Gustav Fridolin (MP):
Tack till vår nya jämställdhetsminister! Låt mig få ta tillfället i akt och välkomna jämställdhetsministern till kammaren denna gång. Jag hoppas att vi får många och fler möjligheter att träffas, och jag hoppas också att det kommer att märkas i politiken att vi äntligen efter sex år med en alliansregering har fått en feminist som jämställdhetsminister.
Frågan om löneskillnaderna i Sverige är en av de absolut viktigaste jämställdhetsfrågorna. Det är i lönen man ser hur kvinnor fortfarande strukturellt värderas lägre på arbetsmarknaden. Förändringarna som eventuellt sker går långsamt.
Enligt de mest optimistiska prognoserna är det fortfarande så att även om det tar 30 år innan min dotter får sitt första jobb kommer hon att värderas lägre på arbetsmarknaden än de killar som hon nu växer upp och leker med. Det är de mest optimistiska prognoserna. Speciellt när vi ser på inkomstskillnaderna mellan kvinnor och män ser vi att siffrorna pekar på att det går åt fel. Skillnaderna ökar mellan kvinnor och män.
I stället för att Sverige blir ett modernare land blir Sverige ett land där kvinnorna får ännu lägre inkomster i förhållande till männen. En sådan undersökning presenterades nyligen i TV4:s Nyheterna . Man kan se att skillnaderna i nettoinkomster har sedan 2006 då Alliansen bildade regering ökat med upp till 40 procent.
Om vi ska göra något åt detta räcker det inte att skylla över det egna ansvaret på någon annan. Då måste vi se vilka möjligheter vi har att göra någonting. Jag välkomnar jämställdhetsministerns initiativ att träffa representanter för de sex fackförbund som har lagt fram en gemensam rapport med gemensamma förslag för att åstadkomma förändring, det vill säga Kommunal, LSR, Akademikerförbundet SSR, Vision och Vårdförbundet. Jag ser fram emot de mötena.
Samtidigt får vi konstatera att det inte har fikats för lite i den svenska jämställdhetsdebatten utan att det har hänt för lite. Vad skulle vi kunna göra? Ett första steg är att inse att även om man har respekt för parterna - och det ska man ha - är också staten en part. Staten är en arbetsgivare för de statligt anställda.
Om vi ska ta ansvar för att utjämna löneskillnaderna i samhället måste staten vara ett gott föredöme. Då måste vi klara att utjämna skillnaderna mellan kvinnor och män som är i statlig tjänst. För att klara det behöver vi anslå pengar genom statsbudgeten.
Miljöpartiet har ett förslag på 450 miljoner för att höja kvinnors löner i staten och se till att staten blir ett föredöme, visa övriga delar av arbetsmarknaden att det är möjligt och att den strukturella lönediskrimineringen inte behöver råda i dag. Det går att vidta åtgärder som ser till att kvinnor och män värderas lika på arbetsmarknaden. Låt oss se på den rapport som de sex fackförbunden har lagt fram.
Flera av de förslagen pekar tydligt mot oss politiker och regeringen med önskemål om vad som ska hända. Det handlar om nya uppdrag till statliga myndigheter i regeringens regleringsbrev, till exempel Medlingsinstitutet och Diskrimineringsombudsmannen. Det handlar om att återväcka det uppdrag som regeringen har tagit bort från Försäkringskassan, nämligen att verka för ett jämställt uttag av föräldraledigheten.
Det handlar vidare om att ge rätt till heltid med möjlighet till deltid i kommuner och landsting. Politiken är arbetsgivare. Den typen av åtgärder är något som avkrävs oss politiker. Därför vill jag upprepa frågorna från min interpellation: Kommer jämställdhetsministern att agera för att det anslås pengar i statsbudgeten för att utjämna skillnaderna mellan kvinnor och män i statlig tjänst?
Och kommer jämställdhetsministern att lyssna på och försöka genomföra de förslag som de sex fackförbunden lägger fram för oss politiker?