Hans Eklind (KD):
Jag vill börja med att yrka bifall till utskottets förslag om att bifalla propositionen om höjda åldersgränser för inkomstgrundad ålderspension och införande av begreppet riktålder för pension. Den här propositionen bygger på en överenskommelse som vi träffade i Pensionsgruppen.
Nu har jag hört den nya ministern säga att det handlar om januariavtalet, och tidigare hörde jag till och med statsministern snubbla och säga att allt det vi nu kommer att fatta beslut om i dag är tack vare januariavtalet.
Så är det alltså inte, utan det är i Pensionsgruppen, där alla partier utom Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna finns representerade, som överenskommelserna har bakats fram under så många år, vilket Solveig Zander tydligt kunde återge. Vi lever allt längre, och det är ett problem när det gäller att få pensionerna att räcka.
De ska ju inte bara räcka utan också ge oss alla den där nivån som vi faktiskt räknade med skulle finnas den dag vi går i pension. Jag har tre pojkar. Två av dem har flyttat ut och börjat yrkesarbeta. Det långsiktiga perspektivet skulle jag vilja säga är ett av de starkaste skälen till att jag är glad att vi fattar det här beslutet i dag.
Vi måste nämligen ha ett pensionssystem som inte bara är bra när jag om kanske 20 år går i pension, utan det ska räcka även till mina tre pojkar när de går i pension. Det måste vara långsiktigt hållbart. Det här är skälet till att vi måste höja åldern. Det är skälet till att vi också har en riktålder så att vi kan kompensera för detta.
Om vi inte gör något kommer varje generation att få allt lägre pensioner. Sedan finns det ett batteri med andra åtgärder som vi också ska vidta. Även Rikard Larsson har på ett fint sätt visat att det här inte är den enda frågan, utan det är en rad olika beslut som nu dukas fram här i dag.
Inom en snar framtid kommer ytterligare beslut att fattas. Fru talman! Det finns en gammal myt - jag har mött den under de senaste veckorna fram till dagens beslut - som gör gällande, trots att det saknas underlag för den, att de äldre står i vägen för de yngre, det vill säga att om de äldre stannar kvar i arbetslivet blir det svårare för ungdomar att ta sig in på arbetsmarknaden.
Det är inte sant. Sanningen är snarare tvärtom. De undersökningar som har gjorts bland OECD-länder och amerikanska delstater visar att där det finns en hög sysselsättningsgrad bland äldre är också sysselsättningsgraden bland de yngre högre. Att försöka bibehålla senior arbetskraft med all den erfarenhet som finns där är något vi ska eftersträva.
Men antalet arbeten är inte, och kommer aldrig att vara, något statiskt. Jag är fortfarande jättenöjd med att Moderaterna och Kristdemokraterna lade fram ett förslag om att ta bort den särskilda löneskatten för äldre, och förslaget vann riksdagens stöd tack vare Sverigedemokraterna. Den 1 juli i år förpassades den särskilda löneskatten till historieböckerna, och jag hoppas att den aldrig återkommer.
Sanningen att säga behöver vi göra det bättre att behålla senior arbetskraft. Det ska inte vara dyrare att behålla erfarenhet och kunskap.
Vi vet i dag att trots att arbetslösheten ökar, under en högkonjunktur, råder det samtidigt arbetskraftsbrist. Att behålla senior arbetskraft är avgörande för att lösa den ekvationen.
Vi kristdemokrater lägger dessutom fram ett förslag som ska uppmuntra ännu mer genom att höja jobbskatteavdraget för dem som är över 69 år och som vill, orkar och kan jobba kvar.
Flera talare har varit inne på att det är viktigt att när vi talar om att höja åldersgränsen - riktåldern - inte för ett ögonblick glömmer att parallellt måste vi jobba för att arbetsmiljön och arbetsvillkoren blir så bra som möjligt.
Möjligheten att jobba längre upp i åren ska inte finnas enbart för en viss grupp av människor eller för vissa yrken - eftersom vi vet att vissa yrken är mer utsatta. Målet måste vara att när vi gör justeringarna i pensionssystemet håller vi arbetsmiljön och arbetsvillkoren under lupp och ser till att de blir än bättre. Jag yrkar bifall till utskottets förslag.