KBLab/rixvox huggingface dataset:
Leif Björnlod (MP):
Tack för den frågan, Hillevi Engström. Jag ska jättekort nämna detta med djurfonden. Det är helt enkelt så att det är förenat med väldigt stora kostnader och svårigheter att ta hand om djur som blivit plågade. Vi har den enkla metoden att de avlivas.
I många fall är det dessvärre nödvändigt, men i en del fall kan man faktiskt använda tid och möjligheter till att låta djuren återhämta sig. Det kan vara djur med avelsvärde eller andra värden som gör att detta kan förenas med kostnader. Om man då har möjligheter - för att vara lite rolig och använda mina osynliga citattecken - tycker jag att man skulle kunna få placera dessa djur i "fosterhem". Jag hoppas att ni alla ser citattecknen.
Men djuren kan alltså behöva vård hos någon annan, en lantbrukare eller liknande. Det är ett sådant exempel. Nu ska vi komma in på nödvärnsrätten. Jag vill ge dig ett litet kort exempel ur verkligheten. Här på Helgeandsholmen och vidare in mot Gamla stan fanns på den tid då jag gick i skolan en väldig slum.
Vi fick samla ihop kläder från våra garderober, vi barn som gick på Östermalm, och så skulle det skänkas till de fattiga barnen i Gamla stan. Från socialdemokratiskt håll beslöt man då: Vi river Gamla stan och bygger om den. Glas och betong ska det vara.
Då fanns en stor grupp kvinnor från just Östermalm som gick hit ned och gjorde klart och tydligt motstånd mot de arbeten som hade påbörjats just där Ledamotshuset numera står. De gick in och agerade hastigt och, får jag säga, lyckades genom sin aktion skapa en debatt som förändrade det demokratiska beslutet.
Jag tror inte att en fastkedjad yngling vid en tall i en gammal skog kan förhindra avverkningen men väl göra nödvärn så att det väcker debatt. Det var precis det dessa kvinnor gjorde.
Leif Björnlod (MP):
Jag har inte riktigt den homocentriska världsbild som Hillevi ger uttryck för. Jag menar att även djur ska ha rätt att kunna bli skyddade. Jag säger därmed inte att det ska ske på bekostnad av andra. Det är riktigt. Jag vill gärna kort fortsätta med nödvärnsfrågeställningen, för den tycker jag är väldigt viktig.
Det ligger också i nödvärnet att i den händelse det leder till saker som faktiskt kan gå fel och innebära en brottslig handling, man kan av misstag eller medvetet förstöra material eller skada någon, ska man naturligtvis, och det ligger också i den civila olydnadsmetodiken, ta sitt straff.
Jag tror faktiskt fortfarande att det finns behov av nödvärnsrätten i den bemärkelsen att beslut som fattas demokratiskt i en sluten församling, kanske i kommunfullmäktige eller här i kammaren, inte uppmärksammas av människor förrän de börjar genomföras. Det är då man reagerar.
Vi får inse den praktiska verkligheten, att det är när grävskoporna kommer fram till fornlämningen som ska grävas bort som folk reagerar och börjar värna om den. Jag har full förståelse för deras aktiviteter, och jag tycker att vi som lagstiftare ska ta hänsyn till det.
Leif Björnlod (MP):
Ja, Helena, vi har samarbetat länge och vi samarbetar. Vi är fullkomligt överens om 121 punkter - det har vi ett avtal om, och det står vi för. Sedan finns det många andra punkter som dyker upp. Vi befinner oss dessutom i ett år då vi ska ha ett val. Det påverkar. Men det har inte påverkat vår grundsyn.
Jag understryker också det Helena sade, att det är många förslag som har lagts under våren, väldigt många. Vi har inte varit med på alla, därför att vi har haft en avvikande mening. Jag tycker att vi har den självklara rätten och skyldigheten att lyfta upp att vi har det.
För att i någon mån indirekt rikta mig till Johan Linander, säger jag till dig att vi förstår att polisen måste använda sig av den moderna teknik som finns. Det inkluderar buggning. Men vi är inte med på att man skyndar fram en hafsig lagstiftning som inte ger skydd, som inte är tydlig om vilka man ska avlyssna, skyldiga eller icke skyldiga. Vi ställer inte upp på det förrän det är utrett och klart.
Det var av den anledningen ni inte fick hjälp med buggningen. Du tycker att det är behjärtansvärt att Johan Pehrson ställer upp. Jag skulle använda ett annat ord i stället för behjärtansvärt i detta fall. Jag är väldigt rädd för den ändamålsglidning som jag ser kan förekomma i detta. Jag skulle gärna vilja höra hur Helena Frisk ser på konsekvenserna av de förslag som ligger när det gäller buggning och rättstänkandet kring det.
Leif Björnlod (MP):
Då ska jag gå över till det ämne som vi egentligen diskuterar, nämligen straff och straffpåföljder. Det är ju det det handlar om. Helena hade en början på en liten utläggning angående grundsynen på straff. Du nämnde bland annat att det historiskt sett inte finns några belägg för att långa fängelsestraff skapar mindre brottslighet. Vad skulle Helena Frisk vilja se att vi sätter in i stället?
Leif Björnlod (MP):
Det var roligt att du kom hit, Johan. Och det var ännu roligare att höra att du konstaterade att det utan lag inte finns några brott. Det är ett gammalt klassiskt uttryck inom juridiken vill jag minnas. Det är sant. Vi bygger på antalet brott genom att utvecklingen går åt det håll som den gör. Då kommer jag fram till det som du sade om att Miljöpartiet nu vill ha buggning.
Jag sade tidigare här i kammaren till Thomas, när han satt där borta, att vi från Miljöpartiets sida givetvis vill ge polisen den tekniska utrustning som behövs för att kunna utreda brott.
Men vi vill också så att säga säkra upp för oskyldiga samhällsmedborgare att kunna leva i samhället utan att leva som potentiella misstänkta brottslingar även om de inte har gjort någonting. Och det är här som vi tycker att gränsen när det gäller buggningen är oklar, möjligheten att bugga människor som inte är misstänkta för något brott.
Här tycker jag faktiskt att man bör slå vakt om de människovärden som jag var van vid att höra liberalerna tala sig mycket varma för. Vidare gladde du mig med ditt uttalande om att det gäller att bekämpa brottslighetens orsaker. Det patos som jag hörde dig prata med här i talarstolen gladde mig speciellt.
Ser du att det kan finnas något samband mellan samhällets sociala struktur och antalet brottslingar?
Leif Björnlod (MP):
Du berörde ett par saker som jag hade tänkt komma fram till. Först gäller det informationen om vilka som har blivit avlyssnade. Jag tycker att det tydligt och klart ska slås fast att det ska ske. Tillika ska det också finnas en möjlighet att kräva skadestånd om skada förorsakats. Du nämnde tidningsredaktionerna.
Jag anser att det är skrämmande att man över huvud taget överväger möjligheter att avlyssna på de områden som normalt är sekretesskyddade enligt tryckfrihetsförordningen och grundlagen. Det där tycker jag känns väldigt skrämmande.
I min sista replik vill jag passa på att säga att det när jag hörde dig tala här från talarstolen lät ungefär som att all kriminalitet uppkommit i och med att den majoritet bildades som bildats. Du får läsa på historien bättre! Vi kan gott konstatera att lagarna har blivit så många fler - därav långt fler brottslingar - men om vi tittar på hur det var längre tillbaka i tiden finner vi att brottsligheten då inte var speciellt mycket mindre.
Leif Björnlod (MP):
Det är lite märkligt att tänka sig att jag i ett anförande om högst fyra minuter ska kunna ha synpunkter på det som har varit en bas i uppbyggnaden av hela vår mänskliga kultur och civilisation, nämligen tideräkningen. Tideräkningen har ju byggts upp av en viss kultur, och den kulturens värden har färgat almanackan. Almanackan har sedan format vår vardag.
Det finns alltså ett stort historiskt sammanhang. Förändringar i almanackan och förändringar i tideräkningen har hängt samman med stora samhälleliga omsvängningar, paradigmskiften eller andra stora kulturella förändringar. När vi en gång i tiden började odla fick solen och tideräkningen en synnerligen stor betydelse.
Det formade de första almanackorna och reste de första obeliskerna. Sådana här kulturella sidoblickar kan kanske vara lite roliga, men nu kommer jag till det som är allvarligt. Kopplingen mellan vardagens almanacka och tideräkning är starkt kulturbärande.
Så var det redan med jordbrukssamhällets uppfinning av almanackan. Den tideräkning vi använder i samhället i dag har, frånsett några smärre justeringar, varit oförändrad sedan den infördes när de första munkarna kom hit. De hade dessutom med sig ett nytt rättssystem, den romerska rätten.
Allt detta betydde en väldig förändring av samhället. Senare gjordes en justering om elva dagar då vi övergick från den julianska kalendern till den gregorianska. Men det är en liten detalj. Det finns i dag två tideräkningar i Sverige. En del använder den islamiska tideräkningen i sin kulturella vardag. Dessutom finns den kristna tideräkningen, som vi har använt under mycket lång tid.
I ett pluralistiskt samhälle är det av vikt att man har en viss frihet när det gäller hur man hanterar sin vardagsalmanacka. Därför har vi lagt fram ett förslag om dispositiva helgdagar, för att vi ska kunna tillgodose andra kulturers vardagskultur och tideräkningar. Därför vill jag nu yrka bifall till reservation 1.
Jag tror att dispositiva helgdagar skulle ha stor betydelse för olika religiösa grupper men också för dem som är helt sekulariserade.
Jag menar att de gamla, uråldriga tideräkningshelgerna som har att göra med midvinter - jul - midsommar och höst- och vårdagjämningarna skulle vara rent sekulariserade helgdagar som skulle ligga fast. I övrigt skulle man ha möjlighet att disponera sina helgdagar utifrån den kultur man själv vill bekänna sig till.
Leif Björnlod (MP):
Jag delar din uppfattning att det är viktigt att det här är en process och att den går lite långsamt fram. Jag har läst om den franska revolutionen. Efter revolutionen försökte man ändra almanackan och skapa helt nya helgdagar. Det gick inte. Det höll ett litet tag. Sedan föll detta sönder. Jag tror att det rätta sättet är att det organiskt växer fram.
Och jag tycker att det är viktigt att i den här processen lyfta fram frågan, även i form av små debatter i kammaren. Jag ska förklara en av mina ursprungstankar i den här frågan. Det handlar om när man gick i skolan på lördagarna. Herbert, min skolkamrat, slapp alltid att vara med på lördagarna, för han tillhörde den judiska församlingen och hade sabbat på lördag. Vi andra var väldigt avundsjuka på honom.
Men det här visar ju att det är en process som har pågått länge och att man har löst det efterhand. Jag tror att vi är på väg att så småningom lösa detta. Men då kommer arbetsmarknadsprinciperna in, och det blir svårt. Det är därför som jag tycker att det är viktigt att vi lyfter fram den frågan. Jag skulle vilja höra lite grann med dig: Känner du till hur man arbetar vidare med den här frågan?
Leif Björnlod (MP):
Det har yttrats och lyfts fram många tunga och viktiga frågor som har en vid spännvidd över det hela. Jag tänkte vara lite mer konkret i min frågeställning till ministern. Det handlar om den årliga skrivelsen som, hur bristfällig den än är, ger en viss offentlighet när man lämnar redovisningen till riksdagen och vi får en debatt. Det tycker jag känns viktigt.
Jag kan förstå att den redovisningen inte kommer att ske i fortsättningen när tvångsmedelsnämnden, tillsatt av regeringen, kommer att syna de hemliga tvångsmedlen. Jag skulle vilja ha ett konkret svar på hur vi skulle kunna lyfta upp och få offentlighet för användandet av de hemliga tvångsmedlen. Det gäller också det som Rolf Olsson berörde angående möjligheten till kränkningsersättning.
Justitieministern tog ju också själv upp det lite grann. Det skulle röra drygt hälften av fallen som skulle ha möjligheter att kunna ställa sådana krav. Det är inte i alla fall som de hemliga tvångsmedlen kommer till offentlighet genom rättegång.
Det betyder helt enkelt att det skulle finnas ett stort behov av ekonomiskt tillskott för att kunna klara av detta. Jag undrar om ministern har funderat lite grann på det. Till sist har jag lite att säga angående Integritetsskyddskommitténs verksamhet.
Lagrådet menade att det i Integritetsskyddskommitténs uppdrag otvetydigt ingår att kontrollera om tvångsmedlen av den typ som nu föreslås - det här gäller alltså buggningen - lever upp till det integritetsskydd som kan krävas. Lagrådet anser att det finns fog för att en granskning av kommittén bör ske innan slutgiltig ställning tas till lagstiftningen om buggning.
Man kan annars befara att den lagstiftning som nu föreslås kan behöva ändras efter en kort tid som en följd av kommitténs arbete. Jag skulle vilja höra ministerns kommentar till Lagrådets yttrande i det fallet.
Leif Björnlod (MP):
Jag är inte jurist till professionen. Jag är kulturvetare, och jag fungerar som lärare. Jag har studerat vad som inträffar när man ökar kontrollen i en vanlig skolklass. Vi håller på att öka kontrollen och övervakningen i samhället totalt.
Människor som är övervakade, vare sig de är skyldiga eller oskyldiga, börjar dölja sig, och det värsta av allt oskyldiga och osäkra människor. De börjar gömma saker, därför att de trots allt någonstans har känslan av det viktiga i att ha det personligt, i att ha den integritet som är ett individuellt begrepp för många och fungerar på så många olika sätt.
Vi värnar om ett öppet demokratiskt samhälle där det fria ordet kan fungera, där man vågar kritisera och där man vågar lägga fram synpunkter som kanske kan vara mycket kontroversiella eller subversiva. Med en ökad övervakning ser jag att vi skapar ett samhälle med rädda människor, med människor som gömmer saker.
Jag vill inte vara med och skapa ett sådant samhälle. Jag tror att det som motvikt mot hela den repressiva lagkanonad som vi har sett de senaste åren är mycket viktigt att vi slår fast en gräns för människans integritet inom vilken man kan känna sig säker och trygg.
Det här var, fru talman, en något filosofisk utläggning, men likafullt är det de tankarna som styr och formar det samhälle som vi vill ha och leva i. Många andra detaljer kan vi ändra på, men människors känslor inför ett samhälle är lite svårare.
Johan Linander (C):
Leif Björnlod säger att de intagna aldrig borde ha kommit till kriminalvården. Självklart är det det bästa. Men nu är det faktiskt så att det begås brott, och vi tycker väl allihop att förövarna ska dömas till fängelse vid grova brott.
Då är frågan vad vi ska göra för att kriminalvården ska fungera så bra som möjligt, så att de inte inom en snar framtid efter frisläppandet ska återvända dit, och framför allt för att vi inte ska få fler brottsoffer i samhället. Här får vi inga som helst svar. Det har gjorts några utredningar som Karin Granbom tidigare har varit inne på.
Vi har också fått en rapport från BRÅ med titeln Förberedd för frihet? Under rubriken "Få positiva förändringar" har man kommit fram till att det har hänt en sak under projektet i fråga, som pågått i tre år, och det är ett förbättrat blankettstöd.
Det är kanske det bästa som majoriteten kan komma på för att vi ska få en bättre kriminalvård, för så mycket mer har vi inte fått höra hittills i dag, men jag väntar otåligt på Socialdemokraternas anförande.
Jag skulle vilja fråga Leif Björnlod om den man med reumatism som tvingas sova i en otät iskall gammal manskapsbod när han befinner sig på öppen anstalt. Enligt 9 § lagen om kriminalvård ska alla intagna behandlas med respekt för deras människovärde. Tycker du att detta sker?
Johan Linander (C):
Helena Zakariasén började med att berätta att hon knappast ens tror på vad vi i oppositionen säger. I mitt anförande sade jag att ni förmodligen har missat hur verkligheten är inom kriminalvården. Det är väl ett bevis när ni inte ens tror på verklighetsbeskrivningen.
Vi fick nämnt ett antal förslag som vi alla är överens om pågår. Men problemen fick vi inte höra någonting om. Jag ska kommentera Barnombudsmannens förslag att göra det bättre för barn med föräldrar i anstalt. Självklart tycker vi alla det. Problemet är att det är rätt svårt att förbättra besöksrum för barnen. Där ligger redan en eller två intagna i tältsängar, men det är en annan sak.
Jag skulle vilja komma tillbaka till en annan fråga. Helena Zakariasén tog upp hur viktigt det är med frigivningen. BRÅ har gjort en rapport om utvärdering av förstärkta frigivningsförberedelser för åren 2001-2003, som jag ägnade lite av eftermiddagen åt. Den heter Förberedd för frihet? Det är rätt kul att läsa sammanfattningen. Det är få positiva förändringar.
Det är givetvis inte kul på rätt sätt, eftersom det är tragiskt. Men mot bakgrund av det som Helena Zakariasén tidigare sade om frigivningens vikt vill jag läsa en enda mening: Den mest påtagliga förändringen i kriminalvårdens arbete under mätperioden var att användningen av ett nytt blankettstöd för verksamhetsplaneringen ökade. Tack för det!
Är det detta som Socialdemokraterna menar är förbättringar inför frigivningen så att vi får färre återfallsförbrytare?
Johan Linander (C):
Det kan vara så att socialdemokraterna väljer att åka till de anstalter som är lite bättre för att slippa se vad de har ställt till med. Jag skulle i vart fall skämmas om jag kom dit. Även om det inte är så på alla anstalter som jag beskrivit att det är på Svartsjöanstalten, för det är givetvis inte så, är det då acceptabelt att det är det på en anstalt? Knappast. Sedan till frågan om pengarna, som vi var inne på.
Vi har fått 200 miljoner kronor till kriminalvården, och det är jättebra. I 2004 års budget fick kriminalvården 4 761 miljoner kronor. De beräknade att använda 4 990 miljoner kronor. Det är 230 miljoner mer än anslaget. Vad händer när man får 200 miljoner kronor?
Ingenting blir bättre mer än möjligtvis att underskottet minskar från 230 miljoner kronor till 30 miljoner kronor. Vi har det läge vi har i kriminalvården. De 200 miljoner kronorna ger absolut ingenting mer än ett minskat underskott. Ni ska inte slå er för bröstet och säga: Nu förbättrar vi kriminalvården. Nu får ni 200 miljoner kronor mer. Sedan måste jag ta upp en sak till.
Jag läste i tidningen Svensk Polis. I artikeln i polisens egen tidning medger de att de inte längre tar in personer. De väljer att inte ta in personer på natten som borde ha plockats in. Jag har ett citat här: "Alla vet att det inte finns plats. Man tar inte in fyllor eller bråkiga personer."
Polisen kan inte fullgöra sitt arbete eftersom det finns brist på platser i häktet. I häktet sitter människor som annars skulle ha varit på kriminalvårdsanstalter. Är detta rimligt i Socialdemokraternas Sverige?
Johan Linander (C):
Det är glädjande att justitieministern nu säger att sexualbrottspropositionen kommer inom kort. I och för sig har vi hört det förut, men jag litar på att justitieministern nu verkligen kommer till skott. "Inom kort" räknar jag som inom en månad eller åtminstone före jul. Det vore intressant att få en precisering av vad "inom kort" innebär.
Vi ska inte glömma bort att justitieministern tillsammans med samarbetspartierna v och mp redan före förra julen hade en presskonferens kring den här propositionen, men ännu har vi alltså inte sett den. Det är snart sju år sedan det så kallade Södertäljefallet där en flicka blev våldtagen. Efter det tillsattes Sexualbrottskommittén.
Kommittén var klar med sitt betänkande 2001. Nu är det 2004, och snart är vi inne i 2005. Med all sannolikhet kan en ny lag inte träda i kraft förrän 2006, i värsta fall 2007. Det har alltså gått sju, snart åtta år utan att vi har fått en ny lagstiftning, fast vi alla är överens om att den befintliga lagstiftningen inte fungerar. Jag tycker att det är alldeles för lång tid.
Även om det är en svår lagstiftningsprocess - det har justitieministern alldeles rätt i - tycker jag ändå att det är för lång tid. Men det är inte första gången vi debatterar detta. Det har vi gjort tidigare. Maria Larsson säger att kvinnans nej ska respekteras, och det är givetvis så. Men det räcker inte med detta. Det kom Maria Larsson också in på tidigare.
I dag ser lagstiftningen ut så, om jag har förstått den kommande propositionen rätt, att ansvaret fortfarande ligger hos kvinnan att se till att mannen förstår att hon inte vill vara med, att hon inte vill ha sex. Det självklara borde vara, tycker jag, att mannen har ett ansvar att ta reda på huruvida kvinnan vill ha sex. Det är en enorm skillnad om man gör den skillnaden i lagstiftningen.
Som jag ser det ger dagens lagstiftning mannen en rätt att ta för sig om det inte finns ett uttryckligt: Nej, jag vill inte. Kvinnan kan, vilket många våldtagna kvinnor beskriver, ha blivit paralyserad: Jag visste vad som hände. Ändå kunde jag inte göra någonting. Många våldtagna beskriver det som: Jag lämnade min kropp.
Ändå ser lagstiftningen sådan ut att mannen har en rätt att ta för sig. Han har inget ansvar att ta reda på huruvida kvinnan faktiskt samtycker. Det är oroväckande att, som jag har förstått det, denna felsyn fortfarande kommer att finnas i den nya lagstiftningen. Men justitieministern får gärna rätta mig.
Sedan finns det andra saker vi skulle kunna ta upp, som vem som döms för sexualbrott. Om mannen är välrespekterad i samhället liksom vilken status kvinnan har kan ha stor betydelse för utgången i sexualbrottsmål, vilket också visats av en undersökning som gjorts vid Stockholms universitet.
Till slut skulle jag vilja säga att lagstiftningen givetvis ska vara könsneutral. Jag använder alltid mannen som förövare och kvinnan som offer när jag beskriver detta, men det betyder inte att lagstiftningen inte ska vara könsneutral. Det ska den givetvis. Men jag beskriver verkligheten, och så ser verkligheten ut, med mycket få undantag.
Johan Linander (C):
Jag ställde en direkt fråga till Britta Lejon i mitt anförande men fick inte något svar i hennes anförande, så därför går jag upp i replik och ställer frågan igen. Det gäller alltså personer som har varit utsatta för hemliga tvångsmedel. När brottsutredningen är klar har det visat sig att något åtal inte ska väckas i frågan och att det inte längre är till men för brottsutredningen.
Då tycker jag den som har varit utsatt för hemliga tvångsmedel ska få veta detta och kunna få det rättsligt prövat om det har skett på ett felaktigt sätt. I betänkandet svarar majoriteten - eller Socialdemokraterna får jag kanske säga, för i det här fallet är det inte samma majoritet som det brukar vara - att det finns skadeståndsregler.
Men det är ju omöjligt att kräva skadestånd om man inte ens vet om att man har varit utsatt för tvångsmedel. Längre fram försvarar Socialdemokraterna sig med att kvaliteten på brottsutredningar är föremål för kontinuerlig uppföljning. Men det här handlar ju inte om kvaliteten på brottsutredningar. Det handlar om den enskildes rätt att få veta att han eller hon har varit utsatt för hemliga tvångsmedel.
Det kan ju ha varit en alldeles utmärkt bra brottsutredning som har visat att han eller hon är oskyldig. Med dagens regler blir personen ovetande om till exempel en telefonavlyssning eller kameraövervakning som har skett. Varför ska inte personen kunna få veta i efterhand att han eller hon har varit utsatt för hemliga tvångsmedel?