KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lotta Hedström (MP):
Frågan är just under vilken rubrik man ska lagföra, möjligheten att ringa in vad som är tortyr och vad som är vardagsvåld, om jag säger så utan att därmed förringa något lidande. Det finns väldigt mycket misshandel, olaga hot och våldtäkter som kan ske mellan personer men inte i den maktkontext som vi - jag säger "vi" i en väldigt vid bemärkelse - är ute efter i det här fallet.
Romstadgan sysslar med tortyrbrott i internationella konflikt- och krigssituationer, medan FN:s konvention också innefattar det fredstida, så dessa kompletterar varandra. Det är inte alls fel att vi får ett lagrum för det som rör folkmord och brott mot mänskligheten. Självklart ska tortyr finnas med där. Men det handlar också om det som sker i fredstid.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att det finns en förväntan bland svenska politiker. Det gjordes en undersökning i våras bland studenter som jag kan visa ministern. Man tror att det här redan finns implementerat i Sverige, men det gör det ju inte.
De människor som lider av tortyr och tortyrskador behöver en upprättelse som hjälper deras läkning, återupprättande som människor så att de kan säga: Jag blev torterad, det är erkänt, det var inte bara en vanlig misshandel, det var inte något privat, det var inte någonting personligt. FN:s tortyrkommitté är nu i gång med att revidera och göra en ny rapportrunda.
Det vore väldigt pinsamt och olyckligt som Sverige åter, för tredje gången, skulle få ett påpekande att vi inte lever upp till den konvention som vi själva har varit med och drivit fram. Sverige låg i framkant för att den här konventionen över huvud taget skulle komma till stånd. Det är viktigt att vi står upp för att helt enkelt sätta stopp och förebygga den här typen av brott och lagföra dem på gemensam grund världen över.
De här avskyvärda brotten måste kunna stävjas, och vi måste kunna göra det med kraft.
Barbro Holmberg (S):
Först och främst vill jag säga att jag tycker att den fråga som Lotta N Hedström har tagit upp är en väldigt viktig fråga. Det handlar ju om hur vi ska åstadkomma ett värdigt återvändande. Det här är människor som har kommit hit och sökt asyl. Det är, precis som Lotta N Hedström säger, inte kriminella människor utan man söker sig en fristad.
Det här är också människor som har fått sin sak prövad. Man har fått sin sak prövad av Migrationsverket. Man har överklagat och fått ett slutligt avvisningsbeslut. Då ska man ha rätt till ett värdigt återvändande. Här finns det flera saker att säga.
Den ena är att det vi måste göra och vad inriktningen av arbetet måste vara är att förebygga att polisen över huvud taget ska få de här ärendena. Det är precis så arbetet är tänkt. Utlänningslagen är ingen tvångslag. Utlänningslagen utgår från och bygger på att när den enskilde får sitt beslut återvänder han eller hon självmant.
I det ska man få Migrationsverkets stöd. Vi har ju ett väldigt bra system i Sverige, måste man säga. Jag tror att vi är det enda landet som faktiskt har en civil myndighet, nämligen Migrationsverket, som har huvudansvaret för återvändandet och där man arbetar just med självmant återvändande och motivation.
Vi har också en väldigt hög återvändandefrekvens. Migrationsverket lyckas faktiskt i väldigt hög utsträckning motivera människor att återvända självmant. Lotta N Hedström frågade hur motivationsarbetet går till. Det är ju så att när en person får ett slutligt avvisningsbeslut kallas den personen till ett första förberedande motivationssamtal.
Där går man igenom familjens situation. Hur ser det ut i hemlandet? Finns det släktingar kvar som man kan ta kontakt med? Hur kan man förbereda resan? Hur kan man förbereda återvändandet? Sedan kommer man överens om dag, tidpunkt eller om det är någonting som den avvisade vill göra innan han eller hon återvänder. Man kan tillsammans med handläggaren bestämma när man vill återvända. Sedan kallas man till nästa samtal.
Då får man mer information om flygtider och hur själva återvändandet ska gå till. Det här är en process som jag tycker är väldigt bra. Hela den svenska politiken bygger just på att det ska vara ett självmant återvändande i första hand.
Men sedan finns det människor som ändå inte rättar sig efter ett avvisningsbeslut.
Om inte Migrationsverket lyckas i sina motivationssamtal, de kan ju inte pågå år ut och år in, utan man märker att det faktiskt inte går eller att personerna avviker så måste man ha en möjlighet att lämna över till polisen som sedan också fortsätter med motivationsarbetet.
Tvångsåtgärder är någonting som man vidtar som en absolut sista åtgärd.
Barbro Holmberg (S):
När det gäller möjligheterna till sjuk- och hälsovård finns det inga tolkningssvårigheter i fråga om barn. Barn under 18 år har precis samma rätt till hälso- och sjukvård, tandvård och förebyggande vård som barn som är bosatta här.
Asylsökande har rätt till akut sjukvård och vård som inte kan anstå. Vård som inte kan anstå är vård som måste sättas in för att det inte ska uppstå en akut situation. Det kan naturligtvis vara olika från fall till fall. Det är inte vi politiker, inte regeringen, som kan göra de bedömningarna. De måste göras av behandlande läkare.
Vi ska komma ihåg att landstingen har ansvaret för den normala hälso- och sjukvården och också har ansvaret för sjukvården av asylsökande, både barn och vuxna. Några år tillbaka i tiden var mottagandet av asylsökande mer i form av asyler. Det var verkligen förläggningar.
Där fanns allt: skola för barn, hälso- och sjukvård och så vidare. Under de senaste tio åren har det skett en normaliseringsprocess, det vill säga asylsökande ska använda precis samma serviceinstitutioner som övriga i samhället. Man kommer ut i samhället på ett bättre sätt. Ansvaret för hälso- och sjukvård ligger på landstingen.
Sedan var det frågan om avvisningar av asylsökande. Jag vill återigen betona att det här handlar om människor som har sökt asyl. Det är en mänsklig rättighet att söka asyl. Alla kan komma hit och söka asyl. Men det är inte en mänsklig rättighet att få asyl.
Man har fått sin sak prövad en gång, två gånger, och oftast också fler gånger. Det som är viktigt att göra är att se över hela processen. Ofta när det blir fråga om svåra avvisningsfall handlar det om människor som bland annat har mycket med sig i bagaget från sitt hemland, och detta förstärks under den tid de är här.
Vistelsetiden i Sverige blir lång, och man har kanske varit här flera år. Det är något som bidrar till att göra situationen ännu mer akut. Här har vi ett system där man kan lämna in hur många nya ansökningar som helst efter ett slutligt avvisningsbeslut.
Det leder till de oerhört långa vistelsetiderna i Sverige, och det blir särskilt svårt för barnfamiljer, där barnen har hunnit rota sig i landet, där barnen har lärt sig språket och gått i skolan. Då blir det akut. Om vi vill göra någonting verkligt åt den typen av dramatiska avvisningar måste vi också jobba förebyggande.
Vi måste också se över hela systemet, så att vi får en effektiv asylprocess, och vi måste hela tiden bevaka att det blir ett värdigt återvändande.
Barbro Holmberg (S):
Jag tar först frågan om landstingen och sjukvården. Det är som sagt landstingen som har ansvaret för sjukvården. Det finns en utredning som har föreslagit att asylsökandes rätt till sjukvård ska lagstadgas. Utredningen har sett över asylsökandes rätt till sjukvård. Utredningen är ute på remiss.
Det pågår en beredning på Regeringskansliet kring frågorna. Sedan var det frågan om vård som inte kan anstå. Det är någonting som vi på UD inte kan avgöra. Det är Socialstyrelsen som är den centrala myndigheten för vården. Där håller man på med ett arbete för att förtydliga detta.
Det verkar nästan som att Lotta N Hedström utgår från att när det blir ett akut och dramatiskt avvisande betyder det att vederbörande faktiskt har asylskäl. Det kan jag inte hålla med om. Man får sin sak prövad, och man har ofta fått sin sak prövad en gång, två gånger, oftast fler gånger, och har befunnits inte ha asylskäl.
Det är det som är problemet, samtidigt som man vill vara kvar i Sverige och har varit kvar i Sverige under lång tid. Vi har definitivt en rättssäker process i Sverige. Vi har myndigheter som arbetar på ett rättssäkert sätt. Där kan det bli bättre, och där pågår ett arbete - precis som jag skrev i DN-artikeln som Lotta Hedström har läst.
Det finns ett arbete som pågår i både första och andra instans för att förbättra rättssäkerheten. Det är viktigt. Det pågår också en utredning som ser över frågan om humanitära skäl för att förtydliga vad det betyder. Här har vi ett område som är föremål för skönsmässiga bedömningar. Det måste man förtydliga. Det är vad utredningen arbetar med.
Barbro Holmberg (S):
Jag kan konstatera att det här är en fråga där vi faktiskt är överens om väldigt mycket. Alla sju partier är överens om att asylprocessen ska reformeras.
Vi är överens om att överprövningen av utlänningsärenden ska innehålla ökad muntlighet, en ökad öppenhet. Vi är också överens om att vi måste förkorta handläggningstiderna, att vi måste få ned vistelsetiderna och att rättssäkerhet också handlar om effektivitet i systemet.
Vi är också överens om att vi måste se över utlänningslagens materiella bestämmelse för att utlänningslagen ska kunna användas och tolkas av domstol. Det är precis ett sådant arbete som nu pågår i den utredning som Sten Tolgfors refererade till.
Vi är slutligen överens om att vi måste öka kvaliteten i Migrationsverkets hantering av ärendena, vilket är ett arbete som utredningen arbetar med men som också pågår fortlöpande på Migrationsverket.
Det är ju inte så att tiden står stilla på Migrationsverket, utan Migrationsverket arbetar hela tiden med kvalitetssäkring, med att utöka och förbättra utredningsmetoder och förbättra rättssäkerheten. Det är alltså väldigt mycket som vi egentligen är överens om.
Samtidigt har jag verkligen full förståelse för Sten Tolgfors och Anne-Marie Ekströms frustration i den här frågan, för jag känner delvis själv en sådan frustration. Det här är ju en fråga som har ganska många år på nacken.
Utredningen lämnade sitt betänkande 1999, och vi är ännu inte riktigt framme. Samtidigt har det faktiskt hänt ganska mycket på vägen.
Regeringen lämnade ett förslag till Lagrådet för granskning förra året, vilket har redovisats för utskottet vid ett flertal tillfällen. Vi vet också alla vad Lagrådet sade.
Lagrådet avstyrkte definitivt förslaget med hänvisning till rättssäkerheten och ansåg därför att lagen måste ses över. Och det är precis där vi står just nu. Utredningen sitter, utredningen arbetar. Den information som jag har fått är att det ett väldigt komplicerat arbete. Det är också därför som man har begärt förlängd tid.
Men man ser över och förtydligar lagstiftningen. Under tiden pågår ett beredningsarbete inom Regeringskansliet för att förbereda en övergång när det gäller instans- och processordningen.
Barbro Holmberg (S):
Låt mig först säga något om detta med ny ansökan. Sten Tolgfors kritiserar mig för att jag vill ta bort möjligheten till ny ansökan, som ju är kopplat till rättssäkerheten. Ny ansökan, som det institutet ser ut i dag, är inte ett överklagandeinstitut.
Ny ansökan är tänkt att vara ett väldigt extraordinärt rättsmedel om det skulle uppstå nya omständigheter. Anledningen till att jag vill ta bort möjligheten till ny ansökan är att det har kommit att uppfattas som en del av hela processen.
Man ser inte längre Utlänningsnämndens slutliga beslut som någonting som är slutligt utan bara som ett led i en längre process där man har möjlighet att lämna in hur många nya ansökningar som helst. Detta slukar resurser på Utlänningsnämnden, och det innebär också att människor far oerhört illa i den här processen. Människor vistas i Sverige under oerhört lång tid.
När man så småningom får ett beslut om uppehållstillstånd får man det oftast av humanitära skäl, och det är humanitära skäl som har uppstått i Sverige. Att jag säger det beror på att man får uppehållstillstånd av skäl som inte har förekommit i grundprocessen, det vill säga att det inte var skäl som man angav när man kom till Sverige. Det är anledningen till att jag vill ta bort möjligheten till ny ansökan.
Jag vill göra processen tydligare, få en tydlig början och ett tydligt slut. Men man måste ändå ha den här säkerhetsventilen, och den säkerhetsventilen vill jag lägga i verkställighetsstadiet. Jag tror också att det är oerhört viktigt att göra den här förändringen för att göra det möjligt att genomföra en reformering av asylprocessen.
Vi måste få ordning på asylprocessen. Vi måste få en möjlighet att arbeta ned de groteska balanser som finns. Utlänningsnämnden har burit med sig dessa balanser från första dagen 1992 när den tillsattes. Då fick man en massa ärenden med sig i bagaget. Vi vill ha en reform som är hållbar på lång sikt.
Sten Tolgfors frågar hur det går med den proposition som utlovades av Jan O Karlsson. Det är precis den som vi pratar om. Det pågår en beredning inom Regeringskansliet för att förbereda en ny instans- och processordning.
Det är i den beredningen vi ser att det finns en del problem. Ett av de problem som vi nu har stött på - och det är problem som man inte bara kan bortse ifrån - är att kostnaderna är betydligt högre än de kostnader som redovisades av NIPU.
Att det är olika siffror som förekommer, som Sten Tolgfors sade, beror naturligtvis på vilka faktorer man räknar med, hur många asylsökande man ser och hur balanserna ser ut. Det finns väldigt många osäkerhetsfaktorer här. Det gör att man kommer fram till olika siffror beroende på vilka grundantaganden man gör. Det sade jag också inledningsvis i mitt svar.
Men det är helt klart att vi talar om en reform på 1⁄2-1 miljard kronor när vi talar om genomförandet av NIPU:s förslag.
Barbro Holmberg (S):
Jag tänker fortsätta det inlägg som jag tidigare gjorde. Jag talade om den beredning som nu faktiskt pågår, och vi kan där se att kostnaderna är ett problem. Ett annat problem som vi kan se är antalet domare. För att kunna genomföra NIPU behövs det 100 nya domare, och dessa finns inte. Det är naturligtvis också ett problem som man måste hantera.
Ett ytterligare problem, som togs upp av Anne-Marie Ekström, är antalet rättstolkar. Det är ett problem som vi har redan i dag, precis som Anne-Marie Ekström säger. Vi har i dag asylsökande från jordens alla hörn, och det är ett faktum att vi inte har riktigt tillräckligt med tolkar.
Vad gäller rättstolkar kan nämnas att vi i Sverige har en rysktalande rättstolk. Det pågår alltså ett arbete inom Regeringskansliet, och jag är i färd med att träffa företrädare för alla partier, också Sten Tolgfors parti. Förmodligen hinner jag inte göra det före jul utan det kommer att bli efter jul. Jag tar där upp en rad olika frågor, bland annat den här frågan.
Vi kan tillsammans titta igenom de problem som vi står inför. Det här är ju ett problem som vi delar. Jag tycker att det är oerhört viktigt att vi hittar en hållbar reform. Jag instämmer också helt i att vi måste komma fram till en reform som inte blir ett hastverk och som vi alla kan vara överens om.
Det är fråga om ett slags konstitutionell reform inom asylrättens område, och därför tror jag att det är oerhört viktigt att vi hittar en lösning som vi alla gemensamt kan gå fram med. Då kan vi få en hållbarhet i framtiden.
Barbro Holmberg (S):
Kalle Larsson har frågat mig om jag kommer att verka för att synpunkter från FN:s flyktingkommissarie beaktas vid förhandlingarna om EU:s direktiv om asylprocedurer, och om jag kommer att verka för att direktivförslaget inte kränker vedertagna internationella skyddsregler.
I arbetet med att harmonisera asylpolitiken inom EU är samverkan med UNHCR, FN:s flyktingkommissarie, en naturlig del. Såväl EU-kommissionen som medlemsstaterna har kontinuerliga kontakter med UNHCR.
I de omfattande förhandlingar som förs och har förts om det här förslaget har Sverige tydligt framhållit att vedertagna internationella skyddsregler måste vara utgångspunkten. Det är min bestämda uppfattning att så också är fallet. Här vill jag också hänvisa till det skriftliga svar som jag lämnat på Kalle Larssons fråga i samma ämne i december i fjol.
Vad beträffar reglerna om säkra tredjeländer ställer direktivet som det nu är formulerat upp strikta och detaljerade kriterier för när ett land ska kunna betraktas som säkert. Ett av kriterierna är att individen tillförsäkras en individuell prövning.
Landet ska vidare följa reglerna om förbud mot vidaresändande och ha en fungerande asylprocess, och naturligtvis måste tredjelandet respektera mänskliga rättigheter. Det stämmer att direktivförslaget som det ser ut nu ger möjligheter till förenklade asylförfaranden vid gränsen i förhållande till vissa länder.
Men tvärtemot vad som anförs i kritiken är även dessa förfaranden noggrant reglerade med minimiprinciper och garantier. Sverige har dessutom verkat för att förfarandena endast kan tillämpas gentemot ett fåtal länder. Det är en missuppfattning att direktivet skulle sakna regler om rätten för den asylsökande att stanna i landet vid ett överklagande.
Direktivförslaget slår uttryckligen fast huvudregeln att den asylsökande har rätt att stanna under tiden. Den asylsökande har som alternativ alltid rätt att begära hos högre instans att få stanna. I undantagssituationer - till exempel vid uppenbart ogrundade ansökningar - har en stat dock möjlighet att verkställa en avvisning trots att den asylsökande har överklagat.
Denna regel har funnits länge i svensk rätt och stöds också av UNHCR. Direktivet är ett viktigt led i harmoniseringsarbetet, och genom det här förslaget kommer vi att ta ett första steg mot gemensamma asylprocedurer.
Barbro Holmberg (S):
Jag kanske inte hinner svara på alla frågorna i detta inlägg, men jag skulle vilja vidga diskussionen lite grann. Det är mycket viktigt, som Kalle Larsson också inledningsvis sade, att vi ser i vilket sammanhang vi talar om det här direktivet. Det är oerhört viktigt att man ser flyktingfrågan i ett internationellt perspektiv.
Flyktingfrågor är gränsöverskridande oavsett om vi samarbetar med andra länder eller inte. Det är farligt om vi börjar snäva in mot nationella perspektiv.
Det är i det sammanhanget som man måste se den strävan som finns inom EU att försöka få en harmonisering av asylpolitiken så att inte varje land, 25 länder, har sin egen politik. Vi är fortfarande långt från den harmoniseringen. Fortfarande ser det väldigt olika ut i olika länder.
Det märks också i de förhandlingar som vi har med olika länder. Alla har sina speciella regler som man vill få in i förhandlingarna. Men jag tycker att vi trots detta har tagit ett antal viktiga steg framåt. Vi har nu ett direktiv om minimiregler för hur mottagandet ska se ut. Vi har ett direktiv om tillfälligt skydd vid massflykt.
Vi har snart ett direktiv om hur vi ska tolka flyktingbegreppet. Och vi har snart det direktiv som anger miniminormer för asylprocedurerna. När det gäller det här direktivet är det viktigt att komma ihåg att det ännu inte är färdigförhandlat. Förhandlingar pågår fortfarande.
Det finns dock ett antal huvudprinciper, grundregler, som direktivet tar upp. Till exempel ska en asylsökande ha rätt att överklaga till ett, som man säger, effektivt rättsmedel. Enligt de kriterier som EG-domstolen lagt fast ska det vara en domstol.
Det slås också fast, som en huvudprincip, att en asylsökande ska ha rätt till offentligt biträde, rätt till tolk, rätt till intervju. Detta i sin tur innebär att vissa länder måste höja nivån. Vidare slås det fast att det ska finnas gratis rättshjälp vid överklaganden, och dessutom fastställs kriterier för vad som är ett säkert tredjeland.
När det gäller Kalle Larssons fråga om tredjeland kan jag svara direkt. Flyktingkommissarien skrev i november det brev som jag antar att Kalle citerade ur. Jag hade ett möte med honom i december där vi diskuterade just detta. Han menade på att det var oerhört viktigt att man får väldigt tydliga regler för vad som ska vara ett tredjeland. Det är också det som Sverige har drivit.
Själva konceptet säkert tredjeland är någonting som Sverige och också andra länder har tillämpat i alla år. Är man asylsökande ska man söka asyl i det första säkra landet. Söker man asyl i ett annat land ska man kunna återsändas till det första säkra asyllandet.
Här är det ett steg framåt om vi kan fastställa viktiga kriterier för vad som ska vara ett säkert tredjeland. Här anger direktivet som jag ser det nu väldigt tydligt vad som anses vara ett säkert tredjeland. Det är oerhört viktigt för EU-länderna som helhet.
Man måste också se det i utvidgningens perspektiv. Vi får snart tio nya länder som snart ska anpassa sig till reglerna. Det innebär att vi har ställt samman en miniminivå.
Barbro Holmberg (S):
Det är oerhört viktigt att vi får det här golvet. Det är så man måste se det. Vad vi nu förhandlar om är ett golv under vilket man inte kan gå.
När det gäller säkra tredjeländer är det viktigt att reglerna är bindande och att man får detta golv som ingen kan gå under. Det som nu står om säkra tredjeländer är att de länder som man sänder tillbaka personer till ska vara sådana där den asylsökande inte ska drabbas av förföljelse. Det är ett grundläggande krav.
Men man går också utöver det och säger att det land som man sänder tillbaka någon till också måste respektera förbudet att i sin tur skicka tillbaka vederbörande till ett land där personen kan drabbas av förföljelse. Det finns också kravet att det ska finnas en fungerande asylprocess i det land som man kan skicka tillbaka någon till och som är ett säkert tredjeland.
Det ska finnas en asylprocess där vederbörande kan få flyktingstatus antingen av landet självt eller av UNHCR. Man kan tänka sig betydligt högre nivå för kriterierna. Men detta är golvet som nu är lagt. Det är viktigt att se det så. Det gäller särskilt mot bakgrund av att vi snart har tio nya medlemsstater i EU som måste anpassa sig till detta golv.
Men visst skulle man också kunna tänka sig betydligt högre nivå för reglerna. Sedan till frågan om gränsförfarandena. Det hade vi också en väldigt lång diskussion om när jag träffade flyktingkommissarien. Det är en artikel som handlar om ett summariskt gränsförfarande.
Det är något som vi från svensk sida helst hade sett skulle ha utgått. I det avseendet håller jag med Ruud Lubbers. Vi har haft väldigt ingående samtal om detta. Detta är en artikel som är väldigt viktig. Man ska kunna direktavvisa människor som kommer från ett säkert grannland.
Kalle Larsson vill veta hur vi tänker i förhandlingarna. Vårt första alternativ är naturligtvis att artikeln ska utgå helt och hållet därför att den egentligen inte behövs. Det ser inte ut som att vi kommer att få gehör för detta, utan förmodligen kommer artikeln att finnas där. Utsikterna är inte särskilt ljusa. Man kan tänka sig två linjer.
Den ena är att vi ska kräva att det alltid är en individuell prövning. Då har man fastlagt de grundläggande flyktingrättsliga principerna.
Den andra alternativa linjen som man också kan förhandla utifrån är att man ska ställa så höga krav på de säkra grannländerna att det i princip bara blir ett mycket fåtal länder det handlar om.
Man kan till exempel tänka sig att man ställer kravet att detta säkra grannland som man kan återsända personer till fullt ut ska tillämpa Europakonventionen. Det antal stater som då blir aktuella blir i princip Schweiz, Lichtenstein och Norge.
Det finns flera olika sätt som man kan moderera det så att man inte frångår de grundläggande asylrättsliga principerna. Det är utifrån de linjerna som vi har förhandlat.