KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mattias Karlsson (M):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Statsrådet hänvisar till den pågående beredningen av läkemedelsutredningen. Utmaningen är dock att det i dag, varje dag, står patienter, framför allt från norra Sverige, och väntar. De väntar på att få tillgång till behandling.
Det är en behandling som redan är godkänd och tillgänglig men som 21 landsting väljer att avvakta med och inte använda. Skelleftesjukan drabbar människor i livets höjdpunkt. De flesta arbetar och har många år kvar i arbetslivet, men även många år kvar som förälder till sina barn och kanske som mor- och farförälder till sina barnbarn.
Skelleftesjukan drabbar framför allt människor som är födda, eller har sitt ursprung, i norra Sverige. Så här långt har det inte funnits mycket annat att göra för vården än att trösta och lindra. Många har ställt sitt hopp till levertransplantationer, med de risker det medför och med den brist på organ som råder.
Men nu finns en behandling tillgänglig, som är godkänd av det europeiska läkemedelsverket EMA och därmed funnen säker och relevant för patienter så att de kan fortsätta att leva sina liv och slippa vänta på transplantation. I detta läge, när läkemedel har forskats fram bland annat i Umeå och godkänts, händer ingenting.
Svenska landsting säger varken ja eller nej utan väntar, väntar och väntar på att man någon gång ska komma igång med de så kallade trepartssamtalen. Medan Norrbotten, Västerbotten och övriga landsting väntar förvärras patienternas situation, och köerna till transplantationer riskerar att öka.
Det är förståeligt att statsrådet vill bereda en utredning, men det svar som statsrådet ger slår mot patienterna - mot de patienter som just nu här, på kammarens åhörarläktare, och hemma framför sina tv-apparater följer debatten.
Jag skulle vilja att regeringen markerade att det inte är acceptabelt att skjuta på användningen av det som redan är vetenskapligt godkänt och att de 21 landstingen borde skynda på. Regeringen har ju också, oavsett utredningen, möjlighet att redan nu ändra avtalet med SKL så att solidarisk finansiering av läkemedel som ges på sjukhus blir möjlig.
Det kan regeringen göra utan beredning. Det kräver bara politisk vilja. Då får också de landsting som har en större samling av patienter med bland annat skelleftesjukan hjälp att börja behandlingen.
Kan statsrådet i dag ge dessa människor hopp om att regeringen vill inkludera exempelvis skelleftesjukan i den solidariska finansieringen så att patienterna får den hjälp och den behandling de behöver?
Mattias Karlsson (M):
Statsrådet hänvisar till mina moderata kollegor i SKL och till olika partiers syn på skattesatser. Jag vill inte tro att statsrådet använder den här debatten till att försöka ta billiga politiska poäng medan människor väntar på att få en godkänd behandling. Faktum är att det är regeringen som är den statliga parten när det gäller solidarisk finansiering och användning av läkemedelsanslaget.
Låt mig också vara tydlig med att sjukvården i mångt och mycket gör ett fantastiskt jobb. Men det hjälper ju inte när landstingen via det så kallade NT-rådet inte öppnar dörren för behandlingen.
Det handlar för skelleftesjukan om behandlingar som radikalt ändrar förutsättningarna så att människor får hjälp att leva ett längre och bättre liv, behandlingar som efter åratal av studier levt upp till myndigheternas krav på effektivitet och säkerhet.
Statliga TLV blev klara med sin positiva bedömning i slutet av förra året, men de svenska landstingens NT-råd valde den 16 april i år, utan att ens prata med patientföreningar och läkemedelsbolagen, att be landstingen vänta med behandling - en väntan som kommer att kosta liv.
Visst finns det signaler om att landstingen nu tänker börja prata, men faktum kvarstår: Varje dag är en förlorad dag för dessa patienter. Jag tycker att regeringen har ett ansvar att hjälpa landstingen att börja med behandlingen. Vad är statsrådet beredd att göra för att snabba på hanteringen så att behandling blir möjlig?
Mattias Karlsson (M):
I dag är det ca 350 personer i Sverige som bär på den här sjukdomen, varav ca 90 procent bor i Norrbotten och Västerbotten.
I den överenskommelse som staten har om ersättning till regioner för kostnader för läkemedelsförmåner finns en särskild hantering för just de läkemedel som används vid behandling av sjukdomar som är mycket ojämnt geografiskt fördelade och där användning kan medföra en direkt och tydlig merkostnad för ett landsting eller en region. I det här fallet är det Norrbottens läns landsting och Västerbottens läns landsting.
Det är i dag bara de sällsynta diagnoserna Gauchers sjukdom och blödarsjuka som omfattas av överenskommelsen. De övriga särläkemedlen för sällsynta sjukdomar omfattas alltså inte av läkemedelsöverenskommelsen.
Det är därför upp till varje region att avgöra om finansiering då särläkemedlet behövs för personer med sällsynta diagnoser, och det är detta som skapar den problematik som vi ser i dag där landstinget har valt att inte ge behandlingen.
I den läkemedelsutredning som statsrådet hänvisar till finns det förslag om solidarisk finansiering, men dessa förslag kräver inte någon ny lagstiftning. Det är ju redan i dag fritt fram för regeringen att öppna för sjukhusbehandling av exempelvis skelleftesjukan och för att den ska ingå i de solidariskt finansierade läkemedlen.
Jag hoppas att detta kan vara på plats redan från och med i dag, dock allra senast från 2020. Jag hoppas verkligen att statsrådet efter denna interpellationsdebatt går tillbaka till departementet och tar ett initiativ till att inkludera exempelvis skelleftesjukan i den solidariska finansieringen.
Mattias Karlsson (M):
Jag vill tacka statsrådet för svaret. Jag hade dock önskat få en vägledning om hur statsrådet och regeringen tänker sig en lösning på de problem som har uppstått i Kiruna med anledning av LKAB:s expansion och den stadsomvandling som blir konsekvensen av densamma. Att städer, beroende på naturkatastrofer, ekonomisk utveckling eller krig, föröds är ingen ny eller unik företeelse.
Men att en stad, vars existens är hotad, flyttas är något alldeles unikt. Det är precis det som händer i Kiruna just nu. Sveriges Kommuner och Landsting har rubricerat det som historiens största stadsomvandling. Hos Kirunaborna finns en insikt om att flytten av staden är en nödvändighet.
Men denna insikt är förenad med känslor som smärta, vemod och nostalgi. Invanda miljöer, platser som är förknippade med minnen och historia samt för några även det egna boendet kommer att försvinna. Av detta skäl måste stadsomvandlingen ske med stor respekt och lyhördhet för invånarnas önskemål.
Den senaste tiden har en konflikt mellan å ena sidan Kiruna kommun och å andra sidan LKAB eskalerat. Vi ser nu en oroande och farlig utveckling i Kiruna kommun. Hela den stadsomvandling som pågår riskeras. Även LKAB:s fortsatta verksamhet och fortlevnad riskeras.
Under en rad år har det hos många Kirunabor vuxit fram en misstro när det gäller att man kommer att fullfölja planen på att alla samhällsfunktioner som avvecklas i det gamla stadscentrumet ska byggas upp i den nya staden.
I frustration över att bland annat järnvägsdragningen med tillhörande centrumnära järnvägsstation ännu inte har avtalats fram hotar Kiruna kommun med att inte bifalla LKAB:s ansökan om ny detaljplan. Det kommer på sikt att leda till att gruvan kommer att stanna. Det höga tonläget mellan parterna är djupt oroande.
Jag tror att regeringen nu, som ägare av LKAB, måste träda in i konflikten och säkerställa Kirunabornas trygghet i hela stadsomvandlingen och stilla den oro som LKAB:s anställda känner när verksamheten hotas.
Jag anser att regeringen skyndsamt borde utse en statlig samordnare som får i uppdrag att säkerställa en fortsatt positiv stadsomvandling med ett starkt och konkurrenskraftigt statligt bolag, LKAB.
Jag vill fråga statsrådet hur han tänker sig en lösning på de problem som har uppstått och om han är beredd att själv vara en del av lösningen på desamma.
Mattias Karlsson (M):
Låt mig än en gång betona att Kirunaborna till nästan 100 procent, eller åtminstone 98 procent, trots allt är väldigt positiva till hela stadsomvandlingen. De har varit beredda att låta sina hus lösas in, och trots vad de kanske har känt i hjärtat har de varit beredda att flytta till den nya staden. Detta är inte det stora problemet.
När de väl hade fattat det känslomässiga beslutet och var beredda att flytta till en ny stad ville de också att den nya staden skulle ha samma funktioner som den gamla. När kommunledningen och kommunfullmäktige i Kiruna fattade beslut om att flytta staden var det inte villkorslöst. De insåg att LKAB var oerhört viktigt för stadens fortlevnad.
Samtidigt hade man dock ställt upp vissa villkor för att tillåta att stadens mark skulle bli industrimark och att LKAB skulle kunna fortsätta sin resa som ett starkt statligt bolag. Man hade satt upp tre tydliga villkor för att gå med på stadsomvandlingen och ge mark till LKAB.
För det första skulle stadsomvandlingen inte belasta Kiruna kommuns skattebetalare. Detta var det första villkor man ställde upp. För det andra skulle utvecklingen av den nya staden föregå avvecklingen av den gamla. Först skulle man utveckla den nya, sedan avveckla den gamla.
För det tredje skulle de funktioner och miljöer som avvecklades ersättas med motsvarade funktion, volym och kvalitet. Kommunen och Kirunaborna känner nu att LKAB inte lever upp till allt detta och att staten som ägare inte lever upp till att i den nya staden ersätta de gamla funktioner som man avvecklar.
De känner att de kommer att bli dragna vid näsan. Kirunaborna känner sig lurade på hela stadsomvandlingen. Det handlar bland annat om, som vi tidigare har varit inne på, den nya järnvägsdragningen. I och med flytten av staden behövs en ny järnvägsdragning. Den behövs inte bara för att den ska gå genom den nya staden som ska ha en centrumnära järnvägsstation, utan också för att sprickor kommer att uppstå.
Som det i dag ser ut har staten och Trafikverket inte förhandlat fram detta. Kommunen känner därför att det kanske aldrig blir verklighet och att man kanske aldrig får en centrumnära järnvägsstation i det nya Kiruna.
Efter att konflikten hade briserat i medierna i mitt hemlän Norrbotten tog man kontakt med dig, Ibrahim Baylan, som näringsminister och frågade: Kommer regeringen att agera på något sätt eftersom parterna har låst fast sig i diskussionen?
Du svarade på följande sätt i ett mejl till Norrbottens Media den 17 maj angående om regeringen skulle agera i frågan: "Ärendet ligger inte hos regeringen. Föremålet är en fråga mellan kommunen och bolaget." I samma artikel vänder man sig till LKAB och säger att regeringen inte kommer att agera utan att frågan har landat hos dem. LKAB hänvisar då till att bolaget inte äger frågan.
Jag vill därför fråga ministern: Vilket mandat har bolaget LKAB från regeringen att agera för att lösa detta? Vilket mandat har man att föra en konstruktiv dialog med kommunen för att lösa de sista frågeställningarna? Kan näringsministern lova att LKAB tar det ansvar som åligger ett statligt bolag?
Mattias Karlsson (M):
Statsrådet återkommer hela tiden till att det här bolaget ska drivas kommersiellt - som att det är överordnat allt annat. Men ska man inte ta hänsyn till alla de Kirunabor som nu är mitt uppe i en stadsomvandling och känner att den håller på att gå dem förbi genom att de funktioner som avvecklas i gamla Kiruna inte kommer att bli ersatta?
Här har väl ändå staten som ägare av LKAB ett större ansvar än om det bara hade varit ett kommersiellt bolag på den öppna marknaden? Här måste, tror jag, regeringen ta ett steg framåt. Den princip som LKAB och kommunen har kommit överens om tidigare är att det som avvecklas i det gamla ska utvecklas i det nya.
Stadsomvandlingen pågår just nu. En ett par år gammal riksrevisionsrapport om att allting har gått bra tycker jag inte att statsrådet ska hänga upp sig på. Detta är en fortgående process som det är viktigt att följa ända till slutet.
Nu har man kommit till ett moment 22-läge, där man inte klarar av att förhandla om avveckling av vissa saker därför att man inte vet om man får de nya till sig. Bland annat har man ett ställverk som måste flyttas. Det kostar ungefär 100 miljoner. Man vet inte om man vågar ta den kostnaden, eftersom man inte vet om exempelvis en centrumnära järnvägsstation kommer att bli verklighet.
Regeringen hänvisar till LKAB. LKAB slår ifrån sig och säger: Det här är inte vårt ärende. Trafikverket säger: Vi bygger enligt nationell standard. Det innebär att det inte kommer att bli en centrumnära järnvägsstation. Det här är ett moment 22 där alla slår ifrån sig. Jag hade hoppats och trott att statsrådet kunnat ta det ansvaret. Jag vill bjuda upp statsrådet till Kiruna att på plats se hur det ser ut.
Mattias Karlsson (M):
Jag vill tacka finansministern för svaret. Den fråga som jag önskade svar på handlade om huruvida finansministern avser att göra det mer lönsamt för personer med låga inkomster att arbeta.
Jag hade hoppats att finansministern skulle svara ja på frågan och visat på en förståelse för att det är fel prioriterat att ensidigt sänka skatten för dem med höga inkomster i ett läge där stora grupper står utanför arbetsmarknaden och konjunkturen väntas vända nedåt. Vi vet att det framför allt är sänkt skatt på lägre inkomster som leder till ökad sysselsättning.
Det finns en underliggande utveckling mot ökade klyftor i ekonomin. Frågan är om man bedriver en politik som förstärker eller en politik som motverkar detta. En sänkning av värnskatten innan man har funderat på hur man ska göra så att vanliga löntagare och LO-medlemmar också får behålla mer i plånboken är en dålig politik.
En utfasning av värnskatten behöver kombineras med åtgärder så att skattelättnader inte enbart kommer höginkomsttagare till del. Finansministern anför i sitt interpellationssvar följande: "Att utjämna de växande klyftorna är en angelägen samhällsutmaning och var en tydlig prioritering för regeringen under förra mandatperioden.
Den prioriteringen gäller fortfarande, något som också uttryckligen framgår av den överenskommelse som regeringspartierna har slutit med Liberalerna och Centerpartiet." Hur tycker finansministern att arbetet med att utjämna de växande klyftorna har gått? Enligt SCB har inkomstskillnaderna i Sverige vuxit till de största på flera decennier.
Tittar man på det så kallade Gini-indexet, som bygger på hushållens samtliga inkomster efter skatt och transfereringar, ser man att trenden är tydlig och uppåtgående. Man har i Sverige systematiskt mätt Gini-koefficienten sedan 1970-talet. Efter drygt en mandatperiod med Magdalena Andersson som finansminister har vi uppnått den högsta noteringen sedan mätningen startade.
Är finansministern nöjd med resultatet av regeringens prioriterade arbete?
Mattias Karlsson (M):
Jag drar mig till minnes förra året då finansministern under hela valrörelsen försökte göra gällande att Moderaterna ensidigt sänkte skatterna för de rika, vilket i sig var gravt missvisande. En anledning till att alliansregeringen fick så brett stöd under åtta år var just att skattesänkningarna främst gick till låg- och medelinkomsttagarna och därför uppfattades som rättvisa.
Finansministern kan i alla fall glädja sig åt att riksdagen biföll M-KD-budgeten för 2019, som innehöll en förstärkning av jobbskatteavdraget med 10 miljarder med särskilt fokus på låga inkomster. Om inte den budgeten vunnit bifall hade med denna regering inkomstklyftorna ökat i högre takt.
Mattias Karlsson (M):
I min interpellation säger jag att det vore bra om värnskatten avskaffas under mandatperioden. Jag tror att det finns goda ekonomiska argument för att man ska fasa ut värnskatten. Problemet jag vill belysa i interpellationen är följderna av att januariöverenskommelsen slår mot vanliga löntagare.
Regeringen avser också, enligt överenskommelsen, att genomföra en grön skatteväxling på 15 miljarder kronor, som innebär sänkt skatt på arbete och höjd skatt på sådant som är dåligt för miljö och klimat. Eftersom finansministern och regeringen inte har sagt vilka skatter som ska höjas finns anledning till oro för att fördelningsprofilen även här slår snett.
Det kan inte vara så att vanliga löntagare ska betala för avskaffad värnskatt och höjd bensin- och dieselskatt. Det vore inte rättvist mot alla dem som framför allt bor i glesbygden och varje dag måste ta bilen till jobbet, till dagis, till affären, ja överallt.
Mattias Karlsson (M):
Jag vill tacka finansministern för svaren, även om de tyvärr inte har besvarat de frågor jag har ställt. Den överenskommelse som har träffats mellan regeringen och dess stödpartier Centerpartiet och Liberalerna innehåller reformer i storleksordningen 60-65 miljarder kronor. Då har jag inte räknat med höghastighetståg och Norrbotniabanan. Förslagen om familjedagar och friår kommer naturligtvis också att urholka arbetslinjen.
Samtidigt ingår exempelvis inte satsningar på lag och ordning i den lista på reformer som man har kommit överens om. Det är alltså rimligt att anta att kostnaderna för den politik man vill bedriva blir större. Detta sker i ett läge där det finns överhängande risk att vi går in i en lågkonjunktur under mandatperioden.
Vänsterpartiet har också enligt egen utsago skaffat sig inflytande över den politik som inte ingår i överenskommelsen. Det i sig känns inte lugnande ur ett finansiellt stabilitetsperspektiv. Jag delar fullt ut finansministerns syn att man måste vara noggrann vid avdömningen av vilket ekonomiskt utrymme som finns för nya reformer.
Problemet är att januariöverenskommelsen har tagit i anspråk stora delar av det kvarvarande reformutrymmet för mandatperioden. Farhågorna kvarstår: Finansministern har misslyckats med att använda högkonjunkturen till att förbereda statens finanser för en nedgång i konjunkturen.
Vad tyder på att finansministern skulle lyckas med att ta tag i problemen i en lågkonjunktur?
Mattias Karlsson (M):
Att goda ekonomiska tider ska användas för att förbereda för sämre tider är en bärande princip för en ansvarsfull finanspolitik. Tyvärr gör nuvarande regering ett kraftigt avsteg från denna princip. Sverige sparar i dag avsevärt mindre än under någon av de senaste högkonjunkturerna, vilket gör att vi står sämre rustade när nästa lågkonjunktur kommer.
Finansministerns expansiva budgetar under de senaste årens högkonjunktur bryter därmed mot tumregeln om att finanspolitiken ska gjuta olja på såväl hög- som lågkonjunktur. Under alliansåren, i en brinnande finanskris, ökade skatteintäkterna eftersom fler kom i jobb. Dessutom stärktes välfärden. Hur var detta möjligt?
Jo, det berodde naturligtvis på att man under högkonjunkturen som föregick finanskrisen hade bedrivit en stram finanspolitik som hade skapat starka statsfinanser, vilket gjorde att man kunde gasa på med mer expansiv politik som gjorde att Sverige klarade lågkonjunkturen långt mycket bättre än övriga länder i Europa.
Jag är övertygad om att finansministern gör ett historiskt misstag då hon har valt att elda på högkonjunkturen med en expansiv finanspolitik i stället för att stärka statens finanser och genomföra de strukturella reformer som hade varit nödvändiga för att klara nästa lågkonjunktur.
Finansministern får gärna rätta mig om jag har fel, men det finns väl ingen svensk finansminister de senaste 30 åren som sparat mindre i en högkonjunktur än vad Magdalena Andersson har gjort?
Mattias Karlsson (M):
Man kan slutligen konstatera att Finanspolitiska rådet under många år nu har varnat för att finanspolitiken är alldeles för expansiv. Sverige mjuklandar sällan i lågkonjunkturer. Därför behöver vi ekonomiska skyddsvallar, och de skulle behöva vara större än de är i dag.
Att finansministern så kapitalt misslyckas med att bedriva en ansvarsfull finanspolitik kommer att innebära att Sverige står sämre rustat för en svår inbromsning i ekonomin. Det är oklart vilka principer som styr finanspolitiken för närvarande, och det förskräcker.
Mattias Karlsson (M):
Min fråga går till finansminister Magdalena Andersson. I tisdags anordnade finansutskottet en öppen utfrågning om finansiell stabilitet tio år efter finanskrisen. Riksbankschef Ingves gav uttryck för att det finns indikationer på att Sverige är mer sårbart nu. En viktig komponent för att förhindra nästa kris är starka offentliga finanser.
Jag anser att det nog har varit ett misstag att regeringen inte har utnyttjat de senaste årens högkonjunktur för att genomföra nödvändiga reformer på sådana områden som arbetsmarknad och bostadsmarknad och för att bygga de skyddsvallar som skulle kunna skydda vår utsatta ekonomi mot en lågkonjunktur. Sverige är nu ytterst sårbart inför nästa lågkonjunktur.
Jag vill därför fråga finansministern om hon bedömer att statens reserver är tillräckliga för att bedriva en effektiv stabiliseringspolitik vid nästa nedgång i ekonomin.
Mattias Karlsson (M):
Januariavtalet som har träffats mellan regeringen och dess stödpartier innehåller reformer i storleksordningen 60-65 miljarder kronor. Förslag om familjedagar och friår kommer att urholka arbetslinjen. Det är alltså rimligt att anta att kostnaderna för den politik som regeringen vill bedriva under mandatperioden blir alldeles för höga.
Detta riskerar att leda till att de ekonomiska marginalerna inte finns där för att kunna hantera en situation där ekonomin vänder.
Mattias Karlsson (M):
Min fråga går till finansminister Magdalena Andersson. Med tanke på den tråkiga penningtvättshistoria som har rullats upp i Swedbank har regeringen agerat oerhört passivt. Nu har i alla fall finansmarknadsminister Per Bolund kommunicerat att han är beredd att tillsätta en haverikommission. Man ska komma ihåg att bankens kris inte bara är en kris och ett stort problem för Swedbanks ägare och anställda.
Den här krisen är också en nationell svensk angelägenhet, eftersom Swedbank är systemviktig. Det riskerar att skapa svallvågor i hela finanssektorn och hota den finansiella stabiliteten i Sverige. Mot bakgrund av det vill jag fråga finansministern om hon delar synen på att det behövs en haverikommission och om så är fallet vilka villkor som måste vara uppfyllda för att det ska bli aktuellt.
Mattias Karlsson (M):
Statsministern! Vi ser nu en oroande utveckling i Kiruna kommun som riskerar hela stadsomvandlingen och som på sikt påverkar det statliga gruvbolaget LKAB:s fortsatta verksamhet och fortlevnad. Det har vuxit fram en misstro i Kiruna gällande huruvida man kommer att fullfölja planen om att alla funktioner för samhället som avvecklas i stadens gamla centrum ska byggas upp i den nya staden.
I frustration över att bland annat järnvägsdragning med tillhörande centrumnära järnvägsstation inte har avtalats fram ännu hotar Kiruna kommun med att inte bifalla LKAB:s detaljplaneansökan, vilket kommer att leda till att gruvan stannar. Jag tror att regeringen måste träda in i den eskalerande konflikten och som ägare av LKAB säkerställa Kirunabornas trygghet.
Mot den bakgrunden vill jag fråga statsministern om han är beredd att utse en statlig samordnare för att säkerställa den fortsatta stadsomvandlingen och säkra LKAB:s framtid.
Mattias Karlsson (M):
Då den tidigare finska utrikesministern Timo Soini öppnade Arktiska rådets utrikesministermöte i Rovaniemi för drygt en månad sedan blev det genast klart att mötet inte skulle bli den framgång som ordförandelandet Finland hade önskat. Mötesagendan ändrades nämligen från att innehålla ett undertecknande av en slutdeklaration till att innehålla ett undertecknande av ett gemensamt uttalande av medlemsländernas utrikesministrar.
Det är första gången sedan rådet bildades 1996 som man inte har någon slutdeklaration. Det är uppenbart att utfallet av mötet i Rovaniemi var en stor besvikelse. Och det sätter en oerhört stor press på nästa ordförandeland, Island, att hitta formerna när det gäller Arktiska rådets betydelse i framtiden. Vi står inför stora utmaningar i Arktis, inte minst miljömässiga.
Jag vill mot den bakgrunden fråga utrikesministern på vilket sätt Sverige ytterligare kan agera för att stärka det arktiska perspektivet.