Mattias Karlsson (SD):
Jag vill börja med att yrka bifall till Sverigedemokraternas reservation 3. Vi ska här behandla kulturutskottets betänkande om mediefrågor. Precis som förra året innehåller betänkandet ett stort antal motioner som rör den stora och viktiga frågan om finansieringen av radio och tv i allmänhetens tjänst.
I den förra mediedebatten klargjorde jag att Sverigedemokraterna delar den numera ganska allmänt spridda uppfattningen att den tekniska utvecklingen på flera sätt har sprungit ifrån det nuvarande systemet. Vi har dock valt att vänta in resultatet från den public service-kommitté som nämns i betänkandet innan vi slutgiltigt bestämmer oss för vilken form som den framtida finansieringen ska ha. Herr talman!
I en tid då många samlande symboler, traditioner och riter monteras ned och ifrågasätts har idrotten fått en närmast oöverträffad roll som skapare av nationell gemenskap över klass- och generationsgränser. Firandet av det svenska juniorlandslaget i ishockey är väl det färskaste exemplet på detta.
En förutsättning för att idrotten ska kunna ha denna välgörande samhällseffekt är dock att hela befolkningen har möjlighet att följa våra landslag i stora internationella tävlingar. Detta är den huvudsakliga orsaken till att vi sverigedemokrater ställer oss positiva till att SVT under reglerade former ska få använda sponsring som ett medel för att kunna hävda sig i konkurrensen om de allt dyrare sändningsrättigheterna till större idrottsevenemang där svenska idrottsmän och idrottskvinnor deltar.
Mot denna bakgrund är det naturligtvis mycket glädjande att ett enigt utskott, i strid med kulturministerns ambitioner, har beslutat att skicka ett tillkännagivande till regeringen om sponsringens fortsatta betydelse. Som vanligt beklagar jag dock att processen som ledde fram till enigheten bakom tillkännagivandet visar att enigheten har mer att göra med borgerlig brasklappspolitik och mediestrategier än med en faktisk enighet och borgerligt ansvarstagande. Herr talman!
Sverigedemokraterna har en reservation i detta betänkande som gäller vårt förslag om att via framtida sändningsvillkor ge public service ett uttalat uppdrag att levandegöra och bevara hela det svenska kulturarvet.
I dag för exakt ett år sedan publicerades ett upprop och en debattartikel som undertecknades av bland andra ordföranden i Folkdansringen, av Sven Ahlbäck, professor i folkmusik vid Kungliga Musikhögskolan, av ordföranden i Sveriges Spelmäns Riksförbund, av chefen för Svenskt visarkiv, av ordföranden för Sveriges Dragspelares Riksförbund och av ordföranden för Riksförbundet för Folkmusik och Dans.
I detta upprop som var en protest mot mediernas styvmoderliga behandling av så kallad kvalitetsmusik och traditionell svensk dans och musik kunde man läsa bland annat följande: "Folkmusiken har knappt funnits där. Man får gå decennier tillbaka för att finna en bevakning värd namnet. Gammeldansmusiken och dragspelsmusiken är helt borta. Den folkliga dansen likaså. Varför visas bara utländska danser i svensk television?"
Det finns naturligtvis ett rejält mått av ironi i det faktum att precis samma organisationer som strax efter riksdagsvalet stod utanför Riksdagshuset och demonstrerade mot mig och Sverigedemokraterna på grund av att vi hade dristat oss till att säga att det faktiskt finns en svensk folklig kultur och att denna bör värnas och prioriteras bara ett drygt år senare startade ett upprop där man uttryckte frustration över att bland annat public service systematiskt prioriterar utländska kulturyttringar på bekostnad av svenska.
Jag väljer dock att ha överseende med detta smått schizofrena beteende. Visst är uppropstexten något tillspetsad såsom uppropstexter brukar vara, men jag tycker ändå att den rymmer flera grova korn av sanning. En etnologisk studie vid Göteborgs universitet 2006 visade till exempel att den kubanska salsan får betydligt större utrymme i svenska medier än den svenska polskan.
Detta är ett mönster som gäller betydligt fler områden än bara dans och musik. Visst är det glädjande att public service i de nuvarande sändningsvillkoren åläggs att värna om det svenska språket och om den nordiska kulturgemenskapen?
Visst är det glädjande att regeringen har avsatt resurser för en digitalisering och för att tillgängliggöra delar av programarkiven, även om vi gärna hade sett att en digitalisering av grammofonarkivets äldre samlingar också hade funnits med och att det avsatts pengar för detta? Visst är det glädjande att public service tar ett mycket större ansvar för kulturarvet än vad de kommersiella kanalerna gör? Detta betyder dock inte att den nuvarande situationen är tillfredsställande.
Som bland annat det nämnda uppropet visar finns det betydande utrymme för förbättringar. Vi anser att public services hela verksamhet bör genomsyras av ett samlat ansvar för det svenska kulturarvet. Vi tycker att vi ska låta oss inspireras av vårt grannland Danmark genom att tillkännage för regeringen att ansvaret för det nationella kulturarvet bör skrivas in i framtida sändningsvillkor.