KBLab/rixvox huggingface dataset:
Torbjörn Björlund (V):
Problematiken är rätt omfattande just när det gäller bojkottdelen. Det är därför man kanske också skulle diskutera idrottens struktur, hur den ser ut. Normalt sett vill idrotten egentligen stå utanför allt som har med politik att göra. Det kan man inte. Jag menar att just idrottens egen struktur gör att man hela tiden drabbas. Man har kontakt med olika politiska frågor därför att de finns inne i idrottsrörelsen likaväl som allt annat.
Detta innebär egentligen att just idrottens självständighet kopplad till vårt engagemang är det som är växelspelet här. Vi kan alltså inte på något sätt bortse från det. Man kan inte säga: Idrotten får pengar, och sedan får man sköta sig själv. Så fungerar det inte. Dan Kihlström är inne på att idrotten har ett ansvar. Jag tror att varje idrottare i sig har ett ansvar. Även varje elitidrottare har ett ansvar att stå för mänskliga rättigheter och värderingar som alla kan vara eniga om.
Det innebär att när jag uttrycker mig i denna fråga i olika medier, eftersom jag inte tror att en bojkott är realistisk, önskar jag att det under OS i Kina kanske ska komma fram ett antal idrottare på elitnivå som kritiserar Kina och som utnyttjar arrangemanget för att verkligen visa de problem som finns i Kina. Det är mycket bättre.
Då gör idrotten ett självständigt val, men man engagerar sig i de politiska frågorna. Jag tror att det är någonting som man faktiskt kan kräva av idrottsrörelsen. Trots att den är självständig kan man ändå tycka att idrotten ska fungera så. Jag tycker att det finns en koppling mellan breddidrott och elitidrott, som jag tror kommer att bli problematisk i framtiden.
Elitidrotten, framför allt den kommersiella, är i dag mil från vad breddidrotten har att förhålla sig till, även om den kanske inspirerar människor till att åka skidor.
Torbjörn Björlund (V):
Jag tycker att vi fastnar i den vanliga retoriken. Jag tycker inte att det blir några klarlägganden. I svaret på interpellationen tycker jag inte att jag får något besked om att man ska öka kunskapsläget. Docent Maria Albin reagerar på att nedläggningen av Arbetslivsinstitutet och nedskärningen av Arbetsmiljöverket kommer att skada forskningen. Ni hävdar att en tredjedel av de medel som fanns försvann när ALI lades ned.
Sverige är alltså ett av få länder som inte har något sådant nationellt centrum som samlar ihop kunskapen. Det i sig är allvarligt för forskningen och för tillämpningen av den forskning som kommer fram. Den är splittrad, och den lockar inte nya forskare att satsa på forskning om arbetsmiljö. Det är ett av de stora problemen när man inte har ett nationellt centrum som kan samla ihop och jobba med detta. Det påverkar också tillämpningen och det fortsatta arbetsmiljöarbetet - kunskapen om vad man ska göra.
En kommentar till: Enligt Politik & samhälle finns det i dag över hundra färre arbetslivsforskare i Sverige efter nedläggningen av ALI. De har valt andra arbeten; de går ifrån arbetslivsforskningen. Det är ett allvarligt varningstecken, tycker jag, om den här forskningen faktiskt nedgraderas i status. Det kommer att drabba arbetsmiljöarbetet i förlängningen. Naturligtvis är det så. Det går inte att komma ifrån det.
Jag tycker att regeringens ansvar, även om man inte direkt ska gå in och styra Arbetsmiljöverket, handlar om incitament. Det är det ord som används många gånger: incitament. Pengar är incitament. Det är möjligt att ha en bra status på Arbetsmiljöverkets arbete och på forskningen så att säga - det är incitament. Ge de incitamenten till dem som jobbar med detta i dag! Gör man inte det går det nedåt, och vi kommer att få kurvor som går uppåt när det gäller skador, och arbetsmiljöarbetet kommer att bli sämre.
Det är en klar och rätt tydlig markering, och jag konstaterar bara att så kommer det att bli.
Torbjörn Björlund (V):
Arbetsmarknadsministern går in på frågan om parterna, deras uppgift och ansvar. Jag tycker att det är bra. Problemet är, som jag sade förut, att mycket av det som har hänt på arbetsmarknadsområdet har vingklippt facket - de som enligt arbetsmarknadsministern har ett stort ansvar att ta hand om detta. Om man tittar på vilka åtgärder man har vidtagit finns det en sak som man kan fundera över. Man har tagit bort ansvaret för arbetsgivarna att göra rehabiliteringsutredningar.
Det skulle vara något slags ekonomiskt incitament att se till att de gör det. Hur gör man det? Det finns ingen rim och reson i det resonemanget. Ska man klämma åt dem för att de ska ta ett ansvar och sedan ta bort ansvaret? Det blir ju jättesvårt då. Jag är osäker på hur många arbetsgivare som har viljan att göra ett väldigt bra arbetsmiljöarbete om det kostar en massa pengar. De har ju också avvägningar att göra. Det är dilemmat med detta.
Det har varit viktigt att bygga upp arbetsmiljöarbetet för att försvara de anställda och deras arbetsmiljö och deras möjlighet att verka i en bra arbetsmiljö. Det är lite svårt med otrygga anställningar. I departementsskrivelsen gör man kopplingen till att det faktiskt är en förändrad arbetsmarknad som kommer framöver. I dag är det en försämrad möjlighet att över huvud taget vara med i a-kassan, och man har lägre a-kassenivåer.
Det är klart att det påverkar arbetsmarknaden på många sätt och även dem som jobbar. Det finns ett klart samband. Det vet arbetsmarknadsministern. Frågan är om man i sin iver att skapa en bra jobbpolitik gör det på arbetsmiljöns bekostnad. Jag tror att det är så. Det är beklämmande att det är så. Jag tror att man kan göra både-och. I stället för att sänka skatter kan man till exempel satsa pengar på bra arbetsmiljö. Det tror jag definitivt vore bra.
Jag vill avslutningsvis be om ursäkt för min raspiga röst. Jag tror inte att den beror på arbetsmiljön här i riksdagen utan på något annat. Jag förväntar mig en bra argumentation i slutklämmen.
Torbjörn Björlund (V):
Arbetsmarknadsminister Littorin är duktig på att uttrycka sig på olika sätt och ändå kanske inte säga så mycket. Jag ska erkänna det. Det kommer mycket goda och vackra ord, men bakom dem finns det dimridåer. En sådan sak är att man talar om samlad jobbpolitik, utanförskap och sådana saker. Det är ord som används på ett sådant sätt att man lägger ut just de dimridåer man vill ha. Bakom finns handlingar som säger att det är på ett annat sätt.
Att man har en jobbpolitik hindrar inte att man också har ett bra arbetsmiljöarbete. Det ställs på något sätt mot varandra i den politik som nu förs. Allt går ut på att människor ska få jobb. Men hur jobben ser ut och hur det går till har i princip ingen betydelse. Det är problematiken. Det kan man lösa med rätt politik. Strunta i skattesänkningarna och se till att använda pengarna på rätt sätt. Det är egentligen grejen. Man talar om att vänta in och på något sätt hitta incitament.
Det som vi har sett hittills har egentligen försvårat arbetsmiljöarbetet. Man gör lättnader för arbetsgivare som har ett ansvar för arbetsmiljön som på något sätt påverkar arbetsmiljön negativt. Det är i sådana fall en tvärtompolitik. Om man tittar historiskt är frågan vad som har drivit arbetsmiljöarbetet framåt. Inte är det de gröna gubbarna. Dem kan vi strunta i. Det är en kul grej. Visst kan man införa det om det skulle ge resultat. Men i Danmark har man många fler inspektörer och mycket mer pengar till just tillsyn.
Det är det som skapar en bra arbetsmiljöpolitik. Att utbilda människor och också ungdomar i arbetsmiljö är jättebra. Det kan man börja med från det att barnen är små så att de kan lära sig hur det fungerar. Men historiskt har det varit en kamp för bättre arbetsmiljö som har gett resultat. Det som hände på 90-talet med de pengar som fanns då är inte relevant i dag. I dag har vi en annan situation på arbetsmarknaden. Även arbetsmarknadsministern vet att det är så.
Därför behöver vi mer pengar för att ta de nya problemen upp till ytan och arbeta förebyggande mot dem, eftersom vi vet att de kommer. Vi vet inte i dag vilka de är. Eftersom vi inte har samma resurser i dag är det mycket svårare att få fram siffrorna. Jag skulle vilja ha något slags förklaring till det någon gång i en interpellationsdebatt, kanske om ett par år eller nästa år.
Torbjörn Björlund (V):
Ministern kommer in på frågan om arbetslinjen. Det finns en hel del att säga om arbetslinjen. Om man går tillbaka och tittar på tidigare regeringars olika insatser och hur många funktionshindrade som har funnits ute i arbetslivet ser man att det är konjunkturkänsligt. Vi vet att de som är svagast på arbetsmarknaden också slås ut först när konjunkturen viker. Nu kommer det en nedgång i konjunkturen. Alla förutspår att det i höst kommer att vara en konjunkturnedgång.
Vad händer då med dem som finns i arbetslivet i dag och som är svaga utifrån att de har ett funktionshinder och behöver hjälp med det? Den frågan kan man ställa sig. Det ska bli intressant att se de siffror som kommer längre fram och om det är så att de drabbas av samma sak, nämligen att de slås ut ur arbetslivet. Konjunkturen och arbetslinjen har varit regeringens mantra. Vi kan återkomma till vad man använder pengarna till.
Vi har hela tiden kritiserat regeringen för att man sänker skatter i stället för att använda pengarna till att skapa fler jobb genom att till exempel ge dem till lönebidrag. Det är bra pengar med 1 miljard, men det krävs ännu mer. Framför allt krävs det någon form av riktlinje för vad pengarna ska användas till om man talar om Samhall för att det ska nå rätt personer, det vill säga de som behöver mest hjälp och är längst ifrån. Vi har också ställt en fråga. Är det så att det finns någon chans att nå målet till år 2010?
Är samhället tillgängligt för alla funktionshindrade då? Det är ingenting som bara den här regeringen kan ta åt sig av. Men det finns ett ansvar i dag när man har två år kvar att se till att målet nås. Jag vill ställa en rak fråga om det finns en bedömning att man över huvud taget kan nå dit fram till år 2010. Jag tycker att det finns stora problem. Jag tror inte att man kommer att nå dit.
Därför är jag väldigt intresserad av att höra om man faktiskt kan hitta någonting i höst när konjunkturen viker och man ska försöka motarbeta det här, som man kan göra, för att se till att det faktiskt går åt rätt håll.
Torbjörn Björlund (V):
Tack för svaret, arbetsmarknadsministern! Svaret gör mig inte särskilt förvånad. Jag hade faktiskt hoppats att jag någon gång skulle bli åtminstone lite överraskad av ministern, men det blev inte så. Det är lite tråkigt, men så är det. Det kan faktiskt bli ett problem att man inte kan bli överraskad. I min interpellation tar jag upp det ökande antalet olyckor på arbetsplatserna. Vi ser i dag en oroväckande utveckling.
I den hearing som genomfördes för ett tag sedan konstaterades att det vardagliga seriösa arbetsmiljöarbetet är centralt för en bra arbetsmiljö. Problemet är att många står utanför denna typ av seriöst arbetsmiljöarbete. Det finns alltså inte kunskap om problemen. Arbetsmiljöolyckor är också överrepresenterade på arbetsplatser utan kollektivavtal.
Det visar hur viktigt det är med ordning och reda på arbetsmarknaden för att undvika ohälsa och olyckor. Det finns ett antal exempel på att kurvan går åt fel håll. I tidningen Arbetarskydd nr 11 och 12 det här året - jag tror att det också har varit infört i andra fackliga tidningar också - kan man läsa att allt fler byggarbetare dör i fallolyckor från tak.
Det är en specifik uppgift som finns, och det går att verifiera. Enligt Arbetsmiljöverket är det ofta samma arbetsgivare som brister i säkerheten.
Regeringen har i ett antal beslut nedvärderat arbetsmiljöarbetet, både direkt genom nedskärningar på Arbetsmiljöverket men också indirekt genom olika åtgärder som framför allt har försvagat facket och minskat möjligheterna att arbeta seriöst med arbetsmiljö och följa upp de brister som finns.
De pengar som nu förs till i budgetar och så vidare räcker inte på långa vägar. I svaret på min interpellation tar arbetsmarknadsministern återigen upp detta att belöna de goda arbetsgivarna.
Om det är de berömda smileymärkena som är på tapeten igen vet jag inte, men jag tror att det är rätt säkert att det inte räcker till. Det är en bra sak att uppmuntra. Jag tycker att man ska ha något slags uppmuntran för människor som gör bra saker, men det leder tyvärr inte till bättre arbetsmiljöarbete. Det som behövs är just mer resurser för att fånga upp dem som inte sköter sig.
De medlen måste i dag tillföras för att det ska räcka till. Enligt den statistik jag har tagit del av är det fortfarande ingen som har dömts till fängelse för arbetsmiljöbrott. Vi har också den senaste tiden kunnat konstatera att polisen är alldeles för dålig på att utreda arbetsmiljöbrott. Det måste alltså till en förändring.
Då är min fråga igen: Varför inte skjuta till ordentliga resurser, ge arbetsgivarna incitament via hårdare sanktioner och se till att man följer upp mer och bättre för att komma till rätta med det här? Någonstans måste vi vända trenden och kurvorna. Det är min fråga. Varför kan inte detta vara ett sätt att göra det på? I svaret på min interpellation tycker jag inte att jag har fått något bra svar på min fråga.
Torbjörn Björlund (V):
Jag ska börja i slutet. Danmark är ett intressant exempel. Där har man lyckats på något sätt. Det som Danmark har lyckats med handlar om att de har fler arbetsmiljöinspektörer. De har bättre kontroll. De har bättre sanktioner. Det är ett bra exempel på hur man borde arbeta med mer resurser också i Sverige. Sedan gällde det styrmedel och att försöka hitta saker som ska visa arbetsgivarna att det är bra för företagets ekonomi och sådana saker.
Det är säkert jättebra, men man kan titta på det som har kommit fram. Vi hade en arbetsmiljöriksdag här för några veckor sedan där vi hade en rätt bra debatt med ett antal intresserade människor som diskuterade det här. Det kom där fram ett antal kommentarer. En kommentar från en forskare var att den här regeringen ägnar sig åt mycket snack och lite verkstad. Det är sådana där uttryck som man brukar köra med. Och så är det. Det är bra retorik. Det är mycket goda intentioner.
I ord och skrift kan det vara saker som är jättebra, men i praktisk handling blir det faktiskt tvärtom på grund av att man i stället har dragit ned på resurserna. Det haltar. Det här är någonting som den här regeringen kommer att få leva med, speciellt nu när vi kommer in i en lågkonjunktur. Det kommer att hända mer saker. Det kommer att vara svårare för företagen att se denna förmåga. De kommer att kapa hörnen mycket mer.
Vi kommer att få fler olyckor, men också en sämre arbetsmiljö över huvud taget hos våra företag. Det är en farlig utveckling som vi måste motverka. Att både uppmuntra och sätta hårt tryck genom bättre sanktioner mot företagen är den väg vi måste gå. Man ska inte tro att alla är goda.
De flesta har en reell verklighet att leva upp till när det gäller företagsekonomi. Det är tyvärr så att många kommer att välja de kapade hörnen.
Torbjörn Björlund (V):
När man lyssnar till Sven Yngve Persson kan man tro att det inte finns några problem, att regeringen har gjort en massa bra saker, att nedskärningarna på Arbetsmiljöverket och nedläggningen av Arbetslivsinstitutet inte har haft någon påverkan alls. Men i verkligheten är det precis tvärtom, och det vet egentligen regeringen om. Man pratar om att jobben kommer först. Det är självklart oerhört viktigt att skapa jobb, men man får inte glömma bort arbetsmiljöaspekten.
Goda arbetsmiljöer är precis lika viktiga som jobb i sig. Sven Yngve Persson lyfte upp detta med konkurrenskraft och slog på något sätt fast att arbetsmiljö är något som är bra för konkurrensen, men det syns inte alltid. Det är tvärtom den rena krassa pengen som många gånger avgör vad man satsar på och inte satsar på. Det finns många exempel på att man minskar arbetsmiljöarbetet därför att det kostar och i stället låter detta drabba de anställda.
Jag skulle vilja veta lite grann hur Sven Yngve Persson tänker när det gäller prioriteringar, framför allt när det gäller den offentliga sektorn. Där finns det ju ett antal andra saker som påverkar. Man har minskade resurser. Man har inte tillräckligt med personal på skolor och så vidare. Vad gör man åt det? Det är naturligtvis ett arbetsmiljöproblem. Om man drar ned stödet till kommunerna påverkar det också detta, precis som allt annat.
Vad gör regeringen åt det? Det måste vara en oerhört central fråga när man pratar om att arbeta förebyggande och att upptäcka saker. Inspektörerna som kommer och tittar på olika saker, inte minst i den offentliga sektorn, är ju centrala för att upptäcka de problem som finns och som ökar hela tiden. Det gäller framför allt den psykosociala miljön i den offentliga sektorn, som kanske är det mest oroande för framtiden när det gäller arbetsmiljöarbetet.
Torbjörn Björlund (V):
Jag måste säga att det här svaret var lite förvirrande. Hur kan man säga att det räcker med de pengar man har när man ser de problem som finns? Sjöberg har själv sagt att neddragningarna av antalet inspektioner beror på sparbetinget från regeringen. Det skapar långsiktiga framtida problem. Det är ett konstaterade av dem som finns inne i den här verksamheten.
Det är självklart så att om det inte finns resurser i den offentliga sektorn kommer även arbetsmiljöarbetet där att ta stryk. Det gäller inte minst vård och omsorg. Ju färre som jobbar med människor, desto större blir problemen. Det är ganska naturligt, och det syns också i verksamheten. Det är många som vittnar om tuffa arbetstider och tuffa arbetsmiljöer. Man sliter ut sig. Axlar och sådant tar stryk. Det är klart att man måste ha koll på detta och lägga in resurser även där.
Frågan är om man på något sätt kan försvara att man inte har en inspektör på 10 000 anställda, vilket egentligen är målet. Har inte regeringen målsättningen att nå dit? Tycker man att det räcker med 0,7? Det är en rak fråga. Det är få förunnat att kunna välja arbetsplats efter arbetsmiljö. De flesta väljer ett jobb som de vill ha, som de trivs med och som kanske ger bra lön.
Jag tror att det är svårt att ha arbetsmiljön som något slags prioritet i dag. Det är väldigt få som kan säga att de tar ett visst jobb därför att de vill ha en bra arbetsmiljö. Man tar det jobb man får. Jag tycker att det är en absurd jämförelse. Det innebär att allt det som Sven Yngve Persson säger faller med detta. Det stämmer inte. Vi har inte en så bra arbetsmiljö att det räcker. Vi måste satsa mycket mer. Vi måste ha fler inspektörer.
Vi måste ha mer pengar och mer resurser in på Arbetsmiljöverket, inte minst till utbildningen. De regionala skyddsombuden måste få mer utbildning så att de kan det här när de kommer ut. Det är rätt naturligt att man ser den utvecklingen, tycker jag.
Torbjörn Björlund (V):
Det är alltid intressant att lyssna på Lennart Levi. Det är goda ord, goda intentioner och vällovliga intentioner framför allt. Men det jag lägger märke till när Lennart Levi står i talarstolen och håller sitt anförande är att han undviker att säga Alliansen eller regeringen. Han pratar mycket om sitt eget centerparti. Jag förstår det. Den politik som Lennart Levi egentligen vill genomföra förs inte av regeringen.
Även om Centerpartiet tar initiativ syns det inte. Vi kan vara överens om att det finns ambitioner. Vi har väl samma ambitioner att göra bra saker. Men i praktisk politik är det oerhört olika mellan vad vi vill och vad regeringen vill. En sak som Lennart Levi lyfte upp var att en kompletterande arbetsmarknad skulle skapas. Man skulle försöka hitta något av det. Jag förstår att det är ett behov.
Jag kan tycka att det finns bra saker att göra där. Men varför inte skapa jobb där man har möjlighet att göra det? Den här regeringen har sänkt skatterna rätt kraftigt och också skurit ned på den offentliga sektorn. I den offentliga sektorn vet vi att det är pressat. Det behövs fler som arbetar i den offentliga sektorn. Det behövs tillföras resurser så att man skapar jobb. För det finns behov.
Det vore en enkel sak att göra, både att skapa fler jobb och skapa bättre arbetsmiljö i den offentliga sektorn som är en stor aktör och som definitivt har stora behov. Det är en mycket enkel logik i det här där vi inte är överens. Där syns skillnaden oerhört tydligt mellan regeringen och vad den rödgröna koalitionen vill göra. Det kommer naturligtvis att synas även i valrörelsen. Det kommer att synas i praktisk politik vad vi gör när vi tar över efter höstens val.
Vi kommer att skjuta till mer pengar till kommunerna och till Arbetsmiljöverket för inspektioner. Vi kommer att genomföra det som Lennart Levi vill ha: mer utbildning för cheferna, fler skyddsombud och mer utbildning för skyddsombuden. Vi ska se till att inte bara det goda uppmärksammas utan att man tar till sig och ser det dåliga.
Torbjörn Björlund (V):
Ett drägligt missnöje - så kanske man kan säga om riksdagen. Det kan jag tycka kan vara något slags arbetsmiljöproblem här. När vi pratar om intelligent använda pengar ser man att det går en tydlig skiljelinje mellan regeringen och oppositionen. Hur använder vi våra pengar och våra resurser?
Ska vi använda dem gemensamt för att faktiskt främja arbeten och verksamheter där människor som har stora behov får dem tillgodosedda, eller ska vi sänka skatterna och ge pengarna till dem som redan har jobb och en rätt så bra situation jämfört med dem som inte har det? En sådan sak är det som Lennart Levi också tog upp, nämligen det som kallas för rehabkedjan som egentligen inte har någon rehabilitering i sig utan är en utförsäkringsfråga.
Många kastas ut från sjukförsäkringen till Arbetsförmedlingen, ut på arbetsmarknaden, men räcker faktiskt inte till på arbetsmarknaden. De har inte förmågan. De har inte fått tillräckligt med rehabilitering eller tillräcklig hjälp för att klara av att arbeta. Ändå ska de ut och söka jobb. Det finns inget sammanhang där. Där kan man verkligen prata om att kasta folk mellan olika stuprör.
Jag tycker att det är en oerhört central fråga för att på något sätt också förstå problematiken med dem som går till jobbet fast de är sjuka, för det är också en problematik som kommer fram nu. Sjuknärvaron ökar; det vet vi. Utbildning är jättebra, men då måste man införa den utbildningen redan nu. Man måste satsa pengar på att göra det och inte minst för dem som finns på golvet, alltså våra skyddsombud. De finns längst fram och ser det här.
Att ta fram goda exempel är jättebra, men det är inte där vi behöver sätta in resurserna. Vi måste ta reda på var problemen finns och åtgärda dem. Det gör vi genom skyddsombud och genom att satsa mer resurser på att göra de bitarna. Det borde den här regeringen inse. Jag frågar Lennart Levi som ändå har en positiv inställning: Varför gör man inte som Centerpartiet vill i regeringen?