KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sylvia Lindgren (S):
Det är just denna självgodhet som jag skulle önska att Sven Otto Littorin stack hål på och att han visade lite ödmjukhet inför vilka åtgärder som måste sättas in i de olika sammanhangen. Det är jättebra med mer lönebidrag; det tycker vi socialdemokrater också.
I den delen skiljer det sig inte i budgetsammanhang, utan här har den borgerliga regeringen tagit sig an mycket av det som den socialdemokratiska regeringen lade fram i sin framtidsbudget. Det är bra. Men man har dragit ned på arbetsmarknadsåtgärderna, och man har dragit ned på resurserna ute på arbetsförmedlingarna.
Det innebär att de människor som är mest utsatta inte får den möjlighet till matchning och coachning som Sven Otto Littorin och hans företrädare pratar så väl om. Då blir effekterna negativa. Det får inte glömmas bort i det sammanhanget.
I ett långsiktigt perspektiv handlar mycket också om arbetsmiljö, ohälsa och hur man går vidare i de delarna. Jag har en artikel i min hand från Dagens Nyheter, tisdagen den 4 december 2007. Rubriken är slående. "Ökad arbetslöshet bland handikappade".
Det står: "Andelen arbetshandikappade av de arbetslösa ökar. Trots att regeringen prioriterar gruppen har var fjärde arbetssökande i fackförbundet Kommunals a-kassa ett arbetshandikapp." Tittar man på tabellen som finns med står det: "Funktionshindrade arbetslösa ökar snabbt".
År 2003 och 2004 var andelen 8 procent, 2005 var den 9,5 procent, 2006 var den 10 procent och 2007 var den 13 procent. Man ser alltså att detta är en grupp som får svårare att komma ut på arbetsmarknaden. Då är det ganska självklart att man ställer frågan: Vad är det regeringen gör i detta?
En del sade Sven Otto Littorin i det svar vi har fått både muntligt och skriftligt. Han åberopar bland annat detta med nystartsjobben. De har visat sig vara en bra form för att hjälpa funktionshindrade in på arbetsmarknaden, hävdar Sven Otto Littorin.
Tittar man i uppföljningen av nystartsjobben står det att lägst antal funktionshindrade finns inom nystartsjobben. Då tvivlar man lite på de delar som Sven Otto Littorin slår sig så för bröstet för när det gäller denna verksamhet.
Det är inte så att det bara är jag eller vi socialdemokrater som jagar åtgärder inom dessa verksamhetsområden, utan artiklarna i pressen om detta har varit ganska många den senaste tiden.
Rubrikerna talar om fortsatt svag ställning för funktionshindrade på arbetsmarknaden, utanförskap på arbetsmarknaden för funktionshindrade med nedsatt arbetsförmåga och att det är kontraproduktivt för regeringen att funktionshinderperspektiv saknas i statsbudgeten.
Listan kan göras lång, och det är detta som jag så gärna vill att Sven Otto Littorin i all ödmjukhet tar till sig.
Sylvia Lindgren (S):
Det viktiga är väl att man lägger ord i det man säger. För oss socialdemokrater är ett funktionshinder aldrig något som får vara ett hinder för att få jobb. Utgångspunkten måste vara att funktionshindrade i första hand ska få jobb utifrån sin kompetens och inte primärt enbart genom lönebidrag.
Därför måste arbetsförmedlingen erbjuda individuellt stöd i form av matchning och coachning parallellt med möjligheten att stödja en anställning genom lönebidrag.
Stöd, hjälp och marknadsföring måste också ut till företagarna så att man ser att det går, är positivt och bra att hjälpa dem som är funktionshindrade att komma ut på arbetsmarknaden. Det är här ekvationen inte går ihop. Timmen är sen och debatterna har varit många. Vi lär säkert återkomma till dessa frågor i fortsättningen.
Helt klart är ändå att de som står längst bort från arbetsmarknaden också har svårast att komma in på densamma. Det är där som åtgärderna borde sättas in år 2007, som nu drar mot sitt slut men där vi ändå har haft en mycket positiv utveckling totalt sett i landet. Men regeringen har missat insatserna inom dessa områden, och det gör oss frustrerade.
Sven Otto Littorin kunde ändå ge ett nyårslöfte, nämligen att se till att verka för att de funktionshindrade och de som är mest utsatta på arbetsmarknaden ska ha möjlighet till ett bättre arbetsliv 2008. God jul och gott nytt år!
Sylvia Lindgren (S):
Jag reagerade också när jag läste svaret på Mikael Dambergs interpellation där Björklund tydligt säger att debatten om Stockholm hör hemma i Stockholm och inte bör diskuteras i kammaren. Samtidigt står det att regeringen är på god väg att uppfylla alla de löften som gavs till skolan i valrörelsen. Vad var det man sade i valrörelsen?
Jo, det skulle bli mindre klasser, lärartätare områden och effektiviseringar. Man lovade mycket, inte minst när det gällde kvaliteten i skolan. Vi är några socialdemokrater från riksdagen som har åkt runt och tittat och lyssnat på skolorna. Vi har mötts av en helt annan uppfattning.
Brevet som Mikael Damberg tar upp från fackliga företrädare, från lärarsidan och inte minst från föräldrasidan påvisar att oron för utvecklingen är stor.
Underskotten med 8 1⁄2 miljon på Sankt Görans gymnasium, nästan lika mycket på Sankt Eriks gymnasium och ute i Enskede gård och Kärrtorp visar att det förekommer i flera olika områden. Underskotten drabbar inte enbart skolorna i ytterstadsområdena. Det är ganska stor spridning på detta.
Det får till effekt att man minskar på administration, elevassistenter, lärartjänster och på mycket av de kringfunktioner som är viktiga för skolan och för att lärarna ska kunna göra ett bra jobb. Här får kvaliteten en ordentlig törn.
Det är ingen tvekan om att vi är i en situation då det råder resursbrist. Björklund känner väl till situationen i Stockholm men också, i sin nuvarande funktion, i landet i sin helhet.
När man ser utvecklingen måste väl också regeringens politik avspeglas i nationen i sin helhet. Vad ämnar ministern göra för att komma till rätta med en utveckling som är så negativ, inte minst i Stockholm?
Sylvia Lindgren (S):
Jag kan lite grann förstå ministerns reaktion över de här frågorna, för Björklund har naturligtvis också sett att det har varit en kanonad, inte minst i pressen, rörande situationen i skolorna i den här regionen, kanske Stockholm i synnerhet, inte minst med anledning av de här underskotten och bristen på kvalitet, för det är ytterst kvaliteten man skär ned på.
För att få en bättre kvalitet behövs det mer resurser. Då brister väl också ödmjukheten. Det är lite synd, för jag tror att vi alla vinner på att man har en förståelse för de här frågorna och känner oro över utvecklingen, som tyvärr inte ser särskilt god ut - trots att man lovade att det skulle bli så mycket bättre med en borgerlig regering.
Det skulle satsas på skolan. Men vad blev effekten? Det är resursbrister. Det är det i dag, det vet vi. Det är akuta underskott på gymnasiet. Det är inskränkningar på komvux. Det är större grupper i skolan. Det var väl inte det ni menade? Det är också rätt som Mikael Damberg säger.
I Fakta från Skolverket som publicerades den 1 april står det mycket tydligt att enligt Skolverket är Stockholm den kommun i Sverige som satsar minst pengar på undervisning per gymnasieelev och år.
Det är klart att kopplingen mellan regeringen, kommunerna och nationen i sin helhet när det är samma regim som styr är oerhört tydlig.
Då är min fråga till Björklund: Är inte du orolig för den utveckling som visas här, de här resultaten, och att man i stället sänker skatter och jobbar för det - i stället för att öka kvaliteten i skolan?
Sylvia Lindgren (S):
Jag reagerade också på texten i interpellationssvaret. Åsa Torstensson skriver: "Stockholms stad vill också ha kvar Bromma flygplats." Kanske är det nödvändigt att också blicka tillbaka lite grann i tiden. Bromma flygplats har funnits sedan 1936.
Redan 1945, alltså för 63 år sedan, kom de första klagomålen om buller och miljöproblem från de kringboende. År 1968 sade hälsovårdsnämnden i Stockholm nej till trafik på Bromma med bland annat DC 9:or. Luftfartsverket sade däremot ja.
Men ett år senare gav regeringen Luftfartsverket bakläxa och stoppade trafiken med jetplanen på Bromma. SAS flyttade sin inrikestrafik med jetdrivna plan från Arlanda, medan Linjeflyg stannade på Bromma med sina propellerplan.
Att Bromma är en förhållandevis liten flygplats innebär inte att verksamheten är betydelselös. Jag tror att den är nödvändig. Men det som man började klaga på 1945 har vi klagomål på ännu i dag, 63 år senare.
Sten Nordin säger att vi måste se framåt och pratar om 22 år framåt i tiden. Men problemen med Bromma har funnits i 63 år, och de boende i Bromma kan mycket väl intyga detta. Åk ut till Minneberg, Brommaområdet och villaområdet och lyssna på vilket trafikbuller det är!
De boende där berättar om att när de pratar i telefon och det kommer plan kan de inte lyssna längre, för det hörs inte. Sitter man ute i trädgården är det bara att gå in och stänga dörren. Att ha fönster öppna är bekymmersamt. Det här är inte någonting som enbart jag säger. Lyssna på dem som bor i inkörszoner och dylikt.
Antalet landningar har också ökat, trots att man så sent som 2002/03 sade att man skulle börja ett avvecklingsarbete i liten skala, så att man begränsade antalet landningar från 23 000 per år till 15 000. Detta var ett steg mot avveckling. Men vad har hänt?
Precis som här sägs tycker man att man har fått tystare plan och av den anledningen kan ha flera landningar. Nu är det alla möjliga plan som åker och vistas där. Trafiken har blivit minst sagt olidlig för de boende. Men det finns andra problem också.
Infarten till Bromma från Stockholms innerstad med Tranebergsbron är inte någon bra trafiklösning. Detta vållar också köer och bekymmer. Dessutom behöver man ha marken. Det finns flera anledningar att se över situationen på Bromma.
Jag tycker att det är makalöst att ledningen i Stadshuset i Stockholms kommun tecknar ett avtal med Luftfartsverket på 30 år, som kan sägas upp endast ensidigt. Det är inte att värna om en god utveckling. Det är framför allt inte att värna om miljön och de boende runt Bromma flygplats.
Sylvia Lindgren (S):
Det är ett svek mot de boende och Stockholm att flygplatsen på Bromma ännu inte har avvecklats. Buller, miljöproblem, trängsel, avgaser, transportbekymmer och säkerhetsaspekter är bara några av bekymren som många under en alldeles för lång tid tvingats leva med.
Åsa Torstensson vill gärna bolla över frågan till kommunen och Stockholm. Det är fullständigt orimligt att regeringen låter en myndighet binda upp nuvarande regering och framtida regeringar för en så lång tid som 30 år i en fråga som är så viktig för stockholmarna.
Den här frågan är minst sagt kontroversiell. Det är många som är utsatta för Brommas negativa miljöpåverkan. Det har vi talat om en del här. Visst finns de bekymren också runt omkring Arlanda. Men det finns en annan täthet. Det handlar om Kungsholmen, Minneberg och hela infarten. Där bor väldigt mycket människor.
Det finns också redan buller av annat slag vilket ökas ytterligare. Det är nedfall och dylikt av partiklar från bensin som också påverkar trädgårdarna runt omkring Bromma. Det är inte nog med att man inte kan ha fönstren öppna. Man kan inte heller äta äpplena från den egna trädgården. Bromma är felplacerat. Det har vi försökt att tala om.
Men man förlänger utan vidare avtalet och med enbart en part som kan säga upp detta avtal. Flyget behövs. Men placeringen av Bromma flygplats är i högsta grad olämplig. Det vore förödande för miljön och de boende om det ska vara i ytterligare 30 år.
Sylvia Lindgren (S):
När avregleringen inom taxinäringen genomfördes 1990 fick den många negativa effekter. Det som var bra var att vi fick fler bilar. Det fanns bilar i stort sett överallt. Det var lätt att komma åt en taxibil, och detta med "taxi var god dröj" försvann. Men det blev andra effekter, bland annat ekonomisk brottslighet. Det blev farligt att åka taxi.
Det blev oseriös verksamhet och otrygghet för kunderna. Detta är bara några exempel. I dag medger så gott som samtliga inom taxibranschen att reformen var alltför långtgående och att näringen därefter utvecklades i negativ riktning för att sedan återigen försöka få bukt med verksamheten. Vad lär vi oss av detta?
Jag tycker att avregleringen av taxinäringen måste ses som ett dåligt exempel och som ett exempel på hur avreglering inte får ske. Man kan inte över en natt ta bort massor av regler och tro att det går att återupprätta saker och ting utan att ha ett regelverk. Regler har i regel kommit till av en anledning.
Därför måste man se över hur detta sker. Nu har man försökt att stävja oseriös verksamhet inom branschen och vidta en del åtgärder för att förbättra detta under resans gång. Det handlar bland annat om kravet på taxiförarlegitimation, utbildning och så vidare, även om mycket fortfarande pågår.
Det som man direkt såg var en jättestor fråga gällde hur man kunde differentiera och se var bilarna hörde hemma. Sedan handlade det om själva prisbildningen. Det var inte ovanligt att många människor blev ockrade. Vi vet att det också förekommer i dag.
Man har under en rad år försökt införa någon form av beställningscentraler för att komma åt internkontrollen och göra någonting. Branschsaneringskommittén, med Ulf Adelsohn i spetsen, hade med detta förslag.
Man trodde att man skulle skapa goodwill när det gäller att vårda, att man skulle komma åt fusk och oegentligheter gentemot kunderna, åtminstone till en viss del, och att man även skulle se till att beivra oegentligheter mot anställda och samhälle genom beställningscentralerna. Centralerna skulle också ta över mycket av den kontroll som belastar polisen och länsstyrelsen, som absolut inte hinner med det.
Samhället skulle också avlastas stora kostnader för övrig övervakning och kontroll. Trafiken skulle kunna bli effektivare, fusket skulle kunna minska, lönsamheten skulle kunna öka, och branschens anseende skulle kunna återställas. Nu vet vi att en hel del utredningar har gjorts när det gäller denna verksamhet och att en del förslag har kommit fram.
Men det är lika viktigt i dag som tidigare att vidta dessa åtgärder. Då kom begreppet tömningscentraler. Det är något som ministern nu helt och hållet avfärdar från dagordningen, som jag ser det.
Då blir min fråga till Åsa Torstensson ganska självklar: Vad har ministern för synpunkter på åtgärder som skulle kunna vidtas för att man ska komma åt denna verksamhet, för att man ska förbättra taxibranschens anseende och för att man ska verka för att vi får en trygghet och rättvisa inom taxibranschen?
Sylvia Lindgren (S):
Jag blir något fundersam och känner mig frustrerad över Åsa Torstenssons svar när hon blandar in regelförenklingarna för företagen och att kostnaderna måste minska med 25 procent fram till hösten 2010. Hon tar det som en motvikt till att man ska få ordning och reda i taxinäringen. Det förekommer en oseriös verksamhet inom taxi. Det vet vi om.
Vi vill slå vakt om de seriösa företagen för företagens skull och för konsumenternas och kundernas skull. Man ska kunna känna en trygghet i att åka taxi. Det är anledningen till att en rad åtgärder har varit nödvändiga att vidta efter avregleringen 1990.
Jag håller fullständigt med Börje Vestlund i hans resonemang om att jobba för tömningscentraler som en del i detta. Men det sågar Åsa Torstensson av jäms med fotknölarna i det här svaret. Det finns naturligtvis flera olika delar som man måste bevaka.
Kör- och vilotider inom taxiverksamheten är också viktiga frågor i det sammanhanget, liksom utbildning inom olika områden, och inte minst i den här regionen. Fanns det någon svarttaxi före 1990? Det trodde Åsa Torstensson. Då hade vi en oerhört stark reglering. Man visste exakt när bilarna var ute.
Det var silverrävar med silverband runt ärmarna på uniformerna som bevakade att det var rätt slutsiffra som var ute vid rätt tillfälle för att man skulle ha totalkontroll på det. Det var totalkontrollen som man valde att ta bort. Man tog bort allting på en gång, och det har gjort att vi har hamnat i den här situationen igen.
Det gör mig frustrerad att Åsa Torstensson pratar om regelförenklingar i det sammanhanget och inte vill komma åt den ekonomiska brottsligheten och öka seriositeten.
Sylvia Lindgren (S):
Jag hade inte tänkt slänga mig in i den här debatten, men som diskussionen börjar bli kan jag inte hålla mig borta från talarstolen. Det svar som Littorin ger tyder på att man först drar ned på verksamheter och sedan får vi se hur det blir. Samtidigt ser vi att arbetsmiljön försämras. Vi ser att det blir färre skyddsombud. Det är lätt att säga att det är något som arbetsmarknadens parter får ta hand om.
Det är väl ingen tvekan om att funktionsmedlen för utbildning av skyddsombud har minskat. Färre skyddsombud innebär också att man inte får samma översyn på arbetsplatserna.
Sven Otto Littorin har vid flera tillfällen när vi har haft den här frågan uppe sagt att avvecklingen av Arbetslivsinstitutet och neddragningar på Arbetsmiljöverket är något som man har varit tvungen att göra för att satsa på jobben. Jag har då flera gånger ställt frågan: Måste man inte göra både-och? Att satsa på jobb och på god arbetsmiljö är ju en förutsättning för att man ska kunna gå framåt.
Det ena måste inte gå före det andra. Vi måste ha jobb, men vi måste ha bra jobb. Det är grundmeningen. Vem behöver inspektörerna? Det är i första hand de små och medelstora företagen som inte har en stor organisation med skyddsombudsverksamhet och hela avdelningar för detta.
Nu ges inte förutsättningarna att kunna besöka dem i samma utsträckning som tidigare. Jag reagerar kraftigt när man först drar ned verksamheter och sedan får se vad det blir i slutändan.
Precis som Raimo Pärssinen påtalade i sitt anförande ser vi att antalet dödsfall ökar på arbetsplatserna. Vi kan också se att det framför allt är inom vissa branscher. Stressen och belastningsskadorna ökar. Produktivitetstanken är det som man hela tiden jobbar för.
Jag har ingenting emot att det ska vara bra produktivitet och bra organisation, men om det innebär att man gör avkall på arbetsmiljön och att folk förslits blir det en negativ utveckling i nästa led. Det berör oss naturligtvis illa. Sven Otto Littorin har också vid flera tillfällen sagt att många av de här frågorna är sådant som arbetsmarknadens parter kan klara av.
Därför lägger man över bollen till dem. Det är de som får jobba med de frågorna. Men det är inte så enkelt. Att människor mår dåligt och slits ut på jobben, att det är en dålig, och på sikt farlig, arbetsmiljö missgynnar hela landet. Det påverkar andra faktorer. Det handlar om utslagning.
Det är en utslagning som kommunerna, Försäkringskassan och andra måste ta hand om eftersom det blir den typen av effekter. Sven Otto Littorin säger gärna till oss att vi ska vara lite ödmjuka. Jag skulle önska lite mer ödmjukhet hos Sven Otto Littorin i de här frågorna.
Sylvia Lindgren (S):
Jag blev lite förvånad över att Finn Bengtsson ställer frågor till mig om ALI i en interpellationsdebatt med Sven Otto Littorin, men det är okej. Arbetslivsinstitutet och den samlade kunskapen om arbetsmiljöforskning har vi pratat om flera gånger i den här kammaren. Jag kan bara hänvisa till de protokollen och till de ställningstaganden vi har gjort när vi trycker på knappen för ett nej till avveckling av ALI.
Det kan man kolla mycket ordentligt där. Till Sven Otto Littorin vill jag säga att jag är orolig för arbetsmiljön. Jag är det i själ och hjärta. Jag ser också hur utvecklingen ser ut. Jag sade tidigare att jag var orolig för skyddsombuden och deras utbildning. Skyddsombuden har blivit färre. Det var färre som utbildades som skyddsombud.
Men det är än värre, Sven Otto Littorin, när det gäller arbetsgivarnas arbetsmiljöutbildning. Det är också oerhört tragiskt. Får de inte utbildning blir det en dubbel negativ effekt här.
Förutsättningen är naturligtvis att arbetsgivare och arbetstagare ska kunna utbildas tillsammans och sätta in ordentliga stötar för att komma till rätta med arbetsmiljöproblemen. Det görs inte. Jag känner stor oro för att arbetsgivarna inte får tillräcklig utbildning eller inte vill utbilda sig i större utsträckning. Där behövs en stor attitydförändring, och det måste man jobba med.
Sven Otto Littorin sade också någonting om att arbetsgivaren måste ha en belöning. Ja, en god arbetsmiljö där personalen mår bra är väl en oerhört bra belöning för arbetsgivarna.
Sylvia Lindgren (S):
Även jag vill tacka arbetsmarknadsministern för svaret. Det råder väl ingen tvekan om att det är svårt för företagen att hitta arbetskraft med rätt kompetens. Det gör att sysselsättningsutvecklingen bromsar in och att konjunkturavmattningen stärks. Det ser vi också i dag exempel på, inte minst i storstadsområdena.
Som ett exempel kan nämnas att Stockholmsregionen i dag har brist på arbetskraft inom en rad verksamhetsområden, både inom den privata sektorn och inom den offentliga sektorn. Det gäller då transportsektorn, byggsektorn, tillverkningsindustrin, finansiella tjänster, restaurangbranschen, skolan och vården för att ta bara några aktuella exempel. Inte heller råder det väl någon tvekan om att näringspolitik och arbetsmarknadspolitik hänger ihop. Vi behöver varandra.
Parterna behöver i allra högsta grad varandra. Då är det, ministern, oerhört viktigt att lyssna på båda parterna. Arbetsmarknadspolitiken prövas när konjunkturen vänder. Den dagen arbetsmarknadspolitiken verkligen prövas är när man måste rusta upp den som blivit friställd och se till att den personen snabbt kan komma ut i jobb igen.
Det handlar också om att, när konjunkturen vänder och något företag läggs ned eller branscher inte har samma möjligheter som tidigare att ta emot folk, ge möjligheter till att sadla om och om att vara förberedd inför förändringar. Hur ser framtidens arbetsmarknad ut?
Hur ser framtidsinriktningen där ut som Littorin vill beskriva den? Vi socialdemokrater här har tidigare uttryckt att vi ska konkurrera med kunskap och kompetens, inte med låga löner.
För mig som socialdemokrat är det en bra ambition som syftar till att vara i framkant, som syftar till att satsa på utbildning och kompetens och också att satsa på att utveckla olika jobb.
Det gäller då arbetslinjen och att hela tiden kunna vidareutveckla, få mer kompetens, undvika inlåsningseffekter, se till att motverka dåliga arbetsmiljöer och så vidare. En stor fråga, inte minst för många småföretagare, är den om bristen på kompetent arbetskraft som kan gå in och ta lediga jobb.
Det råder ingen tvekan, fru talman, om att flaskhalsproblemen är tydliga. Svenskt Näringsliv har beräknat att antalet misslyckade rekryteringsförsök förra året uppgick till 90 000. Huvudanledningen är brist på arbetskraft med rätt utbildning och rätt erfarenhet. Ja, det är klart att man då lätt tar sig för pannan.
Då är det, ministern, viktigt att lyssna både på näringslivet och på dem på arbetsmarknaden. Det är svårt att inse att det inte finns ett samband när det gäller de neddragningar på en rad former av utbildningar som regeringen genomfört och de flaskhalsar som uppstår.
Jag ser verkligen fram emot ett mer fullödigt svar när det gäller dessa frågor än det skriftliga svar som ministern har avgett, och jag ser gärna att ministern utvecklar vilka initiativ han vill ta i dessa frågor.