KBLab/rixvox huggingface dataset:
Clara Aranda (SD):
Att Folkhälsomyndigheten sedan sex år tillbaka är den myndighet som samordnar det suicidpreventiva arbetet på nationell nivå utesluter inte det faktum att vi behöver en nationell samordnare som tilldelas en tydlig roll att driva detta viktiga arbete. Självmordsstatistiken i vårt land talar sitt klara språk. Varje förlorat liv visar att vi kan och ska göra mer.
Det finns så många vinklar och aspekter som jag önskar att det fanns tid att lyfta in i den här debatten, just för att pandemin slår extra hårt mot personer som lider av psykisk ohälsa och alla som har en psykiatrisk diagnos. Ett exempel är unga personer med ätstörningar.
Det är ungdomar som mår väldigt dåligt och som exempelvis inte längre kan få möjlighet att distrahera sig från sin ätstörning med hjälp och stöd från sin viktiga gruppterapi, på grund av rådande restriktioner, detta samtidigt som sociala medier på olika sätt triggar med förslag på hur vi ska komma i form under pandemin. Exemplet visar också omfattningen av pandemins effekter. Denna situation kräver mer från regeringen - det är fortfarande min slutsats.
Jag vill avslutningsvis påpeka att jag verkligen hoppas att regeringen, efter Folkhälsomyndighetens redovisning, snabbar på processen med att få på plats en nationell stödlinje för personer med psykisk ohälsa och suicidalitet. Det är inte försvarbart att dra ut på processen längre. Med detta sagt vill jag tacka för en bra debatt.
Clara Aranda (SD):
Tack, socialministern, för svaret på min interpellation! Den tar upp fastspänning som tvångsåtgärd, en fråga som jag anser måste lyftas fram i ljuset och diskuteras mer. För att kortfattat beskriva vad fastspänning är: Det är alltså en tvångsåtgärd som används inom psykiatrin och som även kallas bältning eller bältesläggning. Åtgärden innebär att patienten blir fastspänd mot sin vilja.
Det sker oftast i samband med tvångsmedicinering, där preparat som är lugnande, ångestdämpande eller antipsykotiska sätts in. Lagen om psykiatrisk tvångsvård fastslår att tvångsvård ska vara en sista åtgärd när alla andra alternativ har uttömts.
Enligt Socialstyrelsens patientregister användes fastspänning som tvångsåtgärd inom svensk psykiatri vid 3 820 tillfällen under 2019, och det var 1 348 patienter som blev utsatta för denna tvångsåtgärd. Under förra året valde regeringen att genomföra vissa ändringar i lagen om psykiatrisk tvångsvård och lagen om rättspsykiatrisk vård.
Vad gällde specifikt bältesläggning som åtgärd vid tvångsvård av barn och unga innebar regeringens förslag och ändring en särreglering av tvångsåtgärden för personer under 18 år. Det blev alltså gällande att fastspänning med bälte bara ska få ske i undantagsfall och i högst en timme i stället för fyra timmar, som varit aktuellt tidigare.
Utöver det ska IVO underrättas när en patient under 18 år har blivit utsatt för tvångsåtgärder vid fler än tre tillfällen under vårdperioden. Dessa förändringar går i rätt riktning, men de är långt ifrån tillräckliga. Ett utsatt barn som är svårt sjukt kan fortsatt spännas fast mot sin vilja i en timme. Under rädsla, oro, panik och dödsångest är en minut att betrakta som en evighet.
Barn ska inte behandlas på det sättet. Barn har rätt till vårdinsatser som behandlar och gör skillnad. Om denna tvångsåtgärd kan kortas ned till en timme kan den också tas bort helt och hållet. Det var också Sverigedemokraternas bestämda uppfattning när frågan hanterades av riksdagen. I sitt svar hänvisar socialministern till utredningens bedömning att det kan finnas extrema situationer där fastspänning behöver tillgripas för att till exempel rädda liv.
Jag har själv tagit del av fall där man har avslutat användandet av bältning och ersatt det med bland annat samtal och terapi, fall där svårt sjuka patienter tack vare detta sakta men säkert har fått sina liv tillbaka för att vården har valt att i stället arbeta med förebyggande åtgärder. Att sluta med bältesläggning och i stället börja med seriöst anpassad behandling har alltså varit avgörande i dessa fall.
Jag delar därför inte uppfattningen att fastspänning är den enda möjliga lösningen för att rädda liv - inte heller i extrema situationer. Eftersom jag fått ett tydligt svar på frågan som jag ställde i min interpellation har jag i stället en följdfråga till ministern.
Om det inte är aktuellt att påbörja en utfasning av fastspänning som tvångsåtgärd i nuläget, vilket är det som framkommer i svaret på interpellationen, skulle jag i stället vilja få svar på om ministern ser behovet av en utfasning på lång sikt. Är det något som kan bli aktuellt i framtiden?
Clara Aranda (SD):
Jag tänkte passa på att lyfta ett fall från verkligheten, ett fall som har varit medialt uppmärksammat och som verkligen har berört mig. I mitten av maj förra året blir en 26-årig kvinna, som sedan tidigare är diagnostiserad med autism och anorexi, inskriven för vård på den vuxenpsykiatriska avdelningen 5 i Lund. Här finns ett regionalt ätstörningscentrum, och hit remitteras de allra svåraste anorexifallen i Skåne.
Den unga kvinnan, som bara väger 28,7 kilo, ska tvångsvårdas. Det är ett beslut som fattats av förvaltningsrätten och en åtgärd som anses vara skillnaden mellan liv och död för den sjuka kvinnan. På plats handlar det om att häva självsvälten, och de ansvariga läkarna prioriterar detta högst av allt.
Det är ett strikt schema för näringsintag som ska följas och ett förutbestämt antal kalorier som ska intas varje dag. Måltiderna, som ska förtäras på avdelningen, sker på tid. Den patient som inte klarat att äta upp sin mat får den del som lämnats kvar via sond. Om det inte sker frivilligt görs det genom tvång.
Denna kvinnas autism innebär att kvinnan behöver tydliga instruktioner och tid på sig för att ta till sig minsta förändring. Men i stället för att få en anpassad vård som tar hänsyn till detta blir kvinnan fastspänd i bältessäng och tvångsmatad redan den första dagen. Det blir början på flera månader med tvångsåtgärder. Från maj till oktober bältas den sjuka och utsatta kvinnan 54 gånger.
Detta är fruktansvärt. I mina ögon är det också raka motsatsen till en humanistisk människosyn och en god vård som bygger på respekt för patientens självbestämmande och integritet. Det här ska inte få förekomma inom svensk psykiatri. Fru talman! Innan pandemin besökte jag just psykiatrin i Lund. Anledningen till det var mitt intresse för brukarstyrd inläggning. Brukarstyrd inläggning har visat sig vara ett väldigt framgångsrikt sätt att arbeta på.
Vårdformen innebär att personer med allvarligt självskadebeteende eller självmordstankar har möjlighet att lägga in sig själva vid behov. Det blir alltså ett slags självvald slutenvård. I grund och botten handlar det om att ge patienterna inflytande över sin egen vård. Mycket ansvar läggs över på patienterna själva. Det handlar alltså om väldigt svårt sjuka patienter.
Brukarstyrd inläggning är därför ett tydligt exempel när det gäller vikten av att främja autonomi och egenmakt vid behandling inom psykiatrin. Jag tar upp just detta exempel eftersom det står i motsats till allt vad fastspänning genom tvång innebär. Det finns uppenbara behov av att utveckla tvångsvården vidare och att faktiskt ta till sig studier och ny kunskap i syfte att utveckla och inte minst modernisera den psykiatriska vården.
Att fasa ut fastspänning borde vara ett steg i den riktningen.
Clara Aranda (SD):
Vi var lite inne på hur Island hanterar detta. Om vi ser på vår omvärld ser vi att det faktiskt finns länder som inte spänner fast psykiskt sjuka patienter med bälte. Så mycket vet vi. Vi kan ta Island som exempel. Där slutade man spänna fast psykiskt sjuka redan år 1932. I stället fokuserar man på att använda sig av metoder där samtal och mänsklig kontakt primärt används för att få patienten lugn.
Som socialministern lyfte handlar det om fysiska grepp och fasthållning, men det handlar också om att samtala för att lugna patienten. Där tränas personalen i team, och de får kanske lära sig ett helt annat sätt att hantera våldsamma och farliga patienter. Det finns alltså exempel på andra metoder som jag tycker är betydligt mer humana, där patienten inte behöver bli helt omyndigförklarad eller fullkomligt utlämnad.
Om regeringen nu anser att det är en förbättring att genomföra omregleringar som innebär att fastspänning ska ske i mindre utsträckning och under kortare tid måste rimligtvis en total utfasning av tvångsåtgärden vara den absolut bästa lösningen på sikt. Stigmatisering och okunskap lämnar tyvärr utrymme för att psykiskt sjuka individer inte bemöts och behandlas på ett likadant sätt som personer med fysiska sjukdomar.
Det gäller också inom vården, och det visar sig inte minst i gamla daterade metoder som inte har någon plats inom psykiatrin. Om vi vill göra skillnad kan vi också göra det. Jag hoppas att denna viktiga fråga kan få det fokus som den förtjänar. Med detta sagt vill jag tacka för en bra debatt.
Clara Aranda (SD):
Läget inom hälso- och sjukvården är extremt allvarligt. Samtidigt är smittspridningen i Sverige fortsatt omfattande, och det finns risk för att smittspridningen tar fart igen och att vi därmed går in i en tredje våg. Coronapandemin kräver enorma resurser, och det innebär i sin tur att planerad vård måste ställas in eftersom vården inte har kapacitet nog att möta detta.
Vårdskulden fortsätter att växa, och den inställda vården sker på bekostnad av människors hälsa och människors lidande. Vi måste också förbereda oss på att situationen kan komma att förvärras framöver. Av den anledningen skulle jag vilja fråga statsrådet Lena Hallengren om regeringens beredskap inför en tredje våg av smittspridning, när vi redan nu befinner oss i ett allvarligt läge där vårdens kapacitet inte räcker till och vårdskulden samtidigt fortsätter att öka.
Clara Aranda (SD):
Myndigheten för vård- och omsorgsanalys har nyligen presenterat en rapport där man jämför sjukvården i Sverige med tio andra jämförbara länder. Resultatet för Sverige är nedslående. Svensk vård uppvisar tydliga brister och presterar svaga resultat internationellt sett när det kommer till områden som väntetider, kontinuitet och samordning. Att behöva vänta länge på vård innebär inte bara stress och oro för patienterna.
Det kan också öka risken för att det medicinska tillståndet förvärras. Långa väntetider i vården är inte ett nytt fenomen. Sittande regeringen har haft snart två mandatperioder på sig att förbättra tillgängligheten inom vården, vilken den inte har klarat av. Samtidigt måste vi nu axla en vårdskuld till följd av pandemin.
Därför skulle jag vilja att statsministern svarar på om regeringen avser att ta till ytterligare åtgärder för att på riktigt komma till rätta med dessa allvarliga brister.
Clara Aranda (SD):
Företrädare för regeringen har på senare tid uttalat sig om huruvida Sverige ska skänka vaccin till länder utanför EU. Biståndsministern har exempelvis i en intervju med Dagens industri den 2 april framfört att Sverige bör avstå vaccin till förmån för andra länders riskgrupper när vi har vaccinerat våra egna riskgrupper.
Det senare beskedet från socialministern var i stället att det inte är aktuellt att ge bort stora doser vaccin innan sommaren, ett uttalande som inte direkt klargör ifall det svenska folket ska prioriteras befintliga vaccindoser fullt ut. Därför skulle jag vilja att statsrådet Mikael Damberg förtydligar regeringens ståndpunkt i frågan. Har regeringen för avsikt att ge bort vaccindoser till länder utanför EU innan hela den vuxna befolkningen i Sverige har blivit färdigvaccinerad?
Clara Aranda (SD):
I rapporter från EU-samtalen i Bryssel framkommer det dock att den svenska regeringen driver på inom EU för att medlemsländer ska avstå doser till förmån för fattigare länder utanför Europa. Det vore givetvis anmärkningsvärt om regeringen driver på för något man inte har för avsikt att själv leva upp till, och därför önskar jag få svar på om regeringen anser att frågan om global tillgång till vaccin mot covid-19 i något sammanhang kan anses vara viktigare än att vaccinera den egna befolkningen.
Clara Aranda (SD):
Jag tackar ledamoten för frågorna. Utskottet arbetar nu med frågan om smaksättning av nikotinprodukter, men det är inte det vi debatterar i dag. Jag kan dock svara lite kort att vi förespråkar en åldersgräns. Det viktiga är att dessa produkter inte säljs till minderåriga.
De är för vuxna människor, och vi tycker att de ska ha friheten att välja vilken smaksättning de vill ha. Vi får som sagt återkomma till frågan, och det kommer att finnas tillfälle att debattera den ytterligare. Ledamoten efterfrågar en enskild folkhälsopolitisk satsning som kan lösa alla problem, men så enkelt är det inte.
Vi ser det som ett helhetsprojekt där vi först och främst förespråkar att vi får en nationell övergripande strategi på plats så att vi kan arbeta med de områden som kräver det men också ha en övergripande syn. Som jag nämnde i mitt anförande är det viktigt att inse att det inte handlar om bara hälso- och sjukvård utan att vi måste arbeta preventivt.
Vi måste se hur vi kan arbeta inom civilsamhället med olika frågor och på vilka områden vi behöver göra satsningar. Jag tror inte att ekonomiska incitament enskilt är lösningen på några problem när det gäller folkhälsa, utan det handlar om långsiktighet och att ha en övergripande plan.
Clara Aranda (SD):
När det gäller smaksättningen har nog många av oss blivit kontaktade av personer som har kunnat sluta röka med hjälp av e-cigaretter med smak. De vädjar till oss riksdagsledamöter att gå emot detta förslag, för detta har hjälpt dem när inget annat har gjort det.
Nu vill Socialdemokraterna och regeringen ta bort denna möjlighet, och de tror att förbud är lösningen på snart sagt allt.
Men så många människor vittnar ju om hur detta har hjälpt dem att röka mindre eller sluta helt. Ledamoten upprepade sin fråga, och jag kan svara lite kort igen. Det finns ingen enkel lösning, utan vi behöver ha en bred nationell plan.
Vi måste arbeta långsiktigt, och det måste Socialdemokraterna förstå. Låt oss ta suicidprevention som ett exempel. Här har man gjort många satsningar de senaste åren och försökt göra skillnad. Men enligt granskningsrapporten har dessa satsningar inte gett den önskade effekten. Det krävs långsiktighet.
Det handlar inte om pengar eller spretiga, kortsiktiga insatser, utan vi måste jobba på ett annat sätt med dessa frågor.
Clara Aranda (SD):
Tack, ledamoten, för frågan! Nu är det så att jag tror att jag själv kan avgöra vilka mejl som kommer till mig som är riktiga mejl från riktiga individer. Det handlar inte bara om mejl. Jag träffar väljarna och människor ute på gatan. Jag diskuterar med dem, och jag lyssnar till vad de har att säga. Jag har anhöriga som har lyckats sluta röka med hjälp av dessa produkter.
Om jag har fått mejl och människor har pratat med mig och framfört sin åsikt lyssnar jag till det och försöker se till verkligheten. Jag lever inte i en bubbla, och jag antar inte att allting som kommer till mig är någon påverkanskampanj. Det kan såklart vara så, absolut. Jag säger inte att det inte är så. Men jag är också tillräckligt klok för att avgöra när det är så. Det hoppas jag ändå att ledamoten har förtroende för.
Problemet med regeringens proposition är att förslagen baseras på antaganden och inte på fakta. Vi behöver ta hänsyn till skadeverkningarna när vi fattar beslut. Det är viktigt. Vilka långtidsstudier kan vi ta hänsyn till nu? Det finns inga. Det är för tidigt. Varför måste regeringen ha så bråttom med de här besluten?
Som ledamoten Johan Hultberg tidigare föredrog har liknande smakförbud införts. Det har visat sig att de smakförbuden har lett till att ungdomar i stället börjar att gå tillbaka till cigarrettrökning, som är ännu mer hälsoskadligt. Hur ser regeringen och ledamoten från Socialdemokraterna på det?
Clara Aranda (SD):
Ledamoten påstår alltså att det inte finns tillräcklig evidens, eller bevis, för vilka hälsorisker som finns. Det är det vi ska ta reda på innan vi fattar beslut. Det är det viktiga. Anser ledamoten att det finns tillräckligt med fakta för att fatta de här besluten på bästa sätt och att vi kan säkerställa att det inte är hälsofrämjande? Jag tvivlar på det.
Till skillnad från Socialdemokraterna värnar Sverigedemokraterna varje människas rätt att forma sitt eget liv och att själv fatta viktiga beslut som rör den egna hälsan. Vi tror på att skapa förutsättningar för människor att fatta de rätta besluten för den egna hälsan. Vi tror däremot inte på att man ska moralisera och komma med pekpinnar.
Anser inte Socialdemokraterna att det är det egna ansvaret för den egna hälsan som i grund och botten är det viktigaste och det som vi ska arbeta för att skapa förutsättningar för?
Mats Wiking (S):
Jag har erfarenhet av att vara kommunalpolitiker i många år, Michael Anefur. Det har väl du också? Vi i Kommunsverige kämpar rätt hårt för att skapa heltidstjänster. Det ska inte vara en kvinnofälla, och man ska kunna jobba heltid om man faktiskt vill det. Detta gäller givetvis även män, men detta är ett yrke som innehas mest av kvinnor.
Det är därför oerhört viktigt att kommuner jobbar för heltid för dem som vill ha det. Alla vill dock inte ha det. Det finns kommuner som har lyckats rätt hyfsat med att lösa det hela så att det blir ett bra utnyttjande när man går upp från 75 till 100 procent. Det har annars varit ett bekymmer när man lagt scheman. Det har utifrån schemaläggningen kanske varit bättre med 77 procent. Vi måste dock ta hänsyn till att vi måste kunna rekrytera nya killar och tjejer till verksamheten.
Då är heltid nog väldigt viktigt. Därför måste vi klara denna kostnad. Annars tappar vi personalen.
Mats Wiking (S):
Jag ser, Michael Anefur, att man i flera kommuner har lyckats att hitta en finansiering för det. Ibland får man kanske jobba på flera ställen. Så är det i min hemkommun, Trollhättan. Och personalen har förståelse för det. Om vi ser på framtiden tänker jag att för att det ska bli en utvecklad kvalitet i verksamheten ska man kanske ha lite mer tid i olika boenden. Då kan vi stärka kvaliteten.
Det blir mer tid för planering och för att kunna genomföra arbetet i verksamheten både morgon och kväll. Det kostar förstås pengar. Regeringen är beredd att skjuta till rätt många miljarder i välfärdssatsningar för att kvaliteten ska kunna höjas inom bland annat äldreomsorgen.
Mats Wiking (S):
Jag vill prata lite folkhälsa. Som gammal socialarbetare ser jag att folkhälsan i Sverige inte är så jämlik som vi skulle kunna önska. Var du bor någonstans, om du har ett jobb och om du har en utbildning spelar en avgörande roll för hur din psykiska och fysiska hälsa utvecklas. Runt om i Sverige kan det faktiskt skilja upp till tio livsår mellan människor som vuxit upp i olika miljöer och stadsdelar.
Detta problem är inte unikt för Sverige, men denna ojämlikhet är ett problem som vi måste ta tag i. Min fråga går till socialminister Lena Hallengren: Hur vill regeringen jobba och agera för att göra folkhälsan mer jämlik i Sverige?
Mats Wiking (S):
Jag vill ställa en fråga till Lena Hallengren om vårdköerna. Johan Hultberg har varit inne på det, men vi ser på det på lite olika sätt. Vi är dock helt överens om att vårdköerna varierar kraftigt mellan olika regioner och landsting. En del betalar privata sjukförsäkringar för att få gå före i kön. Det känns inte bra för en socialdemokrat.
Därför är det viktigt att lyfta fram att regeringen redan har uppmärksammat problemet och att regeringen gjorde en hel del insatser under förra mandatperioden. Jag tror att det är viktigt för svenska folket att få höra socialministerns plan för att korta vårdköerna under den här perioden och för att göra vården mer tillgänglig över hela landet.
Mats Wiking (S):
Mer pengar till välfärden är oerhört viktigt. Vi har lagt 5 miljarder extra, som Karin Rågsjö säkert känner till, men det behövs säkert fler insatser under de kommande åren. Som jag var inne på i mitt anförande lade vi rätt mycket resurser på välfärden även förra mandatperioden. Man kan alltså säga att vi gör en ökad satsning på äldreomsorgen, men vi kan givetvis göra mer.
När det gäller privata och offentliga alternativ, fru talman, är det självklart att förutsättningarna ska vara lika så att man inte kan välja guldkant genom att ha extra mycket pengar i plånboken.
Mats Wiking (S):
Den parlamentariska situationen är ju sådan att vi får kompromissa rätt mycket. Vi skulle inte vilja sänka skatterna, som vi nu har fått gå med på att göra, utan vi skulle vilja lägga mer pengar på välfärden. Vi är dock i en sådan parlamentarisk situation att vi har ett samarbete mellan fyra partier, och det gäller att hitta lösningar som alla kan vara överens om.
Men självklart skulle vi vilja lägga ännu mer pengar på välfärden. När det gäller boendebiten som jag var inne på förut är det klart att om vi märker att det skenar iväg och blir stora orättvisor mellan olika boendeformer, privata och offentliga, tror jag att de flesta partier är ganska överens om att vi ska få ut maximalt av skattepengarna och att det inte ska göras skillnad på människor och människor.
Mats Wiking (S):
Ledamoten Martina Johansson nämner detta med ett nationellt register över familjehem. Som jag sa i mitt anförande är vi socialdemokrater inte emot ett register. Det finns register för HVB-hem, till exempel. Det jag saknar är en liten förklaring av hur registren ska se ut - där socialtjänsten ska söka ett familjehem som är lämpligt och passande. Vad jag vet om HVB-registret är att det bara är en presentation av olika HVB-hem.
Tänker Centerpartiet att det ska vara någon kvalitetsbedömning av familjehemmen i denna katalog eller detta register?
Mats Wiking (S):
Det är intressant att höra KD:s ledamot Pia Steensland prata om samarbetet vi har haft i utskottet. Det är viktigt att lyfta fram. Vi har lite olika ingångspunkter, men det finns ett samarbete och vi har gjort ett bra arbete tillsammans i utskottsgruppen.
Socialdemokraterna och regeringen hanterar frågan i fråga om utskottsinitiativen så att de behandlas i regeringens utredning, som ska presenteras den 26 februari. Vi vill avvakta och se vad utredningen kommer fram till, om det är fråga om lite finsnickeri för att utskottsinitiativen ska bli ännu starkare.
Jag tycker att det är vettigt att vänta på att utredningen blir klar innan arbetet sätts igång. Det är därför vi har reserverat oss på många av punkterna, och många av dessa punkter återkommer. Jag vill fråga Pia Steensland: Hur tänker KD bidra till att vi får ett fortsatt gott samarbete över gränserna i utskottet, så att vi drar åt samma håll?
Mats Wiking (S):
Tack för ett ärligt, bra och intressant svar, Pia Steensland! Likväl tror jag att ledamoten förstår att vi i regeringsställning gärna vill avvakta utredningen och föra diskussionen i utskottet om hur vi ska gå fram med de förslagen, så att det kan bli en bra proposition som sätter barnets bästa i fokus. Jag hoppas alltså att vi kan fortsätta det goda samarbete vi har i utskottet, Pia Steensland.
Vi vill ju barnens bästa, allihop.
Mats Wiking (S):
Jag tackar Acko Ankarberg Johansson för frågan. Det har efter att socialtjänstlagen presenterades blivit en diskussion om en äldreomsorgslag, som vi från regeringens sida står för att utreda. Jag har inte det senaste från departementet, men jag kan konstatera att det finns en socialtjänstlag som bereds och att man tittar på hur den ska se ut.
Resultatet av beredningen är inte färdigt än, utan det får vi återkomma till. Men det är klart att man får ta ett omtag efter att det här med äldreomsorgslagen kom.