Göran Pettersson (M):
Formellt sett handlar det här ärendet om att vi i eftermiddag ska fatta beslut om den skrivelse jag nu har i handen och lägga den till handlingarna.
Detta kan låta mindre spännande, men erfarenhetsmässigt brukar debatten om den årliga skrivelsen om strategisk exportkontroll handla om allt möjligt inom exportkontroll av krigsmateriel. I år förhåller det sig dock lite annorlunda.
Det sitter just nu en parlamentarisk kommitté som har i uppgift att göra en översyn av regelverket för exportkontroll.
Kommittén ska lämna sitt slutbetänkande senare i år, och jag ser fram emot att vi antagligen kommer att återkomma i detta ämne senare här i kammaren. Jag tänker i stället använda mitt anförande till att tala mer principiellt runt frågorna om krigsmateriel och export av densamma.
Jag ska ta mitt avstamp i målet för vår säkerhetspolitik. Detta mål är att bevara vårt lands fred och självständighet. En komponent i detta är det militära försvaret, och en central del i det är tillgången till vapen.
Jag tänkte börja med att göra en historisk tillbakablick. Vid upptakten till andra världskriget uppdagades att svenska staten hade försummat materielförsörjningen och tillgången till krigsmateriel för det svenska försvaret.
När detta blev uppenbart vidtog man en nödåtgärd genom att skicka ut svenska statstjänstemän på en inköpsresa runt om i världen. Man upptäckte då att det inte är så enkelt att få inhandla materiel hur som helst i kristider.
Det är inte bara en fråga om tillgång och efterfrågan, utan det finns också ett antal bindningar mot olika regimer. Nödåtgärden slog inte särskilt väl ut. En del materiel av tvivelaktig kvalitet och lämplighet för Sverige blev inköpt. Slutsatsen man sedan drog var att detta inte var någon lyckad metod.
I stället började man under pågående krig att bygga upp en svensk försvarsindustri. När andra världskriget tog slut och övergick i kalla kriget satsade Sverige väldigt mycket pengar på att bygga upp sin försvarsförmåga.
Från kalla krigets början till ungefär mitten av 60-talet var det årliga försvarsanslaget ca 4 procent av bruttonationalprodukten. För att sätta det i ett storlekssammanhang skulle detta med dagens mått motsvara en försvarsbudget på 160 miljarder kronor.
En stor andel av försvarsanslaget gick till att modernisera på materielsidan. Det var också under den här tiden som en betydande del av den stora svenska försvarsindustrin byggdes upp, framför allt på flygsidan. I början av 90-talet föll Sovjetunionen.
Warszawapakten upplöstes, vilket ledde till att vi fick den stora fredsåterbäringen. I likhet med andra länder minskade Sverige försvarsanslaget kraftigt, från de höga nivåerna.
Då uppstod i Sverige en obalans mellan den försvarsindustri man byggt upp för att inte göra om misstagen från tiden före andra världskriget och den efterfrågan som försvarsmakten hade. I och med vårt inträde i EU ändrades säkerhetspolitiken till att vi mer och mer inser att vi ingår i ett större sammanhang.
På sikt ändrades också formuleringarna till att säga att vi skapar säkerhet tillsammans. Vi har även beroendet i fråga om materielförsörjning. Jag återkommer till det när jag ska kommentera några av motionerna.
Det är med dessa erfarenheter som grund som vi kan se på både materielförsörjningen och exporten av krigsmateriel.
Vi har formulerat krigsmaterielexporten som så att det är något vi kan göra om det gynnar våra egna säkerhetsintressen såtillvida att vi kan säkerställa att vi inte gör om misstagen från före andra världskriget.
Vi har alltså potential att kunna tillgodose Försvarsmaktens efterfrågan på materiel. Efter denna lilla utflykt bakåt i historien vill jag kommentera var vi står politiskt i dag i detta. Vi har som sagt en kommitté som arbetar.
Ett klassiskt svenskt sätt att hantera svåra frågor är ju att man utser ett antal personer som får djupdyka och bryta i frågorna, och jag ser med spänning fram emot när de återkommer med sina rapporter. Vi har ändå en del skiljaktigheter här i dag, i motionerna.
Det som framför allt skiljer är synen på det tredje ledet, som jag nämnde. Det inleddes i och med vårt inträde i EU och innebär att vi i större omfattning bygger vår säkerhet gemensamt.
Europeiska försvarsmaterielbyrån, Eda, är en tydlig skiljelinje där vi ser olika på detta. I och med att vi bygger säkerheten tillsammans omfattar det på materielförsörjningssidan att också dra nytta av vårt medlemskap i EU. Vi har erfarenheterna från före andra världskriget, då vi var sent ute.
Samtidigt har teknikutvecklingen kommit så långt att även om ett litet land, vilket inte är troligt i dag, skulle gå tillbaka till den heroiska satsning som gjordes på försvaret under kalla kriget skulle det ändå inte räcka för att ligga i topp.
Därför är det helt nödvändigt att vi gör saker tillsammans i framtiden, bland annat genom den europeiska försvarsmaterielbyrån. Jag talar först och främst som reservant.
Moderaterna hade en kommittémotion om att vi vill lyfta fram att vi så långt som möjligt ska bygga vår exportkontroll genom gemensamma överenskommelser och avtal.
Vi ville framför allt lyfta fram lätta vapen. Men eftersom det avstyrktes i betänkandet har vi en kort reservation. Härmed yrkar jag bifall till reservation nr 2.