KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
När det gäller införsel av plastbärkassar kan man för det första föra in för eget bruk; det är fullt tillåtet. Det är tillåtet att föra in upp till 40 påsar per tillfälle.
För det andra är det först när plastpåsen säljs som man blir skattskyldig. Därmed är det försäljningstillfället man framför allt får hålla ögonen på. Jag tror att handeln med plastbärkassar sker ganska öppet. Inom handeln väljer man själv hur man tar in pengarna.
Vissa kanske väljer att betala in skatten själva och att inte lägga den på prislappen. Men de flesta kommer naturligtvis att lägga den på prislappen, och det är ju egentligen det som är meningen med det hela: Det ska bli mindre attraktivt att använda plastbärkassarna. Jag tror inte att det här kommer att bli något enormt problem. Vi kan se att man i hela EU inför olika former av avgifter och skatter.
Vi i Sverige är alltså inte ensamma om detta. Vi kan inte inrikta vår verksamhet på att någon skulle kunna begå en brottslig handling. I så fall skulle vi inte kunna ha några regler alls i samhället. Om det handlar om brottslig verksamhet får vi naturligtvis följa upp det som vid andra miljöbrott. Men det kan inte vara brottslingarna som hindrar oss från att försöka förhindra att det kommer ut ännu mer mikroplaster.
Vi kan inte låta brottslingar lägga in sitt veto, utan dem bekämpar vi i vanlig ordning med polis och tull.
Hillevi Larsson (S):
Ja, det finns fördelar med återvunnen plast. Sedan är inte all plast i påsarna återvunnen, utan en del är plast som görs av sockerrör, majs och så vidare. Den är inte återvunnen från något som tidigare har varit plast. Det finns olika varianter. Tyvärr är det så att det finns nackdelar också med den återvunna plasten. Man har kunnat hitta vissa gifter i denna plast som inte finns i originalproducerad plast. Allt har sina för- och nackdelar.
Om man tar med sig en fossil påse när man till exempel ska ha picknick på stranden tror jag att risken är mindre att man slänger den. Det kommer inte att bli det berg av påsar som väller in i svenska hem som det blir när man köper eller får en ny påse varje gång man går och handlar. Mängden kommer att minska. Jag tror också att det är mindre risk att man lämnar en mer permanent bärkasse på stranden.
Om kassen är av ett rejält material som inte går sönder lika lätt som en påse och som inte blir naggat i kanten på det sätt som de tunna plastpåsarna blir tror jag att chansen är större att man tar med den. Jag ser risken för att det skulle ligga en massa påsar för varaktigt bruk i naturen som väldigt liten.
Om man har använt en kasse för permanent bruk 150 gånger och sedan slänger den eller lämnar kvar den blir ändå effekten av mikroplaster i naturen mycket mindre jämfört med 150 tunna plastbärkassar. Dessutom finns det andra material. Om man lämnar en tygkasse eller papperskasse i naturen får det inte alls samma effekt när det gäller mikroplaster.
Det är just plast som är problemet, och där är det tyvärr ingen skillnad mellan den återvunna plasten, den som är gjord av till exempel sockerrör och majs, och den som är gjord av fossila material. Mikroplasterna finns i alla plaster, och det är mikroplasterna som förstör naturen och hälsan.
Hillevi Larsson (S):
Vi är bara i början av en klimatomställning. Man sa ungefär så även när det gällde vind- och solkraft och den typen av energikällor: Det kommer aldrig att gå; det är så lite; det kommer inte att räcka. Och visst, det kommer att krävas många energikällor, men vi kan samtidigt se att det faktiskt har skett en enorm tillväxt när det gäller dessa energislag, både i Sverige och i andra länder.
Det viktiga är att man är drivande i den utvecklingen och hela tiden ligger i framkant. Jag är övertygad om att vi också kommer att kunna ha inhemska biodrivmedel. Vi har till exempel skogsavfall, som man skulle kunna utnyttja mycket mer. Om vi verkligen inriktar oss på egen tillverkning är jag övertygad om att vi kommer att klara målen. Det gäller även elbilar - försäljningen ökar, och vi har egen el.
Det handlar alltså inte bara om biodrivmedel. Det är klart att det finns brister hos de biodrivmedel vi importerar från andra länder, när de kommer från palmoljeodlingar och så vidare. Detta ska vi självklart bekämpa.
Men jag tror att det allra farligaste är oljeberoendet, för det finns bara nackdelar med det och ingenting positivt alls. Det är också en ändlig resurs. Om man ser svagheter i hur det är i dag, vilket jag dessutom tror är övergående och ett problem som vi kan klara när vi har inhemsk produktion fullt ut, tror jag att det är farligt att av den anledningen hänga kvar i oljeberoendet.
Risken är att vi därigenom inte bara skadar klimatet. Det kommer också bara att bli dyrare och dyrare för den enskilde som kör bil, och det är motsatt effekt i förhållande till den vi vill ha.
Hillevi Larsson (S):
Det vi med säkerhet vet är att oljan inte kommer att räcka i ett långsiktigt perspektiv. Den är en ändlig resurs med stigande pris och har dessutom väldigt negativ klimatpåverkan. Den måste vi definitivt komma ifrån. När det gäller matproduktion fyller vi vårt behov i Sverige. Vi har inte det problemet. Självklart kommer vi alltid att se till att vi gör det. Men därutöver kan vi ha biodrivmedel.
Vi har redan rapsolja, som driver till exempel bussar i kollektivtrafiken. Jag tror också att vi, om vi verkligen ställer in hela samhället på att vi ska ha en inhemsk produktion, kommer att klara det målet. Då slipper vi beroende av framför allt olja men också av import. När vi importerar kan vi tyvärr inte fullt ut kontrollera att allt är på bästa sätt.
Därför är det inhemsk produktion som gäller. Vi kan nu se att det inte bara är fler som köper elbilar. Man börjar också mer och mer med fossilfri laddning och tankning. När hela den infrastrukturen byggs ut tror jag att detta kommer att bli attraktivt för folk. Det är i dag ett hinder att man undrar hur man ska göra om man reser en lång sträcka. Var ska jag stanna på vägen och till exempel tanka el?
Om vi verkligen satsar på detta tror jag att det kommer att bli attraktivt för den enskilde, och vi kommer att klara det. Vi har också problem med lönsamheten för en del lantbrukare. Tillverkning av biodrivmedel skulle kunna vara ett sätt för lantbruket att överleva och få in pengar, men också ett sätt för oss att se till att vi klarar denna utmaning.
När det gäller inblandningen av biomassa är reduktionsplikten nu 20 procent i bensin och diesel. Det är tänkt att den ska öka, och till slut ska vi vara helt oljeoberoende. Men vi gör detta stegvis, och därför kommer vi att ta ett steg i taget. Jag är övertygad om att vi klarar det om vi satsar på det.
Hillevi Larsson (S):
Jag vill ställa min fråga till Matilda Ernkrans. Utbildning är på många sätt lösningen på både arbetslösheten och arbetskraftsbristen. Vi kan se att om man har gymnasie- eller högskoleutbildning har man mycket större chans att få jobb. Det är också inom den gruppen som arbetsmarknaden skriker efter utbildade människor. En del av bristyrkena kräver högskoleutbildning.
Det gäller till exempel inom barnomsorg, förskolan, äldreomsorg, sjukvård och skolan. Min fråga till regeringen är: Hur jobbar regeringen för att se till att det finns tillräckligt många utbildningsplatser inom de områden som är bristyrken? Hur ser vi till att tillräckligt många söker till utbildningarna och helst också fullföljer dem?
Hillevi Larsson (S):
Jag vill ställa min fråga till Ardalan Shekarabi. Nu kommer välkomna reformer för pensionärerna. Viktiga steg är avskaffande av pensionärsskatten, höjning av garantipensionen och höjning av bostadstillägget. Mer måste dock göras, för hela pensionssystemet är underfinansierat.
Många får bara cirka hälften av sin tidigare inkomst i pension, och i framtiden är risken att en del bara kommer att få 40 procent av sin tidigare lön i pension. En målsättning som har förts fram är att vi borde få 70 procent av vår tidigare inkomst i pension.
Ett exempel är att om man skulle avsätta bara 1 procent mer till pensionen skulle det innebära 20 miljarder mer per år och kanske en värdestegring så att det blir 8 procent högre pension. Min fråga är: Hur arbetar regeringen för att alla ska kunna leva på sin pension?
Hillevi Larsson (S):
Jag vill ställa min fråga till Tomas Eneroth. Organiserade kriminella anlitar ofta så kallade bilmålvakter för att kunna felparkera och slippa betala skatter och avgifter. Målvakterna har som regel inga tillgångar, så man kan inte göra utmätning för skulderna hos dem. Regeringen har gjort mycket på det här området, liksom kommunerna.
I Malmö, som jag kommer från, har man med hjälp av lagskärpningar och ett aktivt kommunalt arbete sett till att vi helt enkelt kan beslagta bilarna och därmed få bort bilmålvakterna. Hur jobbar regeringen vidare med frågan? Detta har varit väldigt framgångsrikt, men vi kan göra ännu mer. Vilket är nästa steg i kampen mot den här brottsligheten?
Hillevi Larsson (S):
Detta är någonting som verkligen ger hopp. Vi kan se att utvecklingen har vänt på bara några få år, mycket på grund av de politiska åtgärder som har vidtagits. I Malmö har betalningsviljan gått från 66 procent 2015 till 87 procent 2019, och den kan gå upp ännu mer om vi fortsätter den här kampen. Det är bara att önska lycka till. Vi hoppas på nya förslag och beslut här i riksdagen för att få bort bilmålvakterna.
Hillevi Larsson (S):
Jag vill också ställa en fråga till Ibrahim Baylan. Vi har ett väldigt stort elöverskott i Sverige. Det är också därför vi exporterar till andra länder. Samtidigt har vi en effektbrist som innebär att vid vissa tidpunkter på vissa platser blir elnäten överbelastade. Så är det till exempel i Malmö, som jag kommer från.
Elproduktionen sker i andra delar av Sverige, och kapaciteten för överföring av el därifrån till Malmö är inte tillräckligt utbyggd. Det kan få konsekvensen att elintensiva företag inte kan bygga ut sin verksamhet.
Min fråga till regeringen är: Hur ska vi säkra elförsörjningen för både privatpersoner och näringsliv i framtiden, så att det finns el i hela landet?
Hillevi Larsson (S):
Jag vill ställa min fråga till Mikael Damberg. Efter några grova våldsdåd kom det som blev droppen, och det var när en 15-årig pojke i Malmö blev skjuten i november förra året. Då startades vad som kallas en nationell händelse. Den kallades Rimfrost. Tidigare har vi haft en nationell händelse efter terrordådet på Drottninggatan i Stockholm och efter skogsbränderna.
Det är alltså polisen som har jobbat med Operation Rimfrost.
Syftet var att minska antalet sprängningar och skjutningar, öka beslagen av skjutvapen och sprängmedel och minska antalet gängkriminella - det kan ske både genom att man griper dem och att man genom avhopparverksamhet får dem att lämna kriminaliteten - och att öka allmänhetens trygghet, bland annat genom synliga poliser.
Nu har Rimfrost pågått ett tag. Hur har det gått?
Hillevi Larsson (S):
Jag har själv märkt av den ökade närvaron i Malmö. Jag bor ju där. För inte så länge sedan var jag ute och cyklade och såg sammanlagt tre polisbilar som stannade fordon längs med vägen. Gripandena gick väldigt lugnt till, men det syntes ändå att något hände. Det är hoppingivande att en sådan här ändå ganska kort insats kan ge effekt. Det visar att det går att knäcka gängbrottsligheten.
Det gäller bara att fortsätta på det här spåret och att sprida insatserna till fler områden.
Hillevi Larsson (S):
Jag vill ställa min fråga till Morgan Johansson. BID i Sofielund i Malmö - boende, integration och delaktighet - har vunnit första pris i en europeisk tävling som bästa brottsförebyggande arbete. Det man har gjort är att man har samverkat i hela lokalsamhället.
Man har schasat bort oseriösa fastighetsvärdar, och i stället har de seriösa fastighetsvärdarna gjort ett stort arbete. Det har skett i en långsiktig process. Det är motsatsen till kortsiktiga projekt. Forskningen visar att det har haft effekt. Det har gått från ett femtiotal gängkriminella till bara en handfull. Människor bor kvar. Tidigare trivdes människor inte utan flyttade.
Nu bor de kvar, tar hand om sitt område och trivs. Min fråga är: Hur ser regeringen på det sättet att arbeta? Kan man stötta det och sprida det till fler områden?
Pär Axel Sahlberg (S):
Information är alltid svårt. Jag tror just därför att man ska se ett sådant här arbete som vi gjort som viktigt. Det är viktigt på väldigt många olika sätt. Vi har väl möjligen ibland i det här huset en viss övertro på att när vi har stiftat en lag så har tillvaron förändrats. Det är ett steg på vägen, men vi vet ju att det ligger ganska mycket kvar. Här ligger naturligtvis ett oerhört stort ansvar ute i kommuner i hela landet.
Det väcker i sin tur helt andra frågor, nämligen till exempel den stora, klassiska frågan om det kommunala självstyret, som vi ju är väldigt noga med att försvara ibland, beroende på vilken fråga det handlar om. Handlar det om friskolor så betyder det kommunala självstyret ingenting. Det där varierar. Men det är alldeles självklart att det där finns ett stort ansvar för att den lagstiftning och de politikframflyttningar som sker faktiskt får genomslag.
Att därifrån säga att alla de här minoritetsspråken ska kunna fungera på en lång rad områden vet Liselott lika väl som jag hur bekymmersamt det är. Det beror på hur stora grupper det finns och det handlar om tillgång till lärare och personal och många andra frågor. När det däremot gäller riksdagens eget arbete har ju både Liselott och jag många vägar att påverka politiken.
Det är ju möjligt att vi borde ha gjort mycket mer för att flytta fram de positionerna. Det var intressant att det fanns spansk text - jag tror det var du som talade om det - men inte finsk. Det borde ju inte vara ett bekymmer alls, eftersom det handlar om två EU-länder. Här tror jag det finns mycket vi kan göra. Jag tycker att vi ska tala med både riksdagsstyrelsen och det ledamotsnära rådet. Där måste det finnas ett ansvar i den här frågan.
Pär Axel Sahlberg (S):
Jag tror inte att vi ska tala om att det är så olyckligt att det är så olika. Det kommer det alltid att vara, därför att förutsättningarna är så olika, inte minst skillnaden mellan de språk som är geografiskt ganska väl samlade och de som är spridda. Dessutom är språken i sig väldigt olika. I något fall är det ett tämligen enhetligt språk, men i andra fall är det nästan inte ens ett språk, utan varianterna av det är så enormt olika. Vi får inte bortse från verkligheten. Här finns problem.
Den geografiska spridningen är ett, utvecklingen av språken kan vara ett annat och tillgången till lärare ett tredje, men ambitionen är ju klar och gemensam. Vi ska flytta fram positionerna. Men att stå här och liksom klaga över att så litet eller, som det låter, nästan inget har gjorts tycker jag är orättvist. Men visst finns det fler erövringar att göra på det här området.
Pär Axel Sahlberg (S):
Jag blir Kerstin Lundgren delvis svaret skyldig när det gäller vårt sätt att hantera detta. Vi har så att säga samsett de två konventionerna, vilket det ju finns rätt goda skäl för. Jag talar om identitet i allmänhet. Den kan innehålla olika saker, men språket är kanske den tydligaste markören. Man kan närma sig den frågan med samma inställning som Kerstin nu har beträffande teckenspråket, men då från ett helt annat håll, nämligen att det är språket som är överordnat.
Jag vill därför inte alls utesluta att vi i framtiden behöver nyansera detta och låta konventionerna stå för sig. Mitt minne säger mig dock att vi valde att samse dem, och i det läget är ju inte någon som talar svenska föremål för besluten. Om det sedan är djupt olyckligt eller inte kan man möjligen diskutera.
Jag tror nämligen inte att det är de med svenska som modersmål, även om det är en finlandssvensk version, som är de stora förlorarna, utan vi har rätt mycket att göra på de områden vi slagit in på. Men om konventionerna ska läsas var för sig ligger det naturligtvis ganska mycket i invändningarna.
Pär Axel Sahlberg (S):
Det låter som om jag är ensam ansvarig för detta elände, och om det inte räcker så är det Socialdemokraterna. Mot slutet av repliken, där Kerstin talade om en majoritet i denna kammare, blev det lite rimligare. Det finns rätt mycket som talar för att man samser dessa frågor, men onekligen väcker såväl teckenspråket som sverigefinländarna frågor om hur konventionerna ska hanteras. Jag tycker dock att Kerstin Lundgrens sätt att argumentera kring dessa frågor blir lite väl demagogiskt.
Pär Axel Sahlberg (S):
Jag tycker att det är precis de här frågorna som det handlar om. Möjligen skulle vi - och det får väl ni chans till i fortsättningen - gå lite djupare in i den här frågan. När det gäller det problem som Helena pekar på delar jag analysen, men lösningen är knappast att det är minoriteten som ska bestämma.
Det är det här som är själva maktutövningens problem, att den faktiskt skapar förlorare. Jag menar därför att en majoritet alltid har ett stort ansvar för helheten. Men man kan inte lamslå systemet genom att hävda att det är någon annan som ska fatta beslut eller att det finns ett godare sätt att fatta beslut.
Till slut måste man luta sig tillbaka mot spelreglerna och säga att det här var majoritetsbeslutet, och då måste man hantera minoriteterna på ett rimligt sätt. Jag tycker därför att principen och frågorna är väldigt viktiga, men lösningen, som Helena Höij står bakom i den här reservationen, är inte ens en gång svar på frågan.
Pär Axel Sahlberg (S):
Jag hade faktiskt inte tänkt ta den här sista repliken, men jag kan inte riktigt tåla tanken på, och formuleringen, att politiken ska backa. Men det är möjligt att vi lägger olika betydelse i det. Jag menar också att vi måste visa stor respekt för den mångfald som finns. Men jag var lika starkt kritisk när Per Unckel, precis när jag steg in i den här kammaren för tolv år sedan, hade avgått med sin regering, Carl Bildt-regeringen.
Han hade då fört löntagarpengarna, som Per Unckel uttryckte det, bortom demokratins kontroll. För mig är båda de här uttrycken någonting som är ganska hotfullt när det gäller den samhällsbild som jag tror på, men det innebär inte att jag tror på att samhället ska sköta allt. Med ett längre resonemang, och med mig utanför riksdagen, tror jag att vi kan mötas i det här.
Pär Axel Sahlberg (S):
Det är möjligt att jag mer håller med Astrid Lindgren än Carl-Erik Skårman. Men just i den här frågan kanske vi kan mötas ändå. Jag tror också att den som är stark måste vara mycket snäll. Det är synd att Carl-Erik Skårman gör halt där. Det resonemanget gäller också för vårt samhälle. Det är lite grann samhällsbilden som vi skulle behöver diskutera mer. Den som har det mycket bra måste också vara redo att avstå i ett gemensamt samhälle. Vilken form gör vi det i?
Lite historiskt och förenklat kan man säga att det förr gjordes genom att vissa människor, dock inte alla, var generösa och bidrog till andra. Vi har valt en form där vi gör det under samhällets organisering och där vi fattar de gemensamma besluten. Den som är mycket stark måste vara mycket snäll. Den som är mycket rik måste vara redo att avstå.
Det är därför vi byggt ett samhälle som bygger i hög grad på politiken och på demokratin. Man kan alltid diskutera hur lång räckvidden ska vara i olika typer av frågor. Den valrörelse som vi nu står inför kommer att på olika vis illustrera just detta. Då är det fråga om: Vad är det för räckvidd som vi tror att välfärdssamhället behöver ha, och hur kan vi möta människor? Sedan går jag över till frågan om minoriteten i kommunerna.
Vi ska väl inte bortse från att den erfarenhet som både Carl-Erik Skårman och jag har innebär att det finns ett renodlat, vackert politiskt spel. Men det kan också finnas ett maktspel respektive ett obstruktionsspel i demokratin som vi inte ska spela i händerna. Det är balanspunkterna vi måste hitta i politiken.
Pär Axel Sahlberg (S):
Det var möjligen ett något olyckligt exempel. Man kan väl inte säga att de experiment som gjordes i Stockholms läns landsting när det gällde sjukvården var ett uttryck för den svages rätt. Det som vi från Socialdemokraternas sida och även jag som utredningsman kunde kritisera Stockholms läns landsting för var att man så lite hade reflekterat över följderna av den privatisering som man gjorde av S:t Görans Sjukhus.
Man ryckte ut en del i en ganska omfattande vårdkedja utan att ens diskutera de politiska problemen men inte heller de vårdideologiska problemen. Att staten då valde att slå till med en stopplag som sedan kom att permanentas i en lite annan form var inte uttryck för att man var den store starke. Detta var sättet att mota den lite aningslösa politik som Carl-Erik Skårmans partikamrater drev.
Men det gjordes också för att värna den lille i det svenska samhället. Det var den frågan som var så viktig. Den tycker jag att vi ska diskutera skarpt och intensivt. Carl-Erik Skårman är ett gott exempel på en som kan föra en sådan diskussion med sansad ton. Är det något jag för demokratins skull är orolig för är det att tonarten i den här kammaren och i politiken totalt sett håller på att skärpas i vårt land. Jag tror inte att det är bra.
Vi måste respektera varandra med våra olika idéer. Det kan vi göra med ganska hårda argument och debatt. Men vi ska fortsätta att lita på varandras goda vilja att bygga det här samhället. Jag hoppas att våra efterkommande här, efter Carl-Erik och mig, kan föra en mer sansad politisk debatt. Det tror jag att demokratin mår väl av.
Pär Axel Sahlberg (S):
Jag får säga till Gustav Fridolin: Det blir inte du som hamnar i mina memoarer, för det blir jag själv, och det var i och för sig meningen med memoarskrivandet. Om detta skulle vara det bästa argument som kunde levereras i sammanhanget är jag tacksam att ha bidragit. Men man kan ändå ställa frågan: Hur låter argumenteringen i sammanhanget?
Vad är det för hyllningstal vi hör i den här kammaren från Gustav Fridolin, men kanske ännu mer från de borgerliga partierna, för det kommunala självstyret, när det passar? Den här typen diskussion behöver vi föra. Det är precis det som är konflikten. En del partier tycks alldeles bortse från den konflikten faktiskt finns. Det kommunala självstyret ska ibland vara stort och oinskränkt. Det bygger hela vårt system på med valbara församlingar, skatteuttag och annat.
Men vi behöver ibland ha nationella system som vi hanterar härifrån riksdagen. Det finns inte någon färdig vattendelare när vi väljer det ena eller det andra. Men vi måste kunna föra en ärlig diskussion om det. Jag kan ärligt säga att jag inte tycker att det är speciellt enkelt. Men jag tycker att det är viktigt.
Pär Axel Sahlberg (S):
Dit tror jag inte att vi kommer. Jag tror inte att det räcker, Gustav, med att tala om att det ska vara den lägsta nivån. Då har vi möjligen skapat en hög nivå på delaktigheten, men vi har samtidigt fått en låg effekt på genomförandet och effektiviteten. Därför måste detta balanseras, och det är det du illustrerar med det sättet att resonera på. Fru talman! Jag tror att frågan kommer att diskuteras mer i den här kammaren, och önskar er lycka till med det.
Billy Gustafsson (S):
Jag har nog inte den retoriska talangen att kunna dela upp det här i A, B, C och D eller hur du gjorde. Låt mig emellertid kommentera det ungefär på det här sättet. Det är riktigt uppfattat att ingången var att för att det konstitutionella fördraget skulle bli gällande krävdes det ett ja-beslut av samtliga medlemsländer. Vem hade bestämt det? Som jag uppfattar det var det EU som hade bestämt det inför processen.
Sedan fick man de här två nejen. Då sade man: Det gäller nu att hantera den här situationen. Man sade: Nu stannar vi upp med den här processen och genomför en dialog i de olika medlemsländerna, och sedan stämmer vi av det. Jag tror att det ska ske någon gång i juni detta år. Jag antar att EU då kommer att diskutera hur vi ska hantera den här situationen.
Nyckeln till det, om man ska gå vidare med det gamla fördraget, det fördrag som det röstades nej till i Frankrike och Nederländerna, är de två länderna. Jag vet inte vilken syn de har. De säger: Nu har vi haft en dialog där vi känner att vi i dag skulle kunna få ett ja till förslaget till nytt fördrag. Inte vet jag. Annars kommer man väl fram till att vi nu får börja om och ta fram förslag till ett nytt fördrag.
Däri har jag inte någon insikt för ögonblicket.