Andreas Norlén (M):
Vi debatterar i dag en av Sveriges viktigaste myndigheter, Riksrevisionen. Riksrevisionen är en del av riksdagens kontrollmakt. Den regleras i regeringsformen, en av våra grundlagar, i samma kapitel som till exempel Riksdagens ombudsmän, JO, och konstitutionsutskottet självt. Riksrevisionen är ett verktyg för att riksdagen ska kunna kontrollera att den statliga verksamheten sköts korrekt och effektivt.
Riksrevisionen bildades som en myndighet under riksdagen 2003, när dåvarande Riksrevisionsverket, som var en myndighet under regeringen, och Riksdagens revisorer slogs samman. Riksrevisionens tillkomst har inneburit att riksdagens kontrollmakt på det ekonomiska området stärkts. Riksrevisionen har ett mycket viktigt granskande uppdrag.
Den oberoende revisionen ökar insynen i statliga myndigheter och verksamheter, säkerställer att offentliga medel används på ett effektivt och önskvärt sätt samt bidrar till ett högt förtroende för den offentliga verksamheten. Samtidigt innebär förstås Riksrevisionens viktiga uppgifter att det måste ställas höga krav på myndighetens ledning och verksamhet.
Därför var det med stigande oro som vi tog del av den medierapportering som inleddes i juli i år och som beskrev olika problem och missförhållanden med koppling till Riksrevisionens ledning. Den inledande rapporteringen handlade om huruvida en av riksrevisorerna hade tagit befattning på ett felaktigt sätt med ett revisionsärende som gällde Länsstyrelsen i Skåne län. Ärendet hade delvis hanterats av en myndighet där han tidigare var chef och rörde dessutom en annan riksrevisors ansvarsområde.
Kärnfrågan var därmed om jävsreglerna hade åsidosatts. Därefter följde rapportering som bland annat gällde rekryteringen av nya medarbetare till Riksrevisionen och hanteringen av en stor omorganisation. I samband med denna rapportering avgick en av riksrevisorerna. Konstitutionsutskottets roll när det gäller Riksrevisionen består av tre delar: KU nominerar nya riksrevisorer, som sedan väljs av kammaren.
KU bereder förslag till den lagstiftning som reglerar Riksrevisionens organisation och uppdrag. Det är KU som kan föreslå kammaren att entlediga en riksrevisor, om riksrevisorn gjort sig skyldig till det grundlagen kallar allvarlig försummelse. I lagens förarbeten ges två exempel på vad allvarlig försummelse kan vara.
Det som nämns där handlar om att riksrevisorn antingen har begått brott i tjänsten eller brott av allvarligt slag utanför tjänsten eller har komprometterat en granskning på så sätt att han eller hon till exempel tagit instruktioner utifrån om vilka slutsatser som ska dras i granskningen.
Konstitutionsutskottet tog medierapporteringen i somras på stort allvar och kallade de tre riksrevisorerna till en öppen utfrågning, som ägde rum i början av augusti. Ett syfte var att få en bild av om någon riksrevisor gjort sig skyldig till allvarlig försummelse och om KU därför skulle ta initiativ till att entlediga riksrevisorn i fråga.
KU:s ledamöter kom fram till att det då inte fanns anledning att ta något sådant initiativ, även om vi samtidigt kunde konstatera att förtroendet för Riksrevisionen hade skadats av det som hänt och att det därför skulle krävas ett omfattande arbete för att återupprätta förtroendet. Senare under augusti avgick en andra riksrevisor till följd av rapportering i ytterligare ett ärende om agerande som kunde vara problematiskt ur jävssynpunkt.
Den 15 september meddelade den tredje riksrevisorn att även hon ville lämna sitt uppdrag för att ge myndigheten möjlighet till en nystart med en helt ny ledning. Hon kvarstår dock i tjänst tills vidare, för att inte myndigheten ska sakna ledning under tiden som rekrytering av tre nya riksrevisorer pågår. Riksrevisionen gav professor Hans-Gunnar Axberger i uppdrag att analysera det som hänt och om formella fel begåtts.
Av hans rapport framgår bland annat att processen kring den omfattande nyrekrytering som genomfördes hade inslag som övertalning av utvalda, inriktning mot egna nätverk samt föregripande av beslut och tillträden.
De här olika omständigheterna gav tillsammans en samlad bild som inte inger förtroende, menar professor Axberger. Samtidigt påpekar han att riksrevisorernas strävan var att få så kompetent personal som möjligt, att riksrevisorerna lyckades knyta väl meriterade medarbetare till sig och att det inte finns grund för misstro mot dem som anställdes.
Båda dessa iakttagelser är viktiga för framtiden, som jag ser det.
Hans-Gunnar Axberger pekar också på att det förändringsarbete som inleddes inom Riksrevisionen drevs för hårt, utan tillräcklig hänsyn till medarbetare och befintlig verksamhet, att beredningen försummades och att riksrevisorerna inte hade tagit initiativ till en riskanalys, vilket är ett krav när man genomför stora förändringar.
När det gällde granskningen av Länsstyrelsen i Skåne län, som var det första som rapporterades i medierna, konstaterar Hans-Gunnar Axberger att en riksrevisor trots jäv lade sig i ett ärende och att det var felaktigt.
Han konstaterar dock samtidigt att den riksrevisor med administrativt ansvar som hade ansvaret för granskningen i fråga borde ha agerat mer resolut när det framkom att de slutsatser som den ansvarige revisorn på lägre nivå i organisationen hade dragit var felaktiga. I debatten framställdes det som att riksrevisorn med administrativt ansvar hade lagt sig i ärendet för mycket.
Axbergers slutsats är tvärtom att hon lade sig i ärendet för lite. Det finns alltså mycket att säga om detta, men det är väldigt bra att det genomfördes en extern utvärdering och granskning av Riksrevisionen i de här avseendena. Axberger gjorde även en bredare analys av tillståndet i myndigheten och menar att det bland annat utvecklats en delvis problematisk organisationskultur.
Mot bakgrund av allt som hänt och som rapporterats är det viktigt att framhålla att sommarens medierapportering i allt väsentligt gäller problem kopplade till riksrevisorerna. Samtidigt har myndighetens personal fortsatt sitt viktiga arbete med att granska den verksamhet som hela tiden bedrivs i staten. Fackliga företrädare vid Riksrevisionen har besökt konstitutionsutskottet, och jag har medverkat vid ett personalmöte på Riksrevisionen.
Jag har vid båda dessa tillfällen och i andra sammanhang framhållit att vi från KU:s sida ser och värdesätter de insatser som de flera hundra medarbetarna inom Riksrevisionen utför. Jag är fortsatt full av beundran inför att de har förmått fortsätta med sitt arbete trots att det har stormat runt omkring myndigheten. Det är lätt att inse att det har varit en påfrestande tid. Man ska kunna berätta med stolthet och självförtroende var man arbetar.
Jag vet att många medarbetare inte har känt det så under den tid som varit. Det måste nu få ett slut. Myndighetens anseende måste återupprättas. Riksrevisionen ska vara en arbetsplats att vara stolt över. Ett viktigt led i detta arbete är rekryteringen av tre nya riksrevisorer. Det är en uppgift som konstitutionsutskottet genom sin beredningsdelegation just nu arbetar intensivt med. Ambitionen är att vi ska lägga fram tre namnförslag före jul.
Härutöver vill konstitutionsutskottet att det ska göras en översyn av ett antal frågor som rör Riksrevisionen. KU föreslår i det betänkande som vi nu debatterar att riksdagsstyrelsen ska få i uppdrag att tillsätta en sådan utredning som ska vara parlamentariskt sammansatt men ledas av en opolitisk, framstående jurist. En del av de frågor som behöver utredas har aktualiserats genom medierapporteringen.
Andra behövde analyseras under alla förhållanden och hade utretts förr eller senare ändå. Utredningen ska få i uppdrag att göra en översyn av riksrevisorernas uppdrag, relationen mellan riksdagen och Riksrevisionen, effektivitetsrevisionen, vissa förhållanden vid Riksrevisionen och ett antal övriga frågor.
För att eventuella grundlagsändringar ska kunna träda i kraft efter riksdagsvalet 2018 behöver ett delbetänkande om grundlagsfrågor läggas fram till sommaren 2017. Slutbetänkandet är tänkt att vara färdigt vid årsskiftet 2017/18. Jag kommer nu att redogöra för ett antal viktiga frågor som kommer att tas upp i utredningen. En fråga som har diskuterats mycket är hur ordningen med tre riksrevisorer har fungerat.
Den kom till som en kompromiss när myndigheten skapades och berodde på att vissa partier inte ville ha en ensam riksrevisor som man menade skulle kunna få för stor makt. Ett tredelat ledarskap har dock visat sig svårt att hantera. Det har skapat otydlighet gentemot medarbetarna och har medfört att betydande kraft har behövt läggas på förankring och samordning de tre riksrevisorerna emellan. Många hävdar därför att Riksrevisionen borde få en tydlig chef.
Utredningen ska analysera fördelar och nackdelar med den nuvarande ordningen. Däremot ska utredningen inte lägga fram lagförslag om ett ändrat antal riksrevisorer. KU har en skyldighet enligt grundlagen att snarast lägga fram förslag på tre nya riksrevisorer, och då är det inte lämpligt att i utredningen utarbeta lagförslag om att minska antalet riksrevisorer.
De tre som väljs i närtid ska veta att deras mandattid inte kommer att förändras av riksdagen i efterhand. Däremot ska utredningen analysera på vilka lagnivåer - grundlag, riksdagsordningen, vanlig lag - som olika frågor som rör Riksrevisionen bör regleras. En möjlighet är att man då lägger fram förslag om att flytta bestämmelsen om antalet revisorer från regeringsformen till riksdagsordningen.
Därigenom skulle det bli lättare att i en framtid ändra antalet riksrevisorer om det bedöms motiverat. Även om de tre riksrevisorerna beslutar självständigt om de granskningar som de ansvarar för är en av de tre utsedd till administrativt ansvarig riksrevisor, vilket ger den personen viss ensam beslutsrätt över främst administrativa frågor. Utredningen ska titta på ordningen med en administrativt ansvarig revisor och om dennes roll behöver förstärkas.
Det skulle kunna vara ett sätt att skapa ett tydligare ledarskap inom ramen för en modell med tre riksrevisorer. Ett annat problem är att det med dagens grundlagsregler inte går att tillsätta en ställföreträdande riksrevisor som skulle kunna gå in och tjänstgöra om någon eller alla riksrevisorer drabbas av sjukdom. Utredningen ska därför överväga om en ordning med ställföreträdare bör införas, ungefär som det finns vad gäller JO.
Den sjuåriga mandatperioden för riksrevisorerna ska också utvärderas. I detta ligger att överväga om det ska finnas en möjlighet att välja riksrevisorer för kortare eller längre tid än den huvudsakligen föreskrivna. Vidare ska utredningen se över de kvalifikations- och behörighetskrav som finns för riksrevisorer samt vilka kriterier som ska gälla för entledigande och hur den processen bör se ut. Som jag nämnde är det svårt för riksdagen att avsätta en riksrevisor.
Tanken är att riksrevisorerna ska våga fatta obekväma granskningsbeslut utan att riskera att avsättas av en missnöjd riksdagsmajoritet. Det är en god tanke som bör värnas. Samtidigt har det under sommaren och hösten blivit tydligt att förtroendet för en riksrevisor kan skadas så allvarligt att det blir svårt för riksrevisorn att fortsätta sitt arbete, även om agerandet inte når upp till de formella kraven för entledigande. Det väcker frågan om kraven för entledigande är väl avvägda.
I fråga om relationen mellan riksdagen och Riksrevisionen ska utredningen analysera vad Riksrevisionens självständighet består i och om det finns skäl att tydliggöra begränsningarna för självständigheten. Det är en självklar utgångspunkt att riksrevisorerna fortsatt ska ha självständighet när det gäller att besluta om vad som ska granskas, hur granskningen ska bedrivas och vilka slutsatser som ska dras av granskningen.
Däremot är frågan hur riksdagen tar sitt ansvar som huvudman för Riksrevisionen, det man i näringslivet skulle kalla för ägaransvar. Frågan om riksdagens roll ska därför analyseras. Hur fungerar rollen, och kan den utvecklas? Är det lämpligt att det i dag är tre olika organ inom riksdagen som ansvarar för olika frågor som gäller Riksrevisionen, KU, finansutskottet och det parlamentariska rådet?
Bör den parlamentariska insynen i Riksrevisionen öka, och i så fall hur? Riksrevisionen är landets främsta granskare, men frågan har i debatten ställts om vem som granskar granskaren. I utredningen ska därför även frågor om tillsyn av Riksrevisionen, den årliga revisionen och effektivitetsrevisionen tas upp. År 2010 genomfördes lagändringar för att förtydliga effektivitetsrevisionens uppdrag.
Det har varit omdiskuterat i debatten vad de ändringarna egentligen betydde och om det krävdes omfattande förändringar för att de skulle få genomslag. Utredningen ska därför se över effektivitetsrevisionens uppdrag, kvalitet och genomslag, vilket bland annat innebär att analysera hur riksdagens beslut från år 2010 har genomförts. Fru talman!
Tre nya riksrevisorer kommer som sagt att tillträda, sannolikt under första delen av 2017. Det blir en viktig hållpunkt för arbetet med att utveckla Riksrevisionen. Det utredningsarbete som jag nu har beskrivit ska genomföras under 2017. Den processen blir en andra viktig del i utvecklingsarbetet.
När utredningen har slutförts, och eventuella ändringar i lag och grundlag har genomförts, är min och konstitutionsutskottets förhoppning att vi ska ha ett väl genomtänkt och väl avvägt regelverk för Riksrevisionens ledning, relationen mellan riksdagen och Riksrevisionen, effektivitetsrevisionens inriktning och andra viktiga frågor. Sverige har redan i dag en kompetent riksrevision som utför sina viktiga uppgifter på ett utmärkt sätt.
Under ledning av de nya riksrevisorerna och med det kommande nya regelverket som ram är målet att Sverige ska få en ännu skarpare riksrevision, som genomför årlig revision, effektivitetsrevision och internationellt samarbete av yppersta klass. Det behöver och förtjänar ett modernt, transparent och reforminriktat land som Sverige. Med det yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet.