Sven Brus (KD):
Det är alldeles riktigt att vi kan se en minskad inströmning när det gäller sjuktalen; det är riktigt. Men jag är ändå inte så kolossalt imponerad av det resultat som Hans Karlsson gör ett stort nummer av. Även om inströmningen nu är något måttligare stannar människor ändå kvar i till exempel förtidspensionering.
Där har vi en nivå som man skulle kunna säga är all time high , 555 000. Man kommer ur förtidspensioneringen antingen genom att gå till ålderspension eller genom att gå till arbete. De som går till arbete är 0,8 % av förtidspensionärerna, och min fråga till Hans Karlsson var om detta var en rimlig nivå för regeringen eller om de hade något annat konkret mål när det gäller återgång till arbete.
Det saknar jag i regeringens program. Jag har inte kunnat hitta det någonstans. Frågan är hur man ska gå till väga för att vända den negativa utvecklingen. Hur ska vi få ett nytt sätt att tänka? Man kan se på detta utifrån två perspektiv. Det ena är utifrån den enskildes situation och det andra utifrån arbetsmarknadens förutsättningar.
För den enskilde handlar det i hög grad om att vara sedd, om det personliga stöd som varje unik situation kräver - att vara sedd och hitta en ingång i systemen. Men bara hälften av de sjukskrivna vet vem som är deras kontaktperson på Försäkringskassan. En av tio som varit sjukskriven mer än 60 dagar har genomgått en samlad rehabiliteringsinsats.
Detta är både häpnadsväckande och tragiskt, särskilt när man betänker hur väl det trots allt går för den lilla grupp som haft turen att bli åtgärdade. Vi kristdemokrater anser att fler måste få tillgång till verksam, personlig och målinriktad rehabilitering. Inte minst Riksrevisionen har pekat på bristen på en verkligt verkningsfull rehabilitering.
Det sägs mycket från regeringens sida, men få av de berörda människorna ser något konkret avtryck i sina egna liv. En viktig sak för den enskilde är att kunna bruka sin arbetsförmåga på den nivå som i varje situation är möjlig. Det skulle därför krävas större flexibilitet när det gäller graden av sjukskrivning. Försäkringskassans studier, som har rubriken Sjukskriven i onödan?
, visar att 32 % av de heltidssjukskrivna skulle vilja arbeta deltid med tanke på deras arbetsförmåga. Vi kristdemokrater har bland annat föreslagit att de fasta stegen i sjukförsäkringsnivåerna ska kunna mjukas upp till ett flexiblare system för att få fler tillbaka till arbete på någon nivå, på den nivå som passar för individen. Men regeringen är en systembevarare även på det här området. När det gäller arbetsmarknadens förutsättningar är positionerna kända.
Hans Karlsson och jag har vid flera tillfällen diskuterat till exempel medfinansieringen. Det är obestridligt så att arbetsplatsen är viktig. Arbetsgivarens ansvar är stort.
Konsekvenserna av den slutsatsen har för regeringens del resulterat i förslaget om medfinansiering av sjuklönen, vilket inneburit ett ytterligare hinder för de svagaste och mest utsatta, för dem som är funktionshindrade, att över huvud taget komma in på arbetsmarknaden.
Har man väl hamnat i förtidspensionering är det näst intill hopplöst att komma tillbaka när arbetsgivaren ska stå för sjuklönen på det sätt som regeringen föreslår. Statsrådet brukar gärna vilja diskutera ersättningsnivåerna, så även nu.
Därför finns det anledning att påminna om att vi i det här sammanhanget faktiskt talar om 555 000 som parkerats på en ersättningsnivå på 64 %, inte bara för en begränsad del av livet utan för resten av livet. Detta måste nog sägas för att få lite balans i debatten om ersättningsnivåer. Vad säger statsrådet till den 30-åriga småbarnsmamman som hänvisas till 64-procentsnivån inte bara under en begränsad sjukskrivningstid utan resten av livet?