KBLab/rixvox huggingface dataset:
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern! Jag sa inte att de här länderna inte ska sitta i kontrollmekanismerna i MR-rådet, FN och så vidare, utan jag sa att de inte ska sitta där på samma villkor. De ska visst sitta där, men de ska få kritik tills de har ändrat sin egen lagstiftning.
Sverige med flera likasinnade länder ska inte sitta tillsammans med Saudiarabien och en rad andra könsapartheidländer och tro att de kommer att lyssna på oss. De lyssnar inte ens på sitt eget folk. De mördar, de avrättar och de våldtar i fängelserna.
Ett av de länder som Sverige och EU stöder, och som också är kandidat till att bli ett av EU:s medlemsländer, är Turkiet.
Erdogan kom med ett förslag om att offret för en våldtäktsman, som har begått brott mot ett barn, ska giftas bort med våldtäktsmannen. Det är på grund av coronakrisen som den här debatten har lagts ned. Den har tidigare varit väldigt het, och det har varit många demonstrationer.
Så här är det i många av de länder som vi har tilltro till. Det är inte länderna som det är fel på, utan det är de repressiva regimerna. Det är massor av män som sitter där och bestämmer och fullständigt struntar i vår feministiska agenda. Jag vill att Sverige ska vara ännu mer progressivt i de här frågorna.
Jag har själv varit i många länder, särskilt i Latinamerika, och träffat ambassadörer, och man driver verkligen en feministisk utrikespolitik, vilket är glädjande. Men det är viktigt att de här frågorna lyfts högre upp i till exempel EU.
Om fler EU-länder än Sverige i FN strävar efter samma mål kommer säkerligen något positivt att ske, åtminstone i de här länderna. Varför ska de vara med på samma villkor och ha samma rätt att rösta som vi i de här frågorna? De gör ingenting. De har inte ens implementerat Cedaw. Beijing Platform for Action fyller 25 år i år.
Det är ett väldigt viktigt år för jämställdheten både i Sverige och i andra delar av världen.
Vi måste göra någonting, särskilt i kristider då covid-19-pandemin hårdast drabbar de fattigaste och mest utsatta.
Våldet ökar, och många föräldrar har inte råd att försörja sina barn, så barnen gifts bort till rika och äldre gubbar i de länderna. Och lagarna är ju på männens sida. Man måste se till att det här ändras, så min fråga är: Kommer Sverige att trycka på vid 25-årsjubileet, då det kommer att ske en utvärdering i alla länder?
Kommer vi att säga att vi är emot barnäktenskap och tvångsäktenskap?
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern! Som jag tidigare lyfte upp finns det, utifrån den position som Sverige har, förväntningar både hos oss ledamöter och kvinnorättsaktivister och hos många kvinnor ute i världen.
Jag har digital kontakt med många kvinnor i Turkiet, Kurdistan, Iran, Pakistan, Afghanistan, Colombia och många andra delar av världen. De har förväntningar på Sverige, och det har jag också. Det finns alltid förväntningar på Sverige, men med en feministisk utrikespolitik förväntas ännu mer.
Förväntningar innebär ibland positiv kritik, men det betyder inte att man är negativ till att det finns en feministisk utrikespolitik. Jag menar att de 140 miljoner flickor i världen som, enligt Unicef, könsstympas behöver en röst. Om denna röst inte är deras egna länder borde den vara Sverige och andra länder.
De flesta könsstympningar sker tyvärr i många afrikanska länder. Unicef beräknar också att barnäktenskapen kommer att öka från 275 miljoner till 465 miljoner år 2050. Detta är ohållbart, och därför måste vi vara en röst.
Jag vill fråga utrikesministern: Kommer Sverige, efter det att corona har lagt sig, att bjuda in världens länder till en internationell konferens här i Sverige för att lyfta upp kvinnor?
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar statsrådet för svaret och redogörelsen av vad regeringen gör för bostadsmarknaden men också för arbetsmarknaden, och särskilt satsningar på företag. Som ministern anger i svaret varslas och permitteras många under coronapandemin. Många av dem bor i hyresbostäder.
Många av lönearbetarna, oavsett anställningsform, blir nu utan inkomst. En stor del av dem lever på marginalen och får problem med att betala sin hyra.
De flesta människor som arbetar inom hotell-, restaurang- och turistbranschen men också inom kultursektorn är varslade. Hyresgästföreningen varnar redan för masshemlöshet.
Dessvärre har vi ännu inte sett något konkret förslag från regeringen om vad den gör för hyresgästerna. Däremot har regeringen intresserat sig mycket för att bankerna ska underlätta för bostadsrättsinnehavarna. Det är korrekt och bra.
Men det förväntas också av regeringen att den gör konkreta satsningar och inte bara för en dialog med Hyresgästföreningen. Jag har, precis som bostadsministern, fått information om att Hyresgästföreningen får massor med samtal.
Många människor är mycket oroliga över hur deras situation kommer att se ut. Med anledning av detta har jag ställt några frågor som jag anser att jag inte har fått svar på.
Kommer regeringen att inrätta till exempel en statlig fond för att underlätta och stödja hyresgäster som kommer att drabbas av denna internationella kris, covid-19-pandemin?
Och kommer regeringen att göra andra lättnader liknande dem som man har gjort för bostadsrättsinnehavarna, alltså att man har släppt amorteringskraven under en tid framöver? Det är bra. Jag menar inte att dessa satsningar är dåliga; det ska jag absolut inte säga.
Men vi har 3 miljoner människor som bor i hyresbostäder, och många av dem har osäkra anställningar. Många är också kvinnor och ensamstående, och många bor i redan utsatta områden.
För att vi ska förebygga vräkningar och uppsägningar av hyresgäster måste regeringen satsa redan nu och inte vänta och se vad som kommer att ske. Så gjorde man inte när det gällde bankerna. Man stärkte bankerna, och man stärkte företagen men inte allmännyttan och inte hyresgästerna.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar statsrådet för redogörelsen. Jag och många uppskattar dessa snabba satsningar på arbetsmarknadsområdet men också satsningar för att stoppa vräkningar, som annars skulle ske, vilket gör att människor nu känner sig trygga.
I vårt system står det i lagen att om man inte betalar sin hyra får man en påminnelse, och därefter kommer man i alla fall att få varningar. Dessa satsningar är därför betryggande.
De exempel som statsrådet tog upp är kommunala bostadsbolag som faktiskt utan att ha fått incitament redan hjälper sina hyresgäster. Vilka företag har utan statens stöd hjälpt några anställda?
De satsningar som görs är mycket bra. De görs i företag där många människor har trygga anställningar. Men jag talar om en grupp som har otrygga anställningar på arbetsmarknaden och som redan har det tufft att betala räkningar.
Nu är också många barn hemma och man måste betala extra för mat och annat. Man har också hyran och alla andra extra kostnader på grund av coronapandemin på halsen. Därför finns det all anledning för regeringen att redan nu satsa konkret. Samtal är bra. Men jag menar att vi inte kan vänta.
Folk blir bostadslösa. Sedan ska vi föra samtal och göra olika insatser. När det gäller förslaget att inrätta en fond: Detta handlar inte bara om coronakrisen. Vi vet inte vad som kommer att hända nästa år eller om två år.
Därför är det bra, i förebyggande syfte, att hyresgästerna, allmännyttan och andra känner att det finns stöd för en framtid som är säkrare och starkare för landets hyresgäster.
Bankerna får incitament i form av skattelättnader för dem som äger sin bostad, och det är bra - men varför skulle man inte kunna ha samma satsningar, direkt, i stället för att vänta och diskutera? Vi vet inte vad som kommer att hända om en eller två månader.
Vi vet inte hur många som får komma tillbaka till de företag som redan har fått stöd, för allt är så osäkert. Även om det blir bra igen om ett år och alla som har haft ett arbete får tillbaka det då - vad ska de göra under ett års tid? Hur ska man garantera att de kan betala? Ska de gå till socialtjänsten?
Hur stärker man socialtjänsten? Kommer regeringen att till exempel ge mer bostadstillägg eller höja bostadsbidragen? Det skulle vara väldigt bra. Jag undrar om regeringen kommer att genomföra dessa förslag.
Amineh Kakabaveh (-):
Det är väldigt positivt att regeringen inte utesluter något, det vill säga att det inte finns någon tveksamhet gällande om man kommer att göra insatser.
Men jag måste ändå betona att kommunerna och regionerna har varit i behov länge; de gick på knäna redan före coronapandemin.
De skulle därför behöva dubbelt så många miljarder för att klara vård, omsorg och det underskott som många kommuner har medgivit under de senaste årens nedskärningar, utförsäljningar och så vidare. Det är viktigt att komma ihåg det. De hade behövt pengarna.
Nu är det dock en helt annan situation. Nu är det verkligen en världskris och en hälsokris för miljoner människor i världen. I Sverige är det flera tusen människor som drabbas av detta, och vi måste se till ingen blir av med den bästa och viktigaste tryggheten man har, nämligen bostaden.
Om man har hamnat i ett läge där socialtjänsten kommer in är det allvarligt. Socialtjänsten kommer då att ställa krav på att man ska sälja bilen och annat, och då blir folk av med mycket annan trygghet. Jag är socialarbetare och vet hur det känns att komma till socialtjänsten, men lagen säger detta.
Därför hoppas jag att regeringen så fort som möjligt ser över bostadstilläggen och bostadsbidragen, ser till att kommunerna får mer förstärkning samt inrättar en hyresfond eller en statlig fond för att hjälpa till.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar utrikesministern för ett ambitiöst och gediget svar. Jag var på en studieresa i slutet av 2019 och träffade på plats en rad internationella organisationer och våra egna människorättsaktivister, Diakonia, den svenska fredsrörelsen, den svenska ambassaden och ambassadören med flera.
Alla är eniga om att freden måste bli verklighet och att vi måste hjälpas åt med att implementera fredsprocessen. Regeringen delar min oro över MR-försvarare. Det är gott så.
Vi vet att detta är sant och ser positivt på att svenska ambassaden, tillsammans med andra ambassader och FN, engagerar sig i att offentligt visa sitt stöd för hotade MR-försvarare. Till exempel mottog Per Anger-pristagaren 2015, Islena Rey Rodríguez, allvarliga hot.
Det gjorde även en mängd andra MR-försvarare - de flesta kvinnor. Jag skulle vilja höra mer om vad regeringen gör rent konkret, förutom de olika viktiga stöden exempelvis till CSO:er, även bilateralt på hög nivå tillsammans med sina EU-allierade och övriga för att sätta denna fråga högre upp på agendan.
I exempelvis EU Guidelines on Human Rights Defenders finns ett antal konkreta förslag och rekommendationer om vad EU-delegationerna, som inkluderar ambassader som den svenska, bör göra på alla olika nivåer inom värdlandets maskineri - i detta fall Colombia - och tillsammans med andra aktörer, andra EU-länder och FN-organ.
Utifrån den extremt allvarliga situationen för MR-försvarare och för de lokalsamhällen som de verkar i, som dessutom ser ut att förvärras under 2020, behövs en gemensam agenda. Vad har regeringen gjort för att leva upp till skyldigheterna som definieras i EU-deklarationen? Fru talman!
Här behövs gemensamma uttalanden. Situationen får inte gömmas vare sig bakom fredsavtalet - alla lever i förhoppningen om att avtalet ska fortskrida enligt plan, och man vill inte kritisera regeringen - eller coronaviruset, som vi nu ser riskerar att tränga undan all annan rapportering.
Vi ser nu att coronaviruset i många länder redan bidrar till att urholka demokratin ännu mer. I ljuset av ovanstående ser vi det också som angeläget att Sverige lyfter fram António Guterres uppmaning om eldupphör i alla länder med pågående konflikter.
Detta är högaktuellt i Colombia och direkt kopplat till den pågående covid-19-pandemin och dess särskilda allvarliga konsekvenser för redan utsatta grupper. Enligt en artikel i The Guardian utnyttjar dödspatruller coronavirusets lockdown för att döda MR-försvarare. Enligt svaret förutsätter regeringen att alla svenska företag och investerare respekterar de mänskliga rättigheterna.
Jag vill gärna höra vad regeringen gör för att försäkra att de mänskliga rättigheterna respekteras i Colombia.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar utrikesministern för detta. Jag vet att Sverige gör ett mycket gott arbete, och Sveriges ord var på mångas läppar när jag var där och träffade olika fackliga organisationer, studentorganisationer, kvinnoorganisationer och urbefolkningens organisationer. Därför är deras förväntningar höga. Många visste inget om de ca 100 miljoner kronor som Sverige faktiskt har satsat.
När det gäller resolution 1325 talade man faktiskt gott om Folke Bernadotte. Man visste att det särskilt satsades pengar på kvinnors deltagande i fredsprocessen. Inget annat var helt uppenbart för många. Men det är såklart en fruktansvärd situation för kvinnorna. Jag var där under tio dagar.
Under den tiden skedde nio mord, och åtta av dem som mördades var kvinnor, i de värst drabbade konfliktområdena. Många ställde frågan: Vad gör det svenska folket och den svenska riksdagen när Sveriges regerings ambition är att bli världens första fossilfria välfärdsnation?
För att förverkliga denna ambition behöver arbetet innefatta hur Sverige agerar också utanför landets gränser. Man investerar i fossil verksamhet i till exempel Colombia. Första-Fjärde AP-fonderna och Sjunde AP-fonden förvaltar 2 000 miljarder kronor av svenskarnas pensionskapital.
Fonderna har länge investerat pensionsmedel i fossila bolag, som också är en grundorsak till konflikten i de områden där urbefolkningen bor och där nästan åtta miljoner människor har tvångsförflyttats. Denna konflikt är alltså så mångfasetterad.
Dessa bolag är transnationella, där Sveriges AP-fonder tyvärr är med och bidrar. Detta är också en av orsakerna till konflikten. Det är massor med olika konflikter där, men denna är så stor. Det är positivt att nya krav på hållbarhet har införts för fonderna.
Det gäller den nya lag som utrikesministern refererar till i svaret och ett nytt regelverk för premiepensionerna. Att Första AP-fonden i början av 2020 gick ur alla sina sådana investeringar är jättepositivt. Men de andra AP-fonderna har inte tagit några beslut eller mål om att minska sina fossila innehav.
I slutet av 2019 hade de 32 miljarder kronor i världens största fossila bolag. Om Sverige ska förverkliga ambitionen att bli världens första fossilfria välfärdsnation måste detta ses över. Fonderna måste sluta med sådana investeringar och sluta bidra till ännu mer konflikter.
Utöver utvärderingen, hur säkerställer regeringen att detta ska ske med de andra AP-fonderna?
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, utrikesministern! Det är positivt om Sverige redan har tagit initiativ till detta. Men jag har faktiskt bevis - utrikesministern kan få det - på att det i en del av de här fonderna snarare har ökat. På papperet jag håller i handen kan man se siffrorna för Första-Fjärde AP-fonderna och för Sjunde AP-fonden.
Man kan se att det har fasats ut i Första AP-fonden men inte i de andra. Sverige har ambitionen att bli en fossilfri nation, fri från miljöförstöring och konflikter som följer med det. Inte minst urbefolkningen i många delar av Colombia drabbas redan. Det gäller också i andra länder, till exempel Indonesien.
Vi har bevis på att exempelvis AP-fonderna påverkar även där, både när det gäller konflikter och när det gäller miljöförstöring. Jag tycker alltså att det är angeläget, inte bara för att rädda riksdagens och regeringens ansikte utan för varenda svensk medborgare som har pengar i AP-fondernas pensionssparande.
Vi måste se till att det ska vara hållbart och trovärdigt. Vi ska inte bidra till mer konflikter på grund av våra investeringar och på grund av att företag ska berika sig själva på andras bekostnad. Det är min uppmaning och förhoppning att man ska se till att också de andra AP-fonderna slutar investera i fossila bolag.
Det finns faktiskt en lag i Colombia som säger att man ska förhandla med lokalbefolkningen. Men företagen struntar fullständigt i de lagarna och reglerna. Därför måste vi se till att det här upphör.
Amineh Kakabaveh (-):
De senaste månadernas massdemonstrationer mot sociala orättvisor, ojämlikhet, korruption och maktmissbruk har skakat om många länder i bland annat Latinamerika. Många oskyldiga människor har blivit beskjutna, mördade, fängslade och skadade. Av en feministisk utrikespolitik krävs ett kraftfullt ställningstagande och ett fördömande av brott mot mänskliga rättigheter.
I det här fallet syftar jag specifikt på det sexuella våldet i Chile och Bolivia. Det sker ett rasistiskt våld mot och förföljelser av urbefolkningen. Urfolkets kvinnor har blivit förnedrade, fått håret avklippt och blivit avklädda sina kjolar.
Avser utrikesministern för Sveriges del och inom FN att skicka en delegation eller observatörer för att kartlägga de brott som är begångna mot mänskliga rättigheter, särskilt mot kvinnor och urbefolkningen i de länderna?
Amineh Kakabaveh (-):
Många utrikes födda kvinnor står utanför den svenska arbetsmarknaden, och därför har regeringen beslutat att de ska prioriteras. De får inte jobb i samma utsträckning som de utrikes födda männen. De uppgår nu till över 100 000. Det är den största gruppen arbetslösa i landet, rapporterade häromdagen Kalla Fakta . Efter två år i Sverige har 41 procent av männen fått jobb.
Men för kvinnor är siffran bara 18 procent. Politiken och regeringen måste börja ställa helt andra krav på Arbetsförmedlingen och arbetsmarknaden att leverera ett likvärdigt stöd till kvinnor och till män.
Jag vill fråga ansvarigt statsråd: Vad vill regeringen konkret göra för att samhällets resurser och insatser ska leda till jobb för utrikes födda kvinnor så att deras utanförskap kan brytas?
Amineh Kakabaveh (-):
Tack, statsministern och regeringen, för insatserna i denna svåra tid! Coronaviruset och åtgärderna för att förhindra spridningen slår stenhårt mot Sveriges arbetare. Många varslas nu om uppsägning, och andra kommer att få gå ned i lön. Särskilt hårt drabbas alla med osäkra anställningar och frilansare. Många av dem kanske står helt utan försörjning snart.
Min fråga till statsministern är: Vad gör regeringen för att stödja dem som har osäkra anställningar i detta svåra läge? Ser regeringen behov av särskilda åtgärder för denna grupp?
Och slutligen: Vill statsministern i solidaritet med Sveriges löntagare sätta ned statsrådens och riksdagsledamöternas arvode till ett prisbasbelopp per månad och låta överskottet gå till insatser för att hjälpa dem som är i särskilt behov av stöd till följd av coronautbrottet?
Amineh Kakabaveh (-):
Jag tackar utrikesministern för svaret.
Hundratusentals människor i hela världen, stater, ministrar, framstående politiker och parlamentariker, EU-parlamentet, FN:s kommitté för mänskliga rättigheter, 160 Nobelpristagare i spetsen för en enad forskarvärld samt Amnesty och andra människorättsorganisationer kräver att Ahmadreza Djalali ska friges omedelbart.
Varför har Sverige inte uttryckligen krävt hans frigivning? I stället vill man bara stoppa avrättningen.
EU-parlamentet och alla svenska Europaparlamentariker ställer sig bakom uttalandet om frigivningen av Ahmadreza, alla gisslantagna fångar med dubbla medborgarskap och alla politiska fångar, inklusive Nasrin Sotoudeh som nyligen erhöll det alternativa Nobelpriset i Sverige.
Ställer sig Sveriges regering bakom EU-parlamentets uttalande om omedelbar frigivning? Frankrike, Tyskland och Belgien har ställt ultimatum till regimen i Teheran, men inte Sverige. Detta sker trots att två svenska medborgare sitter i iranskt fängelse med överhängande risk för att när som helst bli avrättade.
I stället fortsätter Sverige att driva den verkningslösa tysta diplomatin, som bara stärker regimen i Teheran gentemot Sverige och EU. Man skakar händer med bödlarna i maktens korridorer. Business fortsätter as usual. Fru talman! Ahmadreza är inte ensam.
Jag har också nämnt den svenske medborgaren Habib Chaab, och utrikesministern nämnde honom och ser allvarligt på hans ärende. Han arresterades av den iranska och den turkiska säkerhetstjänsten i Turkiet under en resa i Mellanöstern. Han kidnappades och fördes direkt till fängelse i Iran.
Chaab arresterades som framträdande medlem av Arab Struggle Movement for the Liberation of Ahvaz, ASMLA, som verkar för arabernas mänskliga rättigheter i den oljerika provinsen Khuzestan. Han har liksom Ahmadreza under tortyr tvingats erkänna olika brott som ASMLA påstås ha begått.
Liksom i fallet Ahmadreza vet vi att regimens uppgifter inte är att lita på. Det är bara lögner. Att gå med på Irans diplomati så som västvärlden gör är att erkänna regimens brutalitet mot sitt eget folk, som Human Rights Watch vittnar om i sin rapport.
Den iranska regimens brott mot sitt eget folks grundläggande mänskliga rättigheter har pågått i fyra decennier. Vad som pågår nu är fångutväxling. Nyligen uppmärksammades fallet med den australisk-brittiska religionsforskaren Kylie Moore-Gilbert, som bjöds in till en kongress i Iran där hon greps och sattes i fängelse.
Hon friges i utbyte mot att tre terrorister i Thailand friges, och det pratas inget om detta. Allt sker i det tysta. Nu pratar man om att Iran kräver 800 miljoner dollar av Storbritannien för att frige Nazanin Zaghari-Ratcliffe. Detta är människohandel i diplomatins namn.
Amineh Kakabaveh (-):
Jag betvivlar inte att utrikesministern är engagerad och tar upp frågorna i olika sammanhang med Iran och Teheran. Problemet är att det är ensidigt. Iran har inte svarat, och den här dialogen har pågått i över fyra decennier. Jag vill också ha dialog. Jag säger definitivt inte att vi ska avbryta dialogen.
Problemet är att utrikesministern skrev på avtalet om ökat akademiskt utbyte med Iran inom vetenskap, forskning och teknologi i februari 2017. Utrikesministern var själv på plats. KI-läkaren Ahmadreza hade fängslats ett år före det.
Varför villkorar man inte ett sådant avtal när en forskare med svensk bakgrund sitter i iranskt fängelse och det är så tydligt att anklagelserna mot honom är grundlösa? I stället kräver Iran nu ett utbyte mot bödlar. Den ena, Nouri, sitter i svenskt fängelse.
Han får visum av Migrationsverket och Sveriges ambassad medan vi som är politiska flyktingar inte ens får visum för våra föräldrar. De får inte visum, men han som har begått brott mot mänskliga rättigheter får det. Över 35 000 människor mördades på hans order på 80-talet, och han får visum och kommer hit. Vi är glada att han sitter i svenskt häkte.
Iran vill också ha fångutväxling med diplomaten som sitter i fängelse i Belgien för terrorbrott. Så här gör Iran medan vi står här och pratar om dialog och diplomati och andra medel.
Iran är öppet med att man vill ha människohandel i sin diplomati. Irans smutsiga diplomati är inget för mig. Det behövs en annan strategi, som UD och utrikesministern kan anta.
Politiker och näringslivets toppar fattar inte att man inte ska göra affärer med Iran om man inte får något tillbaka. Europeiska politikers uppgift är att faktiskt ta ansvar och ingripa. Det gäller i synnerhet Sverige, som är en stormakt när det gäller mänskliga rättigheter. Det är det vi förväntar oss, jag och många med mig, vi med iransk-kurdisk bakgrund och andra.
Varför kräver Sverige inte frigivning av de svenska medborgare som sitter i iranskt fängelse? Det vore jättebra och jag skulle bli jätteglad om Sverige gick i bräschen för att via EU få Iran med på ett totalstopp för avrättningar, för de är fruktansvärda och barbariska. Man hänger människor offentligt på gator och torg. Det vore bra.
Men jag menar att frigivningen är viktig, och det är viktigt att kunna säga det. Jag undrar också om Iran har ställt krav på Sverige om fångutväxling med Ahmadreza. Det är viktigt att få veta. Jag vill inte se protokoll från UD. Det är inte frågan om att begära det.
Men det är väldigt viktigt att efter 40 år få veta vad vi har fått av Iran.