Carl B Hamilton (L):
Välkommen till riksdagen, utrikesministern, och tack för svaret! Jag ska ta upp två aspekter i utrikesministerns svar, dels begreppet "frivillighetens principer", dels risktagandet med svensk personal i fält. Utrikesministern säger: "Vårt samarbete baseras på partnerskapets grundläggande principer om frivillighet." Det är för mig en självklarhet med frivilligheten, eftersom även ett fullt Natomedlemskap ju bygger på frivillighet.
Nato är en traditionell internationell organisation där enhällighetsregeln gäller. Varje medlemsland i Nato beslutar självständigt och i enlighet med sina nationella beslutsförfaranden om vad slags insats som eventuellt ska göras och omfattningen av en sådan insats. Nationella beslut i Natoländer om att delta i Natooperationer fattas alltid utifrån det enskilda fallet och på nationell nivå. Det gäller krishanteringsoperationer såväl som artikel 5-operationer.
Nivån för ett medlemslands försvarsutgifter är också ett nationellt beslut. Då blir frågan: På vilket sätt skiljer sig regeringens och ett avancerat partnerskaps grundläggande principer om frivillighet från den frivillighet beträffande olika insatser, nationellt beslutsfattande och så vidare som redan finns i Nato och som jag har räknat upp? Var går begränsningslinjen? Låt mig så gå över till den kanske känsligare frågan.
Utrikesministern säger att Sverige har behov av insyn och inflytande i de insatser som vi deltar i. Jag instämmer naturligtvis i det. Utrikesministern säger också att denna insyn och detta inflytande är av betydelse för våra soldaters säkerhet. ISAF i Afghanistan nämns som ett exempel. Jag instämmer även på den punkten.
Vidare säger utrikesministern att hans uppfattning är att det finns utrymme för förbättringar i samarbetet mellan Nato och truppbidragande länder. Jag instämmer också i det.
Sammanfattningsvis konstaterar utrikesministern alltså att det finns ett behov av ett närmare samarbete, att ett bättre samarbete har betydelse för våra unga mäns och kvinnors säkerhet i fält och att samarbetet, och därmed även säkerheten, kan förbättras och riskerna minskas.
Mot bakgrund av detta, och det faktum att två svenskar redan omkommit i Afghanistan, måste utrikesministern nu kunna motivera för våra soldater i fält, och för dem som funderar på att åka till exempelvis Afghanistan samt för deras anhöriga här hemma och alla andra, varför Sveriges Natoutanförskap, vår distans till Nato, är så viktig att upprätthålla att det kan motivera den ökade risken för liv och hälsa hos våra soldater i fält.
Vad är det som är så attraktivt med Sveriges utanförskap att det är värt att göra avsteg från maximal säkerhet för de tjänstgörande unga männen och kvinnorna i bland annat Afghanistan? Vad är det som är så attraktivt med utanförskapet att det är värt den sämre insynen, som utrikesministern ju betonar värdet av?
Ett avancerat partnerskap för Sverige i Nato är förvisso ett bra steg på vägen till lägre risktagande, men varför stanna på halva vägen om man nu gett sig in i detta? Vad är det i ett fortsatt utanförskap som kan vara mera värt än maximal säkerhet för liv och hälsa hos de unga män och kvinnor som tar på sig uppgiften att för Sveriges skull tjänstgöra utomlands, till exempel i Afghanistan?
Vad kan vara mera värt än det?