Ulf Kristersson (M):
Jag har läst rapporten från min mycket respekterade företrädare i ämbetet. Jag tycker att den är en saklig och begåvad argumentation för en ståndpunkt som jag inte delar. Vill interpellanten ha en debatt med Folkpartiet föreslår jag att hon tar en separat sådan debatt. Jag företräder regeringens politik i den här frågan, och regeringens politik är att vi har 7 1⁄2 prisbasbelopp i försäkringen. Vi noterar att Socialdemokraterna har 8. Det är något man kan diskutera.
I föräldraförsäkringen har vi till exempel 10 prisbasbelopp. Det finns inga principiella skillnader i detta. Det är en skillnad i hur man vill göra sina prioriteringar här och nu. Jag tycker att Socialdemokraterna för lite väl mycket väsen av en höjning på ett halvt prisbasbelopp. Jag vill påpeka två saker till.
Det ena är - jag tycker att jag hör det då och då - är att Socialdemokraterna antydningsvis vill underkänna avtalsförsäkringar som idé i den svenska modellen.
Jag medger att det inte har sagts just nu, men det talas ofta om "privata försäkringar" och att "tvingas ta egna försäkringar" när man i praktiken pratar om kollektivavtalade försäkringar som har funnits på den svenska arbetsmarknaden i decennier och som alltid, lite olika i olika avtalsområden, har kompletterat både det undre taket, som jag noterar att Socialdemokraterna inte har någon synpunkt på, och det övre taket.
Det är en försäkring som annars är garanterad av det allmänna. Det gör de eftersom man kan avtala sig fram till olika lösningar inom ramen för ett löneutrymme men naturligtvis också därför att alla vet att det vilar på en trygg, offentlig administration och försäkringslösning där någon avgör om man har rätt till sjukförsäkring eller inte.
Det är en helt fundamental skillnad mot det man ibland försöker beskriva som allmänna, privata försäkringar. Att tilläggsförsäkra sig via kollektivavtal som bygger på den logik och den offentliga myndighetsutövning som ligger i socialförsäkringarna har vi haft mycket länge. Om jag vore socialdemokrat skulle jag vara försiktig med att "fula ut" det som har fungerat så länge i den svenska välfärdspolitiken.
Det andra jag vill påpeka är att jag inte alls upplever att människor saknar samhörighet med den svenska generella välfärdspolitiken. Ibland får jag en känsla av att socialdemokrater gärna tror att människor omfattas och delar den svenska generella välfärdspolitiken när socialdemokrater har makten och att de plötsligt blir djupt skeptiska till svensk välfärdspolitik när det inte är socialdemokrater som leder Socialdepartementet. Min bild är att förankringen i svensk välfärdspolitik är mycket djupare än så.
Vi kan diskutera ibland principiella saker, utan tvekan, ibland ganska praktiska saker, ibland rena prioriteringsfrågor. Det rubbar i grund och botten inte de flesta svenskars tilltro till att välfärdspolitiken är viktig, att den ska vara respekterad, att den ska vara legitim och att den ibland också ska vara stram och nå de människor som den är avsedd för.
Då hamnar man förr eller senare - om inte annat när man ska summera i en budgetproposition eller budgetmotion var man tycker att pengarna gör störst nytta - i hur mycket offentliga medel man vill lägga på transfereringar till människor i olika inkomstlägen.
Då har vi valt att inte i första hand lägga pengar på mer transfereringar till människor som tjänar mer utan att lägga pengar på saker som vi tror är viktigare för den svenska välfärdspolitikens utveckling.