Tomas Eneroth (S):
Jag tackar för det sista som Jasmin Farid sa. Jag gillar nämligen tanken att varje generation ska ta sitt ansvar och bära sina egna kostnader. Men nyss hade vi en diskussion om Skurubron, och då skulle uppenbarligen inte den generationen ta det ansvaret. Jag kunde inte låta bli! Allvarligt talat: Det vi talar om är historiskt höga satsningar på infrastruktur, närmare 900 miljarder - mer än någonsin - på järnvägsunderhåll och vägunderhåll.
Det är nödvändigt, men kostnaden ökar. Det är en utmaning som Trafikverket, entreprenörer och regelskapare måste ta. Det är nu en för stark ökning av kostnaderna för underhåll. Jag noterar att Trafikverket inte hanterar järnvägsunderhåll i egen regi, utan det läggs ut på privata aktörer. Det är möjligt att andra lösningar kan pressa kostnaderna, men låt oss ändå diskutera det framöver. Sedan ligger mycket på nyutveckling.
Det gör vi för att klara kapaciteten. De problem som vi nu ibland märker - jag märkte av det i går med problem i järnvägssystemet - visar att det trots stora investeringar finns utmaningar. Den stora utmaningen är kapacitet. Svenska folket sa långt innan pandemin att man vill åka mer tåg. Vi har sett en dramatisk ökning av tågåkandet i Sverige.
Vi har också sett en kraftig ökning av andelen gods som skickas på tåg, och det beror inte minst på klimatfrågan. Man vill minska sina fossila avtryck, och man vill skicka mer gods på tåg och färdas mer på tåg. Det är som att vartenda kommunalråd och regionråd och varenda företagare runt omkring i landet säger att de vill ha mer järnväg. Jag ser tydligt vad som händer om vi inte tillför ny kapacitet. Jag tog tidigare upp exemplet Fehmarn Bält.
Vi kan titta på väg 40 mellan Göteborg och Borås och nuvarande Kust-till-kust-banan och se på den begränsade kapaciteten. Vad händer om vi inte bygger ut sträckan Göteborg-Borås? För att inte tala om hur tufft belastad Södra stambanan är, om vi vill vidga resandet mellan Linköping, Norrköping och Nyköping.
Här är dilemmat att medan vi har satsat på Norrbotniabanan, närmare 19 miljarder på Ostkustbanan, på nya stambanor, på att kraftigt öka kapaciteten i det svenska järnvägssystemet, föreslår Kristdemokraterna 50 miljarder mindre på ny infrastruktur. Men det får konsekvenser, Magnus Jacobsson.
Jag har erfarenhet genom att jag själv satt i riksdagen när en moderatledd regering tog bort Norrbotniabanan ur nationell plan - trots att det fanns en bred uppslutning. I efterhand kan vi inse att det hade varit fantastiskt bra om banan hade byggts eftersom den då hade varit färdig nu, lagom till Northvolts, LKAB:s och Green Steels etableringar.
Men Moderaterna valde, tillsammans med Kristdemokraterna och övriga partier i Alliansen, att lyfta ut satsningen på Norrbotniabanan. Det är väl det som gör att man i stora regioner i Sverige är orolig. Blir det ett regeringsskifte? Kommer Kristdemokraterna att lyfta ut Göteborg-Borås, Lund-Hässleholm eller Ostlänken?
Vad är svaret till Företagarna i Skåne, handelskammaren, politikerna i Region Skåne, i Västsverige, eller längs Ostlänken, som är oroade över att det är för lite kapacitet i järnvägssystemet? Vad händer om det inte finns en förutsägbarhet? Låt mig påminna om att hela satsningen på nya stambanor presenterades av alliansregeringen så sent som 2014. Nu lägger man mindre pengar på ny infrastruktur.
Nu väljer man i stället att säga nej till satsningar på nya stambanor, trots att vi vet att det kommer att innebära kapacitetsproblem i järnvägssystemet och försämrade förutsättningar att nå klimatmålen.