Marie Nordén (S):
Staten finansierar 50 procent av Miljöstyrningsrådets verksamhet. Det gör väl att man är en 50-procentig delägare i bolaget. Man får väldigt mycket för väldigt lite pengar. 11 1⁄2 miljon betalar man ut per år. Det är samma nivå som man har legat på sedan 2007.
Det är intressant att höra ministern tala emot den utvärdering och konsekvensanalys som kom från Statskontoret i februari. Där konstaterade man att Miljöstyrningsrådet i framtiden inte längre kan tillhandahålla detaljerade råd och att det inte råder några tvivel om att EU-rättens frirörlighetsregler blir tillämpliga på Miljöstyrningsrådets kriterieverksamhet om denna flyttas till en myndighet.
Detta står i konsekvensanalysen. Det här skulle också innebära obligatorisk notifiering av alla upphandlingskriterier, vilket kommer att blockera verksamheten och leda till lägre miljökrav. Det är Statskontoret som skriver detta. Man säger att Miljöstyrningsrådet bedriver en väletablerad verksamhet med ett starkt varumärke som riskerar att försvinna vid en omorganisation.
Man riskerar också att förlora sin ledande position i världen vad gäller offentlig upphandling, då miljöaspekten kan komma att få en mindre framtonad roll i en större myndighet. Detta konstateras i Statskontorets tidigare utredning och upprepas i Miljödepartementets konsekvensanalys.
Jag undrar vad det är som gör att ministerns handläggare på departementet kommer fram till någonting helt annat. Om inte staten längre kan upprätthålla det upphandlingsstöd som Miljöstyrningsrådet erbjuder får inte den offentliga sektorn hjälp med de konkreta förslag till miljöhållbarhetskriterier och andra hållbarhetskriterier som man som upphandlare förväntar sig. Då har man inte samma möjligheter att vara världsledande i framtiden.
Man kan inte få samma effekter på de miljarder vi använder varje år vid upphandling. Jag tror på ministern när hon säger att det finns höga ambitioner från regeringen för att detta ska kunna fortsätta. Men jag vill se en analys som visar på motsatsen till det som har sagts tidigare och i de andra utredningarna. Det känns som att man bara tycker saker.
Man har bett om konsekvensanalyser, men slänger dem åt sidan och säger: Nej, det där stämmer inte. Vad är det som gör att man kommer fram till en helt annan slutsats än de tidigare utredningarna? Det skulle vara intressant att få veta. Det är inte så att alla remissinstanser säger att det här är ett bra förslag.
I samband med remissbehandlingen av Statskontorets betänkande En ny upphandlingsmyndighet och Upphandlingsstödsutredningens slutbetänkande Upphandlingsstödets framtid framkom det att ett stort antal centrala instanser inom upphandlingsområdet stöder att Miljöstyrningsrådet ska få bedriva sin verksamhet vidare som tidigare och ogärna ser att detta förändras på något sätt. Man är alltså väldigt nöjd med Miljöstyrningsrådets arbete och vill att det ska fortsätta.
Ett snarlikt ställningstagande görs i Upphandlingsutredningens slutbetänkande, där man anser att det är angeläget att den verksamhet som Miljöstyrningsrådet bedriver tillåts med bibehållen integritet och att den ska kunna fortsätta att utvecklas enligt de förutsättningar som gäller i dag. Jag undrar varför man inte lyssnar på avnämarna och regeringens egen utredare.
Det viktiga är att vi vet vilka konsekvenserna blir om man införlivar Miljöstyrningsrådet i en myndighet.