill man ha större regioner? Jo, bland annat för att dela på de kostnader som kan vara svåra att bära för enskilda regioner. Nu blev det inte större regioner. Det blev i stället en fråga om att reglera detta mellan regioner. Det är viktigt att man gör det på ett sätt som man upplever fungerar.
Om jag har förstått Edward Riedls fråga rätt så är frågan om regeringen har för avsikt att införa ett speciellt stöd till Västerbottens regionsjukvård. Jag kan inte förstå frågan på annat sätt. Jag beskriver här principerna. Alla de merkostnader som finns ersätts med 20 miljarder. De generella statsbidragen ökar med 22,5 miljarder. Det är 4 miljarder ytterligare för den vård som är uppskjuten som är kopplad till covid-19. Det är stora resurstillskott.
När frågan blir väldigt specifik om mindre regioners regionsjukvård är inte mitt svar att vi kommer att ha ett specifikt stöd till Västerbottens regionsjukvård, även om jag är mycket imponerad över det arbete som sker i alla våra regioner och inte minst i Västerbotten. Den frågan är naturligtvis viktig att hantera för de regioner som ingår i det samarbetet så att man ser till att inte en av regionerna får bära den bördan själv.
Lena Hallengren (S):
Jag tycker att Edward Riedl överdriver när han talar om uppskruvat tonläge. Så är det inte på något sätt. Det jag försöker beskriva är att väldigt stora resurser tillförs. Det finns regelverk för hur man kan få ta del av de ersättningarna. 20 miljarder är mycket pengar. Av dem tillfaller 128 miljoner i det första skedet Västerbotten. När vi kommer till det som är regionsjukvård har vi inte för avsikt att göra en ny ordning och ny struktur. Däremot är det förstås väldigt angeläget att de regioner som tillsammans ska hantera regionsjukvården inte lägger bördan hos en av regionerna.
Man har förstås ett gemensamt intresse av att den sjukvården finns kvar. Jag hoppas verkligen att det finns en dialog regionerna emellan om hur man ska se till att hantera situationen så att man bär det tillsammans. Men tillskotten är omfattande. De är verkligen av väldigt stor betydelse. Det är 20 miljarder för merkostnader, 22 1⁄2 miljard i generella statsbidrag, 4 miljarder årligen för uppskjuten vård och covid-19-vård. Det är väldigt mycket pengar.
Vi kan inte säga i dag hur många extraändringsbudgetar som 2021 kommer att innehålla. Men det skulle förvåna mig mycket om inte också det blir tvåsiffrigt.
Lena Hallengren (S):
Jan Ericson har frågat mig vad det var i undantagslagen som var ett stort problem, varför lagen inte var användbar och vilka konkreta åtgärder jag hade velat införa som jag inte ansåg att den tillfälliga lagen möjliggjorde. Den pandemi som har orsakats av det nya coronaviruset är den allvarligaste samhällskrisen i Sverige i modern tid. Under våren gjorde regeringen bedömningen att den behövde utökade befogenheter för det fall det skulle vara nödvändigt att snabbt vidta ytterligare åtgärder för att bromsa smittspridningen.
Skälet till att regeringen i våras föreslog att det skulle införas tillfälliga bemyndiganden i smittskyddslagen var att göra det möjligt för regeringen att snabbt besluta om åtgärder mot pandemin utan att först behöva gå till riksdagen med en proposition för varje enskild åtgärd. En sådan reglering i lag måste beslutas av riksdagen. Regeringens första utkast till lagförslag kritiserades av flera riksdagspartier för att ge regeringen alltför omfattande befogenheter.
För att tillmötesgå kritiken omarbetade regeringen förslaget, som i stället fick innebörden att föreskrifter som regeringen har meddelat med stöd av bemyndigandena skulle genom proposition i varje enskilt fall underställas riksdagens prövning. Efter förankring med riksdagspartierna valde regeringen att gå fram med propositionen om tillfälliga bemyndiganden i smittskyddslagen. I samband med riksdagsbehandlingen föreslog socialutskottet att de tillfälliga bemyndigandena endast skulle få användas om riksdagens beslut inte kunde avvaktas.
Riksdagen biföll regeringens förslag i propositionen med det tillägg som socialutskottet föreslagit. Regeringens erfarenhet, under den tid som lagen gällde, är att det i de allra flesta fall inte skulle ha inneburit någon tidsvinst av betydelse att använda den tillfälliga bemyndigandelagen jämfört med att besluta om en sedvanlig proposition. Konstitutionsutskottet hade också uttalat att riksdagen kunde behandla en brådskande proposition på fyra dagar.
Regeringen gjorde bedömningen att om några sådana åtgärder som omfattades av den tillfälliga lagen skulle behöva vidtas var det lämpligare att i stället genast lämna en proposition med lagförslag som riksdagen skulle kunna ta ställning till. En sådan proposition skulle också kunna innehålla förslag på åtgärder som inte omfattades av bemyndigandet, till exempel straffsanktioner eller åligganden för kommuner och regioner. Detta skedde i juni med propositionen En ny lag om tillfälliga smittskyddsåtgärder på serveringsställen .
Nu pågår ett arbete i Regeringskansliet med att ta fram ett förslag till en ny tillfällig pandemilag för att regeringen ska kunna reglera verksamheter och komma åt det som bland annat smittskyddslagen och ordningslagen inte gör i dag. Den nya tillfälliga pandemilagen kan komma att omfatta till exempel kollektivtrafik och affärer och förväntas kunna presenteras för riksdagen tidigt nästa år.
Lena Hallengren (S):
Jag tycker att svaret var mycket utförligt, och det finns att ta del av för alla som vill veta alla turerna. Jag skulle säga att det är ganska komplicerat att förklara det här, till och med i den här kammaren. Men det är framför allt komplicerat att förklara utåt vad det betyder att få ett bemyndigande och vad det betyder när man ska ta fram förordning och proposition i princip samtidigt. Som svar på frågan som jag har fått under hösten om varför bemyndigandet inte användes kan jag säga att det var av just det skäl som jag har försökt att beskriva här: Det gav ingen tidsvinst.
Att ta fram en proposition samtidigt till riksdagen ger ingen tidsvinst. Det är alltid möjligt för regeringen att ta fram en proposition, så som vi också valde att göra när det gällde smittskyddsåtgärder för restauranger. Jag kanske missförstod Jan Ericson, men jag tyckte att han beskrev att det skulle vara så enkelt att bara skicka någonting till riksdagen.
Alla riksdagsledamöter är ju väl införstådda med att det ska tas fram en proposition när riksdagen ska fatta beslut. Enligt 9 kap. 2-3 § riksdagsordningen sker underställande av en förordning genom en proposition, och det tar tid. Det spelar ingen roll att man har många anställda - som har väldigt mycket att göra, ska understrykas, under en pandemi.
Om man då ska ta fram både en förordning väldigt snabbt och en proposition på ett par dagar tappar man poängen med den tidsvinst det skulle innebära. Det som inte återgavs medialt när jag beskrev konsekvenserna av bemyndigandet var att jag underströk, och nu gör jag det igen, att jag har väldigt stor respekt för att riksdagen avgör hur mycket mandat man vill ge till regeringen. Det är inte alls konstigt att riksdagen vill behålla sin möjlighet att utöva ett stort inflytande.
Det är folkets vilja. Svaret blir dock inte något annat än att bemyndigandet i sig inte blev någon tidsvinst. Vi fick använda oss av andra verktyg för att kunna se till att begränsa smittspridningen. Det var till exempel lagen om tillfälliga smittskyddsåtgärder på serveringsställen ett uttryck för. Det blev en proposition, och sedan utfärdades råd för verksamheten av Folkhälsomyndigheten.
Min uppfattning är att det i det svar jag här har avgivit är väldigt tydligt vad konsekvenserna blev. Sedan är det naturligtvis väldigt välkommet om det är så att alla önskar att regeringen får rätt mandat.
Vi arbetar just nu, som Jan Ericson känner till, med en pandemilagstiftning som vi får hitta en annan form för, där fokus inte ligger på nedstängda verksamheter utan snarare på hur vi kan styra och begränsa verksamheter så att de kan bedrivas på ett smittsäkert sätt.
Lena Hallengren (S):
Diskussionen handlar inte om vilka åtgärder vi vill eller inte vill vidta. Den handlar om varför bemyndigandet aldrig användes. Socialutskottet beslutade att detta skulle kunna vara möjligt när riksdagens beslut inte kan avvaktas. Det innebär helt enkelt att man har ett väldigt akut beslut som måste fattas. Jan Ericson beskriver det som att man kan fatta ett beslut direkt, och så har man fyra arbetsdagar på sig att ta fram en proposition.
Då vill jag ställa frågan till Jan Ericson: Vilket beslut är det som regeringen borde ha fattat som var så akut att vi behövde använda bemyndigandelagen? Det handlar ju inte om dagar och veckor, utan det handlar kanske om en dag eller om timmar. Annars kan vi lika gärna ta fram en proposition. Detta är svaret på frågan varför bemyndigandet inte användes.
På frågan varför vi inte bara förlänger bemyndigandet för att kunna vidta de åtgärder som vi ser ett behov av att vidta när nu pandemin fortsätter är mitt svar, ännu en gång, att bemyndigandet inte gav någon tidsvinst. Vi använde andra verktyg. Vi lämnade en proposition till riksdagen när det gällde begränsning av smittspridning på serveringsställen. Det är den ordning vi i stället har fått använda.
Jag vill fråga Jan Ericson: Vilket beslut borde regeringen ha fattat med bemyndigandet som grund?
Lena Hallengren (S):
Bemyndigandet blev ju oanvändbart, och det är därför det inte har förlängts. Om man ska underställa riksdagen omedelbart utom i de fall där man inte kan invänta ett riksdagsbeslut, som i sin tur kan gå på några dagar, blir det inte ett bemyndigande som gör att man kan vidta akuta åtgärder. Vi kommer därför att återkomma med en pandemilagstiftning som vi tycker tar sikte på att kunna reglera verksamheter som vi i dag inte kan reglera för att träffa mer rätt.
Jag tycker dock att det låter som om Jan Ericson tycker att bemyndigandet borde ha använts, eftersom han också tycker att det borde förlängas. Moderaterna har hakat upp sig på någon fråga som ställts till mig medialt och undrar varför inte bemyndigandet använts och varför det inte förlängs. Mitt svar har alltid varit: eftersom det blev oanvändbart när detta ska underställas riksdagen i princip omedelbart och eftersom de situationerna inte uppkommer där det behöver vara så omedelbart. Det finns nästan alltid ett par dagar, och då kan det lika gärna bli en proposition.
Det är skälet till att bemyndigandet inte användes och att det inte är aktuellt att förlänga det.
Lena Hallengren (S):
Tack igen, Johan Hultberg, för frågan och för att vi talar om mycket av det som händer i skuggan av pandemin! För så är det ju. Problem som vi redan har riskerar att växa oavsett vilka de är. Det kan också innebära att lösningar dröjer när fokus ska läggas på att bekämpa covid-19-pandemin. När det gäller själva läkemedelslistan är det exempel på någonting som har kommit att dra ut lite mer på tiden av just det skälet.
Det finns förstås många delar, och jag ser fram emot återrapporteringarna från myndigheterna, men det är klart att en fast läkarkontakt och själva läkemedelslistan är väldigt centrala delar för att man ska kunna ha ett samlat grepp om vad faktiskt skrivs ut. Som enskild läkare kan man ju tycka att man fattar ett välgrundat beslut om att skriva ut till och med ett narkotikaklassat läkemedel. Även om man ska vara väldigt restriktiv med det kan det ju vara så att en person verkligen under en längre tid kan lyckas hoppa runt mellan läkare.
Det är det systemet vi tyvärr ser i dag. Har man en nationell läkemedelslista där det blir möjligt för läkarna att se vilka läkemedel som patienten redan har fått utskrivna underlättar det förstås i bedömningen av vilken behandling personen behöver. Men det gör också att ingen kan fråntas ansvaret när det gäller att förväntas veta vad patienten redan har fått förskrivet.
För att vår diskussion inte bara ska handla om att det är vården som överförskriver narkotikaklassade läkemedel vill jag säga att den kartläggning som Socialstyrelsen tidigare har gjort visar att en mycket stor del av de läkemedel som missbrukas har forslats in illegalt till Sverige.
Vi har alltså förstås ett arbete att bedriva när det gäller tull och polis och allt annat som behövs för att stoppa de illegala narkotikapreparat som kommer in i Sverige på det sättet.
Ett av de första mötena jag hade när jag blev socialminister i februari 2019 var med Sannes mamma och många andra anhöriga till barn och syskon som just led av en samsjuklighet.
Vad som är det ena och vad som är det andra, vad som är ett missbruk av narkotika och vad som är en psykisk sjukdom och att man försöker lindra den egna ångesten - vad kommer först? Detta med samsjuklighet har jag verkligen tagit till mig.
Jag tycker att det är förfärligt att se att vi har kunskapen men inte alltid förmågan att se de olika tillstånden parallellt, utan man får på något sätt välja vilken av diagnoserna eller tillstånden som ska behandlas. Jag är glad att vi har en sådan samsyn i frågan. När Anders Printz kommer tillbaka med sin utredning hoppas jag alltså förstås att han har kunnat hitta förslag som vi kan gå vidare med och att vi kommer att kunna göra det ganska skyndsamt.
Det här är grupper som inte kan vänta, oaktat en pandemi.
Lena Hallengren (S):
Jag och Johan Hultberg är överens om mycket på området, vilket är positivt. Det här är något som vi måste agera samfällt mot som samhälle. I mitt första inlägg talade jag lite om att den nationella läkemedelslistan nu är lite försenad på grund av pandemin. Men det är också ett omfattande register, eller vad det ska kallas, som man kommer att ha enormt stor nytta av.
När man sätter igång med den är det viktigt att verkligen få med alla data, så att man inte börjar agera som att en nationell läkemedelslista finns trots att allt inte finns med. Nu när datumet är något framflyttat hoppas jag därför och utgår från att vi kommer att se en effekt av det. Låt mig också säga något ytterligare om fast läkarkontakt. Om man går till samma läkare och inte bara kan byta uppstår det förstås redan där en spärr för den som hela tiden byter läkarkontakt.
Det tror jag också kommer att bidra på ett positivt sätt. Det är stora och viktiga beslut. Men det är också en omfattande fråga; det är svårt att säga att det hänger på enbart någon utredning eller någons uppföljning. Det här är ett av de stora systemen som behöver komma på plats. I väntan på det behöver IVO självklart ha rätt muskler. Apoteken behöver också känna att de kan anmäla.
De har en anmälningsskyldighet i grunden, som det är viktigt att de använder. Men jag tar med mig, också från det tidigare inlägget, det som Johan Hultberg sa om möjligheten för apotekspersonal att kunna anmäla anonymt. Jag tror att det är en viktig del. Jag ser också fram emot Läkemedelsverkets och Socialstyrelsens rapport, som kommer i slutet av mars, för vidare diskussion.
Lena Hallengren (S):
Jag har inte för avsikt att i den här interpellationsdebatten - och faktiskt inte heller i nästa, Johan Hultberg! - gå igenom ANDTS-strategin. Vi arbetar med den. Jag vet att socialutskottet fick en översiktlig bild av strategin. Vi får återkomma när vi har satt punkt i den. Jag vill dock understryka att när det kommer till samsjuklighet - vi breddade debatten och diskussionen till det - händer det ibland, till och med inom ramen för samma huvudman, att den ena handen inte riktigt vet vad den andra gör.
Det är alltså inte ett arbete som Sveriges riksdag kommer att kunna lösa genom att säga att det handlar om en huvudman. Jag tror att det finns saker som vi kan göra för att underlätta det arbetet. Men det är otroligt viktigt att man ser individerna med de sammansatta problem de många gånger har. Jag upprepar gärna att fastläkarreformen och den nationella läkemedelslistan kommer att vara otroligt avgörande. I väntan på det behöver vi naturligtvis göra flera andra, mindre saker. Men jag tror att de delarna är nödvändiga att få på plats.
Jag avslutar debatten med att återigen säga att det finns en överförskrivning i vården men att merparten av det narkotikaklassade läkemedel som missbrukas kommer utifrån. Det är alltså inte en fråga som jag tycker att vården ensam eller kanske huvudsakligen ska känna ansvaret för. Det är också i stor utsträckning en fråga för tull och polis.
Lena Hallengren (S):
Kunskap om förskrivna läkemedel som del i en behandling har man, men det är naturligtvis så som Johan Hultberg beskriver det hela. Jag tycker att vi behöver ta hela situationen på väldigt stort allvar, och en samlad riksdag gör också det. Frågan är dock inte enkel att hantera. Det handlar om att minska tillgången och se till att färre över huvud taget börjar med någon form av narkotiskt preparat.
Vi måste på olika sätt se till att man i ett väldigt tidigt skede kan upptäcka någon som har ett bruk eller missbruk, att någon använder narkotika. Ett antal förändringar har gjorts för att se till att den som ändå fastnar i ett missbruk exempelvis kan häva en överdos.
År 2018 beslutade man att göra naloxon mycket mer tillgängligt för personer i riskzon. Flera beskriver att detta verkligen räddar liv. Man kan hämta ut ett naloxonpaket och sedan även komma tillbaka för att fylla på det. Det visar att man har använt det och räddat någons liv. Vi behöver göra mer av detta.
Tillgången till naloxon, sprututbyten och annat som gör att dödligheten minskar kan inte vara sådant vi säger att man bara ska kunna få i någon del av Sverige. Detta är något som nu är tillgängligt i hela landet, vilket är väldigt viktigt. Socialstyrelsen fick 2017 i uppdrag att tillsammans med Folkhälsomyndigheten göra insatser för att minska narkotikarelaterad dödlighet. Man har tagit fram ett kunskapsstöd.
Folkhälsomyndigheten har också fått i uppdrag att ta fram ett varningssystem för narkotikarelaterade dödsfall och titta på hur man kan införa detta system nationellt. Det ska inte vara så att man kan missa de fall det handlar om. Man ska också öka kunskapen om de personer som skulle kunna omfattas av detta. Det blir lite samma diskussion som vi hade i föregående debatt.
En del frågor återkommer. Att upptäcka när någon som i detta fall hämtar ut för mycket narkotikaklassade läkemedel är exempel på ytterligare en signal. Vi har även frågan om att ha en fast läkare som inte bara upptäcker att någon kommer och ber om att få något utskrivet utan också har en roll i att både agera förebyggande och se till hela hälsan. Man ska inte underskatta de stora reformer som spelar roll även för denna grupp.
Det är väldigt viktigt att vi har ögonen på att bättre vård och bättre behandling ges för att minska dödligheten. Vi måste se till att dessa behandlingar ökar i omfattning.
I vår politikutveckling behöver vi som land också ha med oss allt förebyggande arbete och alla sociala insatser som gör att människor inte hamnar i de lägen där det blir aktuellt att av olika skäl börja med ett missbruk.