KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunvor G Ericson (MP):
Jag tackar för svaret, även om det inte gav så mycket om vad ministern avser att göra framöver när det gäller att förena de två synsätten rehabilitering och säkerhet inom Kriminalvården.
Det är nu mer än ett år sedan Per-Åke Nylander, forskare i socialt arbete vid Örebro universitet, tydliggjorde den splittring som finns inom Kriminalvården, de två tydliga inriktningarna säkerhet kontra rehabilitering.
Man har dock inte lyckats förena dessa två inriktningar under åren, utan snarare upplever till exempel de få arbetsterapeuter som har arbetat inom Kriminalvården att verksamheten har blivit ännu mer polariserad. Skillnader i uppfattning om Kriminalvårdens uppdrag kan ses både på avdelningsnivå och på anstaltsnivå.
Det i sin tur påverkar verksamheten och de anställda, då de kan ha vitt skilda uppfattningar om vilket uppdrag de har i sitt dagliga arbete tillsammans med de intagna. Man kan förenklat säga att motsättningarna är ofrånkomliga - Kriminalvården har ett dubbelt uppdrag - men att inte erkänna och värdesätta rehabiliteringsuppdraget över huvud taget är att undanhålla de intagnas rätt till stöd och hjälp för framtiden.
Flera arbetsterapeuter har berättat att det inte anses acceptabelt att satsa på rehabilitering utan att man ser det som bortkastade insatser och i stället vill lägga resurserna på god säkerhet. Detta synsätt återfinns såväl på ledningsnivå som hos enskilda medarbetare inom Kriminalvården.
Det är bra att ministern håller med mig om att Kriminalvårdens uppdrag omfattar såväl säkerhet som rehabilitering. Men dessa uppdrag behöver inte stå emot varandra. Nej, och jag säger inte det heller. Men när man inte kan se de två olika synsättens värde utan prioriterar ett av dem i praktiken blir det problem.
Det är beklagligt att det inte ses som ett bekymmer eftersom forskningen pekar på det. Även erfarenheter bland rehabiliteringspersonal bekräftar forskningens fynd. Det kanske är här som kärnan i problemen finns. Varje profession i ett team är expert på sitt ansvarsområde. Och så ska det vara, för annars behövs inte olika yrkesgrupper och de komplementära färdigheter som de har.
Arbetsterapeuter, sjuksköterskor, beteendevetare och vårdare har alla olika uppdrag och kompetenser som kan bidra till den intagnes rehabilitering och möjligheter att återgå i jobb och ett vardagligt liv. Ska alla göra samma sak behövs egentligen bara en yrkesgrupp. Ett exempel på att Kriminalvården inte respekterar olika synsätt är att man på en anstalt valde att förändra arbetsterapeutens verksamhet.
Det fattades vårdare på avdelningen efter att en besparingskampanj hade inletts, så verksamheten skars ned. De intagnas möjlighet till rehabilitering i ett arbetsinriktat program minskade, och arbetsterapeuten fick börja arbeta på schema och skulle därmed göra vårdaruppgifter när hon jobbade helger och kvällar. Det hade varit bra om man tagit in rehabiliteringsaktiviteter till avdelningen på de tiderna.
Men så var det inte, utan i stället fick hon order om att fungera som alla andra vårdare. Detta medförde naturligtvis att arbetsterapeuten valde att lämna Kriminalvården. Är det den utvecklingen som ministern vill se?
Gunvor G Ericson (MP):
Det är bra om ministern håller med om att det bör satsas mer på rehabilitering, men jag anar också av ministerns svar att hon är ganska nöjd med de insatser som görs. Statsrådet skriver i det skriftliga svaret att det är Kriminalvården som med sin kunskap om verksamheten avgör vilken kompetens personalen bör ha. Ja, man kan naturligtvis se det så.
Men varför väljer man denna strategi där det behövs olika former av rehabilitering? Jag tycker att det är mycket bra att man har gjort insatser för att Arbetsförmedlingen ska kunna finnas i kriminalvården och att man också har gjort insatser för utbildning. Men innan man har möjlighet att ta emot insatser från Arbetsförmedlingen behövs en form av rehabilitering.
Det kan vara social rehabilitering eller arbetslivsinriktad rehabilitering och även, för den delen, medicinsk rehabilitering. Där finns det ett behov av förbättrade metoder i förhållande till vad man har i dag. Uppenbarligen har Kriminalvården valt bort denna yrkesgrupp, för tidigare fanns det många fler sådana anställda än i dag.
För allt fler klienter upprättas en individuell plan för verkställigheten. Det är också bra, men ministern säger att Kriminalvårdens arbetsdrift i allt större utsträckning anpassas till att tillgodose klientens behov av kunskap som är användbar på arbetsmarknaden. På vilket sätt följs detta upp?
Har Kriminalvården formulerat indikatorer för att följa utvecklingen? Följer man den intagnes delaktighet i processen? Görs bedömning av förmågan att klara sin vardagliga aktivitet, som boende och arbete? Följs resultatet av vilka insatser på individnivå som bidrar mest till ett liv utan brott och droger efter anstaltstiden, och vilka insatser ska utrangeras?
Statsrådet säger att myndigheten har getts förutsättningar för att upprätthålla kvalitet, effektivitet och säkerhet inom verksamheten samt att ytterligare utveckla det återfallsförebyggande arbetet. Min fråga är då: Vad avses med sned kvalitet i kriminalvården enligt ministerns sätt att se det? Vilken kvalitet är det man vill upprätthålla?
Det behövs också medel för att möta de förändringar som har skett vad gäller de intagnas svårigheter. I min interpellation tar jag upp den kunskap som finns om sambandet mellan brott, droger och neuropsykiatriska problem. Se exempelvis SBU:s senaste rapport inom området: ADHD - diagnostik och behandling, vårdens organisation och patientens delaktighet .
Det finns nya behov, och då behövs en betydande strategisk kunskapsproduktion inom Kriminalvården för att möta dessa intagna och stödja dem att utveckla ett normalt vardagsliv med ett vuxet livsmanus. Ministern tar upp uppdraget att ge unga män större fokus.
Visst, det är bra, men hur ska man kunna ge mer konkret stöd i Kriminalvården när ministern säger att det är bra som det är i dag? Eller är ministern beredd att göra ytterligare förändringar utifrån vad som kanske kommer fram ur det här uppdraget som gäller unga män?
Gunvor G Ericson (MP):
Den här undersökningen sträcker sig fram till 2008. Det är också intressant att se att andelen kvinnliga företagare ökade under 90-talet, men det svängde kring millennieskiftet. Då dyker andelen kvinnliga företagare igen.
Resultatet på en detaljerad näringsgrensnivå visar att det finns en stabilitet även där när det gäller underrepresentation bland företagare, och det handlar om strukturella villkor. Kombinationen av stordrift och upphandling gynnar mäns företagande, medan smådrift och kundval gynnar kvinnors.
Det skulle naturligtvis vara intressant att se om det har skett något stort trendbrott efter 2008, så jag hoppas att hon gör en uppföljning av den här studien. När det gäller representationen i bolagsstyrelser har det egentligen inte hänt någonting, och det bekymrar mig jättemycket. Jag hör att Maria Arnholm tycker att kvotering är en bra metod, men jag anar att inte hela regeringen är överens om det.
Och därför kan inte Maria Arnholm lägga fram det förslaget. Anders Borg sade till Dagens Industri i april: Jag tror inte att företagen klarar av att rätta till det här själva. Så sade han, och även Per Schlingmann har sagt liknande saker. Om man menar allvar med det borde regeringen ta tag i den här frågan och införa kvotering.
Vi kan väl ta bort kvoteringen när det blir möjligt någon gång i framtiden. Nu förlitar man bara sig på samtal, och det har inte gett någon som helst effekt på 20 år. Vi fick ett initiativ från EU i december. Den 14 november antog EU-kommissionen ett förslag till direktiv med målet att kvinnor ska utgöra minst 40 procent av styrelseledamöterna i börsnoterade företag.
Kärnan i förslaget bygger på en transparent urvalsprocess med ambition att nå 40 procent. Det var baserat på tydliga kriterier och en jämförelse av kandidaternas färdigheter och kvalifikationer. För statliga bolag satte man upp målet till 2018 och för privata bolag till 2020.
Vi i Sverige borde kunna ha en sådan lagstiftning för kommunala och statliga bolag, det vill säga offentliga bolag, och privata bolag. Medlemsstaterna skulle införa sanktioner för brott mot reglerna, och enligt kommissionens förslag var det helt upp till medlemsländerna att utforma sanktionerna utifrån relativt vaga riktlinjer. Men regeringen gick emot det här förslaget. Jag beklagar verkligen det.
Det hade varit ett sätt att få spelregler. Det är inte enbart en ägarfråga. Det handlar om att inte ta vara på halva befolkningens kompetens. Man kan fundera på vad som är regeringens linje om finansministern överväger kvotering men inte hela regeringen. Finns det någon annan möjlighet?
Jag tyckte att jag hörde en aning av en fundering i Maria Arnholms förra inlägg om att kvotering var en bra metod som har fungerat i politiken. Skulle det inte vara lämpligt att sätta upp spelregler för alla bolags styrelser, offentliga som privata, att använda den här metoden tills vi når en bättre representation i våra bolag oavsett om de är offentliga eller privata?
Gunvor G Ericson (MP):
Jämställdhetsministern kryper runt detta och försöker vara tydlig med att regeringen inte vill det här.
Jag har förståelse för att man kan ha en annan ideologisk hållning och inte vilja lägga det här på företagen, men om vi nu var överens alldeles nyss om att vi är bekymrade över att det inte händer någonting måste vi också kunna se att det finns en anledning att ändra metod, och det är därför som jag tycker att det är viktigt att återigen lyfta frågan om att ha en lagstiftning i Sverige som ger tydliga spelregler.
Som sagt var, vi har diskuterat den här frågan i över 20 år i Sverige och ändå inte kommit någon vart, och det gör att jag inte delar ministerns uppfattning om att inte gå fram nu, för måttet är rågat för mig. En fundering som jag har rör att EU-kommissionen nu är på gång med att besluta om att ta fram ett direktiv.
I andra frågor, till exempel när det gäller visstidsanställningar, har ju Sverige sagt att man inte så gärna bryr sig om de direktiv som EU har lagt fram, men hur kommer regeringen att göra i den här frågan? Om man antar ett direktiv på EU-nivå om att införa en kvoteringslagstiftning, kommer Sverige att bry sig om det?
Gunvor G Ericson (MP):
Tack för svaret! Men det är då anmärkningsvärt hur trögt det ska vara att få igenom en lagstiftning mot transfett i Sverige. Det är nu över två år sedan riksdagen fattade beslut i mars 2011 om att lagstifta, såsom i Danmark, om att förbjuda industriellt transfett. Sverige kom i kapp omvärlden. Det var en seger för vetenskapen, folkhälsan och konsumenterna.
Men vad "bidde" det av det, när vi har en regering som inte vill? Det dröjde sex månader innan regeringen gav uppdraget till Livsmedelsverket. Spelar inte riksdagsbeslut någon roll för alliansregeringen? Betyder inte riksdagens majoritet någonting för ansvarig minister Eskil Erlandsson?
Nu läser jag ur underlaget, det vill säga betänkandet, som ligger till grund för riksdagens beslut, under rubriken "Utskottets ställningstagande": "Ett antal olika studier har genom åren pekat på kopplingen mellan s.k. transfetter och olika sjukdomar. För den som äter mycket transfetter ökar risken att drabbas av bl.a. hjärtsjukdom, bröst- och prostatacancer, insulinresistens och försämrat immunförsvar.
I Danmark infördes 2004 regler som innebär att högst 2 % av den totala mängden fett i ett livsmedel får vara industriellt framställt transfett. I Sverige finns däremot inga regler som begränsar mängden transfett i livsmedel.
I stället för att reglera mängden industriellt framställda transfetter har diskussioner förts med livsmedelsindustrin i syfte att få producenterna att använda fettråvaror med en högre andel omättat fett eller att minska fettinnehållet. Huvudlinjen för att minska andelen transfetter tycks vara att livsmedelsindustrin ska sanera sig själv.
Men alla livsmedel som säljs i Sverige är inte producerade här, och företagen får på så sätt olika spelregler. Den som äter på restaurang vet inte om maten innehåller transfett. Som konsument är det omöjligt att veta om en produkt innehåller transfett eller inte.
Det i Sverige genomförda arbetet för att minska transfetterna i livsmedel har hittills inte gett tillräckliga resultat. Utskottet anser därför att regeringen snarast bör lägga fram lagförslag till riksdagen om förbud mot transfetter i livsmedel, i likhet med vad som gäller i Danmark. Det anförda bör ges regeringen till känna."
Vidare anfördes följande i betänkandet: "Utskottet är däremot inte berett att föreslå någon åtgärd med anledning av det framförda kravet om att på EU-nivå driva på när det gäller en reglering av användningen av industriellt framställda transfetter i livsmedel."
Alliansregeringens minister sade nu i sitt svar att det är just vad regeringen tänker göra, nämligen invänta EU-rapporten från 2011 - trots att utskottet och riksdagen beslutade att lagstifta i stället för att vänta på ett EU-beslut. Hur kan ministern påstå att det inte finns produkter med höga halter av transfett i Sverige? När gjordes den studie som ministern hänvisade till i sitt svar?
Jag vet att det gjordes en studie för flera år sedan i samband med en stor debatt. Har studien återupprepats?
Gunvor G Ericson (MP):
Strålkastarljuset har inte varit riktat mot transfetter på ett tag, och produkter med en ganska hög andel transfett finns i dag på hyllorna i våra butiker. Även om det finns ett genomsnitt, som ministern hänvisar till, innebär inte det att människor äter precis det som är genomsnittet.
Det innebär att vi i Sverige i dag fortfarande kan köpa produkter som innehåller både 4, 6 och 8 gram transfett per 100 gram. Vid en stickprovskontroll i år på tre stora matvarubutiker i Malmö kunde man se att av 24 produkter innehöll 14 mellan 4 och 8 gram transfett per 100 gram. Det är en ganska hög andel.
Nu, 2013, finns det alltså produkter med så hög halt här i Sverige. Trots att ministern liksom Livsmedelsverket tidigare sagt att marknaden själv kommer att reglera detta är det inte så enkelt. Även om vi har ansvarsfulla svenska företag som verkligen försöker har vi också ett antal producenter som inte bryr sig. Det är inte förvånande att ministern obstruerar.
Ända sedan jag lyfte upp frågan om att lagstifta mot transfetter, precis som EU-landet Danmark har gjort, har alliansregeringen varit emot, liksom branschen. Men det finns också företag som skulle välkomna en lagreglering, som ser att det är viktigt att svenska och utländska företag kan verka på samma villkor. Att invänta en rapport från EU innebär inte att det kommer att bli direktiv, det vill säga lag, på EU-nivå inom en snar framtid.
Om det vore så att en lag snart är på plats skulle jag hålla med ministern. Ministern sade att Livsmedelsverket i juni 2012 rapporterade och föreslog att man skulle vänta med uppdraget. Ja, jag kan förstå det om det var så att det snart skulle vara en lag på plats. I fotboll ska man döma för något som heter obstruktion, ett otillåtet sätt att hindra en spelare.
Man kan verkligen fråga sig varför alliansregeringen med minister Erlandsson i spetsen ägnar sig åt obstruktion. Tyvärr kan jag inte se att det handlar om något annat. År 2009 skärpte Världshälsoorganisationen, WHO, tonen i transfettsfrågan. Sambandet mellan industriellt transfett och hjärt-kärlsjukdom är ett av de bäst belagda som finns.
Bara en enda faktor är lika tydligt bevisad som farlig för hjärtat, och det är snabba, lättsmälta kolhydrater som finns i exempelvis läsk, potatismos och vitt bröd. Industriellt tillsatt transfett kan du hitta i kakor med lång hållbarhet, pulversåser, friterad mat och billiga importerade varor.
Men du som konsument kan inte veta, eftersom tillsatt transfett är tillåtet och inte behöver anges i innehållsdeklarationen. Jag beklagar verkligen att vi inte har en regering som vill genomföra en lagstiftning som den som finns i Danmark. Det skulle vara klädsamt om ministern åtminstone ville försöka stifta en lag såsom de har i Danmark.
Gunvor G Ericson (MP):
Som jag skrev i min interpellation råder det stor konsensus på global nivå när det gäller synen att transfetter förorsakar hjärt-kärlsjukdom. Däremot har Sveriges regering och Livsmedelsverket tydligen selektiv hörsel.
Visst är det bra om man märker produkter i butik, men förslaget att frivilligt ange halten transfett kom inte med i beslutet, som Eskil Erlandsson nyss sade. Ska man som konsument hela tiden behöva ha förstoringsglas med sig när man går och handlar?
Är det inte bättre att detta regleras så att man som konsument slipper köpa sådana produkter som man uppenbart vet innehåller för hög halt transfett? Som jag nämnde i mitt tidigare inlägg går det alltså att i Sverige i dag hitta produkter som innehåller en mycket hög andel.
Av de 24 produkterna i matvarubutiker i Malmö var det egentligen bara 2 som innehöll halter lägre än 2 gram transfett per 100 gram. Jag tycker att det är anmärkningsvärt. Jag skulle gärna vilja att man också ser det utifrån ett företagskonkurrensperspektiv och att det är lika villkor för de företag som verkar i Sverige.
Centerpartiet brukar ju värna att vi ska ha lika villkor när det gäller företagens möjligheter, och då borde det väl gälla i den här frågan också. Eller hur, Eskil Erlandsson?
Gunvor G Ericson (MP):
Frågan om transfetter har jag debatterat många gånger i denna kammare. Till slut fattade riksdagen ett beslut om att vi skulle göra som Danmark. Ministern och jag har också debatterat den här frågan tidigare. Ministern hänvisade då, precis som i sitt svar i dag, till att vi skulle vänta på att EU kommer med förslag.
Men det som EU ska komma med i december i år är en rapport. Det innebär inte att det är ett färdigt lagförslag. Nu ryktas det att EU inte kommer att gå på linjen med ett krav, i enlighet med den danska regleringen, på ett förbud utan i stället gå på linjen att det räcker med att märka produkten.
Beuc, The European Consumer Organisation, har i år tagit fram en rapport som heter The Consumer Case for EU Legal Restrictions on the Use of Artificial Trans-fats in Food . Det är ett position paper .
I detta dokument, som är daterat den 20 februari 2014, framgår till exempel att man i Tyskland nyligen har funnit att 30 procent av ungdomarna mellan 14 och 34 år när det gäller intag av energi konsumerar produkter med halter av transfetter som ligger långt över rekommenderade gränsvärden.
Det är på liknande sätt i Kanada. Detta är en studie som visar att vissa grupper inte är som genomsnittet, vilket Livsmedelsverket utgår från. Vi har ingen anledning att tro att det inte finns en liknande situation i Sverige eftersom medelkonsumtionen inte existerar.
När vi vet att detta ämne inte behövs, ska vi då fortsätta att låtsas som att det inte finns grupper i Sverige som får i sig transfetter på en alldeles för hög nivå? Efter att jag återigen har hört ministern säga att vi behöver vänta på EU har jag en fundering.
Om EU inte kommer med krav enligt lag, kommer ministern då på något sätt att se till att verkställa det beslut som riksdagen har tagit?
Gunvor G Ericson (MP):
Vi hörde tidigare ministern redogöra för EU-systemet och att det handlar om öppenhet och rörlighet för varor. Det stämmer, men i EU-systemet finns det också regler om hälsa. Det finns artiklar som redovisar att man om en vara kan påverka hälsan ska kunna gå före och testa om man skulle kunna förbjuda den.
Det skulle vara intressant att veta hur Eskil Erlandsson som minister och ansvarig för jordbruksfrågor har resonerat med folkhälsominister Göran Hägglund i frågan. Är det så att Sverige nu driver på för ett förbud för transfett inom EU? Faktum är nämligen att Sverige ska svara om ett par veckor.
Vi har fått ett dokument där det står att svar ska vara inne den 24 juni 2014. Dokumentet är daterat den 12 maj från Europeiska kommissionen. Kommissionen skickar alltså ut frågeformulär om hur de olika staterna ser på frågan om förbud mot transfetter, inför den rapport som ska lämnas i december. Vad kommer Sverige att svara?
Vill man att det ska vara ett förbud eller inte? Vad är högst prioriterat - handlar det om människors hälsa och miljö, eller handlar det om några andra intressen som ska värnas?
Gunvor G Ericson (MP):
Innebär svaret också att regeringen inte kommer att göra någonting annat än vad ni redan gör när det gäller tobaksfrågorna? Ministern skriver i sitt svar på mina frågor: "- - - att så långt det är möjligt begränsa tobaksindustrins inflytande över nationella folkhälsostrategier".
Ministern hänvisar till att det skulle bryta mot svenska regler om partibidrag - just de regler som det har varit stor debatt om i Sverige där alliansen motsatte sig skarpa regleringar. Till sist kommer det nu att göras ändringar i den svenska lagen efter förhandlingar mellan partisekreterarna. Men det blir inte lika öppet och transparent såsom vi i Miljöpartiet hade velat ha det.
Men av tobakskonventionen framgår det tydligt i artikel 5.3 att man inte ska låta tobaksindustrin ha något inflytande över folkhälsopolitiken. Ser inte Maria Larsson och Kristdemokraterna några problem med den politik som regeringen för angående tobaksfrågorna?
Om Sveriges regering inte fullt ut vill implementera tobakskonventionen vore det ärligare att säga det - inte skylla på att det inte går ihop med svensk lag, för svensk lag kan vi ändra om det är det som är problemet. Om alliansregeringen vill flytta fram positionerna och se till att färre börjar röka varje år, vilka åtgärder tänker ni vidta?
Och vad gör ni konkret för att tobaksindustrin inte ska ha inflytande över den förda politiken? För en tid sedan anställdes på ett departement en person som tidigare varit anställd på ett av de stora tobaksbolagen. Vi diskuterar ofta i den här kammaren karens när någon går från riksdagen till en anställning i den privata sfären.
Kanske man kan tänka sig att det finns en motsvarande karens för den som kommer från tobaksindustrin in i ett departement. Jag måste säga att Sverige och Maria Larsson har jobbat bra för att Sverige ska få ett rökstopp. Och visst kan man se att Sverige har varit framgångsrikt jämfört med andra länder. Men fortfarande röker nästan var femte vuxen person dagligen.
Och varje år börjar 20 000-25 000 unga människor röka. Det är alltså en nyrekrytering på 20 000 personer varje år. Därtill finns 600 000 feströkare och 700 000 snusare. Svenska folket konsumerar nio miljarder cigaretter årligen, så det är en ganska stor industri. Nio av tio rökare börjar redan i tonåren.
Statistiken visar att det i åldersgruppen 16-24 år finns 71 000 manliga och 103 000 kvinnliga rökare. Det är ganska många. Även om det nu är förbjudet att köpa tobak för personer under 18 år börjar fler röka som är yngre än så. Det finns klara hälsorisker med rökning.
Därom är vi säkert helt överens. Men vad ska vi göra för att hindra nyrekryteringen och inte låta tobaksbolagen ha en så stark effekt på hur man rekryterar nya rökare?