KBLab/rixvox huggingface dataset:
Boriana Åberg (M):
Jag vill tacka Rebecka Le Moine. Jag uppfattade inte att jag fick något svar. Men Rebecka Le Moine ska få nya frågor och nya chanser att stilla min nyfikenhet. Människor i serviceyrken kan inte använda sig av tjänstebilar när de behöver åka ut på uppdrag klockan tre på natten.
Då går det inte att med hjälp av kollektivtrafik ta sig till den bilparkering där alla tjänstebilarna står för att sedan ta sig till stället där man ska utföra sitt uppdrag.
Remissinstanserna är väldigt tydliga med att förslaget kommer att slå mot svenska jobb och leda till att människor väljer att köpa privat bil med sämre miljöprestanda och troligtvis mer utsläpp. Jag undrar vilka bilar som släpper ut mest koldioxid.
Är det gamla bilar eller nya bilar? Är det önskvärt med en förnyelse av bilflottan mot laddhybrider eller renodlade elbilar? Om det är önskvärt, varför hindrar Miljöpartiet denna omställning? Behöver Sverige en tillväxt för att klara miljöproblemen eller inte?
Om ja, varför driver Miljöpartiet den politik som slår hårt mot jobb, företagande och mobilitet? Tidigare har Miljöpartiet haft inskrivet i sitt program att man ska sträva efter nolltillväxt. Är nolltillväxt fortfarande Miljöpartiets vision för framtiden?
Boriana Åberg (M):
Förutom att statsministern inte har förstått vad som är orsaken till ungdomsbrottslighet verkar han heller inte ha förstått hur man ska bekämpa den. I sitt svar berömmer sig ministern av 34-punktsprogrammet. Han berömmer sig också av polisiär närvaro.
Men frågan är hur Sverige står sig när man jämför antalet poliser per 100 000 personer med andra länder i EU. Man kan också fråga sig varför inget har hänt sedan 34-punktsprogrammet lanserades för ett år sedan.
Ungdomsbrotten har blivit grövre och grövre. Min kollega använde ordet bestialiska, och det är inte en överdrift. Jag kan säga varför. Jag är socialsekreterare till yrket, och jag kan säga att de åtgärder som används är totalt verkningslösa.
Samma ungdomsbrottslingar begår brott gång efter gång, och påföljderna och åtgärderna bekommer dem inte alls. Samtal med socialsekreterare - brottslingarna skrattar åt det!
År 2017 kom en ny regel att åklagare inte kan anhålla ungdomsbrottslingar. Polisen tar in dem efter att de har rånat, misshandlat och förnedrat jämnåriga. På eftermiddagen släpps de igen, i många fall utan att ha blivit förhörda, för att begå nya brott.
Om man tittar på de två brottslingarna som dömdes i Danmark till hårda, rättvisa straff ser man att deras track record har pågått sedan de var 12-13 år - och det är bara de dokumenterade brotten. Om ministern inte kan svara för statsministern kan han svara för sig själv.
När kommer det verkningsfulla åtgärder så att ungdomsbrottslingar inte upprepar sin brottslighet och inte skrattar åt rättvisan utan tar straffen och hotet om straff på allvar? Ministern säger att man har infört ungdomsövervakning. Ja, det var ett tillkännagivande från riksdagen.
Det tog fyra år från att tillkännagivandet gavs till att regeringen gjorde verklighet av det. Sedan har vi straffrabatterna. Man berömmer sig av att man ska förändra dem, att brottslingar mellan 18 och 20 år ska få ta hela straffet. Men mängdrabatterna, då? Och varför bara brottslighet som ger ett år och uppåt i straff?
Varför inte all brottslighet? Vad är anledningen till detta? Vi har grava problem. Hos vanliga människor är rädslan att gå ut och att släppa ut sina barn påtaglig. Det är inte värdigt ett utvecklat land, ett land som kallar sig rättsstat, och det var inte så för bara något decennium sedan. Det har exploderat på senare tid, och regeringen bär ansvaret.
Boriana Åberg (M):
Uppfattningen att det är inkomstskillnaderna som leder till kriminalitet är djupt felaktig. Den uppfattningen misstänkliggör många människor som jobbar och sliter och tar hand om sina barn.
Att säga rakt ut att människor med låga inkomster är kriminella eller mer benägna att bli kriminella är en förolämpning mot många.
Det är just den politiken, med större bidrag, större fritidsgårdar och mer personal, som har lett till att man har missat framväxten av kriminella klaner. Man har fäst sig totalt vid de socioekonomiska orsakerna. Jag säger inte att vi ska negligera dem, men de är inte de enda. Ministern nämnde vapenbrott.
Det är bra att man skärper straffet. Problemet är bara att man inte gör skillnad mellan en brottsling som springer med en kalasjnikov och en jägare som har glömt älgstudsaren i bagageluckan. För de brottslingar som har blivit ertappade med vapen ger det dessutom bara mer status att sitta två år i fängelse. Det förstärker våldskapitalet.
När de kommer ut bemöts de som hjältar i de områden där de är verksamma. När det gäller övervakningskameror undrar jag när kommunerna ska få svar på sina ansökningar inom rimlig tid. Nu tar det tolv månader att behandla en ansökan om övervakningskameror. Kommunerna är väldigt frustrerade.
När kommer lagstiftarens intention att uppfyllas?
Boriana Åberg (M):
Tack, ministern, för svaret! Nyligen krävde fackförbundet SSR att socialtjänstens personal ska omfattas av samma lagstiftning som blåljuspersonal: poliser, brandmän, räddningstjänstpersonal med flera.
Detta är en oerhört stark markering om de faror som socialsekreterare är utsatta för och en förskjutning av SSR:s tidigare uppfattning att det inte är hårdare straff som behövs utan mer preventivt arbete för att stävja våldet. Verkligheten är talande.
Vid ett hembesök i Malmö i somras fick socialsekreteraren se ett automatvapen i lägenheten. Underförstått: Bråka inte med oss! Vi har illegala vapen; vi står över lagen. Senare under sommaren förstördes en av socialtjänstens bilar genom ett brandattentat.
Kort därefter hittades en så kallad molotovcocktail, som hade kastats mot socialtjänstens kontor men missat målet. Dessa händelser är tyvärr inte isolerade utan en del av ett mönster och av ökningen av hot och våld mot vanliga tjänstemän som gör sina jobb.
Så sent som för tre veckor sedan kunde vi läsa i tidningarna att en man och en kvinna hade startat en brand och agerat våldsamt mot tjänstemän vid socialkontoret i Knivsta. Detta är oerhört allvarligt och tragiskt. Socialsekreterare är tränade för att kunna hantera klienter som befinner sig i svåra situationer och för att kunna fatta snabba beslut.
Klienter med personlighetsstörningar, missbruk, psykisk ohälsa eller psykiska sjukdomar har alltid funnits. Men det grova våldet, med mordbränder och vapenhot, har kommit på senare år. Herr talman! De som arbetar inom socialtjänsten är framför allt kvinnor; män är fortfarande i minoritet.
Det är kvinnor och män som har valt detta yrke för att de vill hjälpa människor. De vill hjälpa andra att utveckla sina förmågor, tillvarata sina resurser och finna sina inre styrkor. Det blir därför ett mycket bryskt uppvaknande när man hamnar på sin arbetsplats på socialkontoret och finner att den är en krigszon.
Det är inte förvånande att erfarna socialsekreterare inte vill arbeta med myndighetsutövning. Hoten och våldet är värst när man hanterar ekonomiskt bistånd eller handlägger ärenden där barn far illa.
Så de erfarna socialsekreterarna söker sig till nya uppgifter eller nya arbetsplatser, och kvar på fältet finns de yngsta, oftast nyutexaminerade, som får handskas med de absolut svåraste fallen. Jag är säker på att ministern inser faran med detta.
Fall där barn far illa måste hanteras av de mest kunniga och mest erfarna socialsekreterarna, framför allt för barnens skull men också för samhällets. Herr talman! Arbetsmiljöverket publicerade i december 2018 en rapport där hot och våld mot socialtjänsten belystes.
Nu, två år senare, kräver fackets ordförande att hot och våld mot socialtjänsten ska klassas som våld mot blåljuspersonal. Detta betyder att arbetsmiljön har försämrats dramatiskt. Jag skulle vilja ha ministerns kommentar om detta.
Boriana Åberg (M):
Tack, ministern, för svaret! Det låter väldigt positivt att vi har en samsyn i dessa frågor. Den rapport jag refererade till i mitt tidigare anförande grundar sig på totalt 1 088 besök i sammanlagt 145 kommuner. Där står det att mer än var tredje person inom yrket uppger att de har blivit utsatta för våld eller hot om våld.
Vidare står det: "Socialsekreterare drar sig för att rapportera om händelserna av rädsla för att göra sina egna tillkortakommanden synliga. . 'Lite ska man tåla - det ingår i arbetet'." Det är oerhört allvarligt att socialsekreterare skuldbelägger sig själva när de utsätts för våld och hot om våld.
Attityden att man ska tåla lite är helt förkastlig. Ingen människa ska tåla hot och våld på sin arbetsplats eller, för den delen, någon annanstans. Särskilt allvarlig är situationen för socialsekreterare som samarbetar med polisen i kampen mot kriminella familjer - det gäller kriminella familjer där det finns barn. Ofta får socialsekreterarna subtila hot som "Jag vet var du bor".
Problemet med dessa hot är, förutom den rädsla de orsakar hos den hotade, att de är svåra att utreda, ta till domstol och få någon fälld för. Lisa Pedersen, trygghetschef i Angered, vittnar om hur svårt det är med hot som gäller anhöriga, särskilt när man själv har kunskap om den som hotar.
Personer som har ett rykte om sig behöver inte vara så explicita. Jag välkomnar att ministern delar min uppfattning att det när myndighetsutövande personal hotas eller utsätts för våld inte bara är ett problem för den enskildes arbetsmiljö, utan i slutändan är det ett hot mot den demokratiska rättsstaten.
För att få rätsida på den oroande samhällsutvecklingen behövs mer övergripande tag. Att arbetsgivare ska vidta riskförebyggande åtgärder, omhänderta de drabbade, förbättra säkerhetsrutiner och se till att polisanmälningar görs och så vidare är självklart, men det krävs mer.
Jag ser fram emot utredningen om skärpta straff för brottet våld eller hot mot tjänsteman. Ingen ska kunna ta sig rätten att hota utan att riskera kännbart straff. Men i dagens lagstiftning är tröskeln för att hota en socialsekreterare väldigt låg.
För en vaneförbrytare är en misstanke om att ha hotat en tjänsteman ingenting i flödet av andra brott. Det är ingen hemlighet att socialsekreterarnas arbete är svårast i de så kallade utanförskapsområdena. Trångboddhet, arbetslöshet och kriminalitet präglar livet.
Samtidigt är det i dessa områden som socialtjänsten behövs som allra mest. Där får den absolut inte abdikera.
Därför krävs det en hårdare attityd från statens sida mot kriminella klaner som skapar parallellsamhällen i utanförskapsområdena, parallellsamhällen där klanledaren styr och socialtjänsten betraktas som ett störningsmoment eller i bästa fall som en bankomat som man kan få pengar ifrån.
Boriana Åberg (M):
Tack, ministern, för detta! Mycket har vi samsyn i, och det är glädjande. Ministern nämnde sin kollega, justitie- och migrationsminister Morgan Johansson, och jag tror att han sitter på en stor del av svaret.
Mycket av hans ansvar handlar om att vi ska ha färre utanförskapsområden, färre människor som är beroende av socialbidrag och färre människor som hamnar i kriminalitet och också drar med sig sina barn i kriminalitet, så att socialtjänsten måste omhänderta dem.
Jag hoppas verkligen att ministern kan samarbeta med sin kollega för att få slut på våldet, inte bara när det gäller socialtjänsten utan också på andra områden där människor i en utsatt situation, ofta från andra länder, agerar mot våra myndigheter som om man vore i krig med dem.
Klansamhället, som inte godkänner svenska myndigheter, ska vi bekämpa på alla sätt, precis som våldet och hoten i arbetslivet oavsett om det riktas mot poliser, sjukvårdspersonal, lärare, socialsekreterare eller andra som står i frontlinjen.
Det är inte värdigt för en demokrati att myndighetsbeslut ska kunna påverkas av risk för hot och våld. Socialsekreterare har en mycket viktig funktion i samhället, särskilt för människor som befinner sig i svårigheter. En socialsekreterare kan vara skillnaden, det som avgör om ett barn ska lyckas i livet eller hamna snett.
Vi behöver socialsekreterare som är trygga på sin arbetsplats och trygga i sin yrkesutövning för att bekämpa de enorma problem som vårt samhälle brottas med.
Boriana Åberg (M):
Jag tackar ministern för svaret. I vanlig ordning berömmer ministern den nuvarande regeringens politik, samtidigt som han ondgör sig över tidigare regeringars tillkortakommanden. Men han svarar inte på frågan om kommunikationen mellan Trafikverket och tågoperatörerna. Fru talman! I början av december stängdes Västkustbanan mellan Helsingborg och Lund för snabbgående tåg.
Orsaken var omfattande skador på rälsen. Det fanns inte mindre än 246 skador på sträckan mellan Helsingborg och Kävlinge. Fem av dessa skador var så allvarliga att de kunde ha orsakat rälsbrott och urspårning. En urspårning av tåg där det normalt färdas hundratals människor på väg till jobbet eller skolan skulle ha orsakat enorma tragedier.
Så det är tur i oturen att trafiken stoppades innan en katastrof inträffade. Man kan dock fråga sig om skadorna inte kunde ha åtgärdats tidigare och tågoperatörerna underrättats med bättre framförhållning. Dessa svåra skador var kända för Trafikverket så tidigt som i somras när verket beställde en spårfräsning på sträckan Helsingborg-Lund.
Entreprenören som utförde arbetet rapporterade att många sprickor var för djupa och för breda för att kunna fräsas bort. I oktober anlitades ett konsultbolag för att dokumentera felen mer exakt.
Inte ens när rapporten blev klar i slutet av november fick tågoperatörerna veta hur pass allvarliga skadorna var, trots att de erbjöd sig att frigöra så mycket tid som möjligt för banarbeten. Så den särskilda tågordern från Trafikverkets ledningscentral uppfattades som en blixt från en klar himmel.
Inställda tåg, förseningar i både Skåne och delar av Danmark har varit resultatet av den plötsliga tågordern och många oroliga människor som inte har kunnat ta sig till sina jobb. Att inte delge informationen om skadorna har uppfattats som en mörkläggning av säkerhetsriskerna, vilket är ytterst allvarligt.
Det är inte konstigt att Skånetrafiken, SJ, Arriva, Transdev, Green Cargo och Öresundstågen var och fortfarande är mycket upprörda. De efterfrågar en dialog, en öppen dialog mellan Trafikverket och tågoperatörerna så att samarbetet ska fungera.
I slutändan är det passagerarna som får ta konsekvenserna, samma passagerare som regeringen säger sig vilja att de ska använda sig av kollektivtrafiken. För att passagerarna ska överväga att ersätta bilen med kollektivtrafik måste tågen gå i tid och komma i tid. Det handlar om punktlighet och säkerhet.
Det ska vara förutsägbart att ta tåget. Skåningarna är trötta på ständiga överraskningar som spårfel, nedrivna kontaktledningar, solkurvor med mera.
Därför vill jag upprepa min fråga: Vilka åtgärder tänker ministern vidta för att Trafikverket inte ska mörklägga viktig information utan i stället underrätta tågoperatörerna i god tid?
Boriana Åberg (M):
Tidigare regeringar hade också sina försyndelser, men det är inte dem vi pratar om i dag. Vi pratar om hur den nuvarande regeringen ska se till att saker och ting fungerar och hur den ska styra upp sina myndigheter. När det gäller mörkläggning handlar det om att man under flera månader inte berättade för tågoperatörerna att det fanns omfattande och allvarliga skador.
Det är inte min uppfattning utan det är tågoperatörernas. Sedan var det frågan om punktligheten i trafiken. Ja, det stämmer, och det är positivt. Men en stor del av trafiken går inte. Det är alltid lättare att få punktlig trafik när det inte är så många som ska samsas på de icke tillräckliga spåren.
Jag vill återgå till frågan om Trafikverkets samarbete med tågoperatörerna, till exempel Skånetrafiken. Skåne är den storstadsregion i Sverige som kör mest regional trafik. Kollektivtrafiken i Skåne är därmed mycket beroende av att Trafikverkets banor fungerar.
Det går inte att nog understryka hur viktigt det är med dialog mellan alla parter för planerandet av när underhållet ska utföras, det vill säga vilka tider spåret ska vara avstängt för trafik så att underhållet kan utföras.
Det är också ytterst viktigt med planering i samverkan mellan Trafikverket, underhållsentreprenörerna och tågoperatörerna så att insatserna kan samordnas och tillgången till banorna kan möta behovet av gott underhåll samtidigt som påverkan på tågtrafiken inte blir större än nödvändigt.
Det är precis så det har fallerat i fallet jag hänvisar till. Tidigare har det fungerat bättre när det gäller samarbetet mellan Skånetrafiken och Trafikverket, men nu har det blivit några ändringar. Vet ministern varför det har blivit så?
Det är glädjande att ministern blickar framåt och berättar om alla satsningar på infrastrukturen i Skåne. De behövs verkligen för väg och järnväg.
Min interpellation handlar om Västkustbanan, men den kunde lika gärna ha handlat om tiotals andra skånska infrastruktursatsningar som aldrig har kommit till stånd trots behoven. Men låt mig gå tillbaka till Västkustbanan. Riksdagen beslutade redan under riksmötet 1992/93 att Västkustbanan skulle byggas ut till dubbelspår.
I dag nästan 30 år senare finns fortfarande enkelspåriga sträckor som sätter stopp för effektiv användning, till exempel sträckan Maria-Helsingborgs centralstation. När kommer den att börja byggas?
Boriana Åberg (M):
Det låter bra med framtida infrastruktursatsningar i Skåne både när det gäller väg och när det gäller järnväg. Jag kan dock inte låta bli att förundras över att ministern använder sträckan Maria-Helsingborgs central som ett exempel på väl fungerande nationell infrastrukturplanering - denna sträcka blir ju mer än 30 år gammal.
Det leder mina tankar till den sista frågan i min interpellation: Vad kommer ministern att göra för att infrastruktursatsningar i Skåne inte ständigt ska förskjutas framåt i tiden?
Denna fråga är ännu mer aktuell i ljuset av en nyutkommen rapport från Sydsvenska Handelskammaren med det tilltalande namnet Hela kungariket och halva pengarna . Rapporten visar hur skåningar systematiskt blir satta på undantag när det gäller infrastruktursatsningar.
Först får de vänta länge, och sedan satsas det betydligt mindre pengar än på andra ställen. Siffrorna är talande. I Skåne bor 13 procent av Sveriges befolkning, men Skåne får bara 8 procent av den totala investeringsbudgeten.
Skåningar får cirka 15 000 kronor per invånare i planerade satsningar på väg och järnväg, vilket är mindre än hälften av vad invånarna i Stockholm och i Västra Götaland får.
Jag vill gärna höra ministern förklara hur han tänker göra med denna orättvisa och när han kommer att sätta igång med arbetet för att Skåne ska få välbehövliga infrastruktursatsningar. De ska komma i tid.
Boriana Åberg (M):
Tack, ministern, för svaret! Ministern säger att sedan den här regeringen tillträdde har den genomfört en kursändring för att få ordning och reda i folkbokföringen.
Kursändring och ordning och reda är starka ord som gör sig bra när man håller tal här i kammaren eller första maj. Men det finns också en verklighet, och den måste regeringen förhålla sig till. Sverige plågas av allvarlig brottslighet, ett enormt utanförskap och utstuderade attacker mot våra välfärdssystem.
Dessa attacker leder till att skattebetalarnas medel inte går till de mest behövande utan hamnar i fickorna på kriminella och bedragare. Bristen på en tillförlitlig folkbokföring är en av orsakerna.
Folkbokföringen är en av de mest strategiska verksamheterna i välfärdssystemen genom att övriga hämtar uppgifter därifrån och tar dessa för givna. Om uppgifter i folkbokföringen är felaktiga öppnas dörren för bedrägerier på vid gavel.
Några av de mest kända bedrägerierna överträffar de mest bisarra fantasierna. Ett exempel är den som gäller Iraks försvarsminister, som under tiden han var minister i hemlandet kunde kvittera ut barnbidrag, bostadsbidrag och sjukpenning från Sverige.
Han kunde därtill varken åtalas eller fällas för dessa bedrägerier. Se också på alla de IS-terrorister som finansierade sina vidriga brott i Syrien med svenska skattebetalares pengar i form av barnbidrag, försörjningsstöd, bostadsbidrag och så vidare.
Vi har också alla mindre kända fall där folkbokförda i Sverige uppbär garantipensioner och bostadstillägg men i verkligheten har flyttat till sina hemländer. Det finns också fall där mottagaren av garantipensionen har avlidit, men pensionen fortsätter att kvitteras ut av släktingar.
Dessa pengar hade kunnat gå till svenska pensionärer som har jobbat och slitit hela livet. Bedrägerier med barnbidrag, flerbarnstillägg, underhållsstöd och föräldrapenning är också mycket omfattande. Personer flyttar utomlands utan att skriva ut sig och fortsätter att kvittera ut bidrag på flera hundratusentals kronor.
Det här är pengar som i princip är omöjliga att återkräva. Dessa pengar är stulna från skattebetalarna. I Malmö har det socialdemokratiska styret betalat ut bidrag till ett barnomsorgsbolag för att det ska ta hand om barn som har bott utomlands men har varit skenskrivna i verksamheten.
För att summera det hela vill jag citera Försäkringskassans generaldirektör som skrev att "bidragsbrottslighet och missbruk av välfärdssystemen blivit så omfattande att det nu får anses vara systemhotande". Herr talman! Detta är bokslutet av regeringens sex år av kursändring.
Moderaterna tycker att fler och mer kraftfulla åtgärder behövs, till exempel en nationell folkräkning.
Boriana Åberg (M):
Jag vill först instämma med ministern om att bedrägerier är avskyvärda, oavsett vem som begår dem och var den personen är född eller bosatt. Om ministern vill höra om andra fall och saknar dem kan jag säga att många par skenskiljer sig.
Maken flyttar på papperet någon annanstans, och hustrun får underhållsstöd och bostadsbidrag som ensamstående. Det är ett brott som begås även av sådana som är födda i Sverige och vars släkt bott här i generationer. Jag säger detta för ordningens skull.
Jag håller inte med ministern om att en nationell folkräkning skulle vara en verkningslös åtgärd. Det som myndigheterna har gjort hittills är bra, men det behövs mer. Man behöver veta vilka människor som finns i Sverige och var de bor. En nationell folkräkning är en viktig början för att upprätta ett tryggare Sverige.
I höstas hade vi avsatt 500 miljoner i vår budget till främst Skatteverket men också kommunerna för att genomföra en sådan folkräkning.
Våra tankar var följande - jag tror inte att jag lyckas övertyga finansministern, men jag ska göra mitt bästa: De som inte verifieras av folkräkningen skulle gå miste om de bidrag som följer med folkbokföringen. Man ska inte gå och knacka dörr hos alla, utan det är riskprincipen som ska avgöra om myndigheterna och kommunerna ska göra fysiska besök.
Det är känt vilka områden som utmärker sig. De allra flesta medborgare skulle kunna verifiera sin folkbokföring digitalt. En nationell folkräkning handlar också om att till exempel förhindra handel med adressuppgifter och svarta hyreskontrakt. En korrekt folkbokföring har även betydelse för att komma åt kriminella gäng.
Karuseller där personer som har lämnat landet med bibehållna bidrag hyr ut sina lägenheter till personer som inte har rätt att vistas i Sverige måste stoppas. Herr talman! Magdalena Anderssons partikamrat Boel Godner, kommunstyrelsens ordförande i Södertälje, tycker att det behövs en folk- och bostadsräkning.
Så här säger hon: "Vi behöver för Sveriges och våra invånares trygghet veta var människor bor. Många får inte folkbokföra sig där de bor utan tvingas köpa en adress där de kan skriva sig. Möjligheten att tjäna pengar på människors längtan efter en bostad istället för anläggningsboende utnyttjas flitigt kombinerat med folkbokföringsfusk.
Därmed stämmer inte befolkningsstatistik och kommunerna får svårt med planering av bland annat välfärdsverksamheter." Herr talman! Södertälje har haft stora problem med kriminella nätverk, omfattande bedrägerier med assistansersättning med mera. Där borde man veta.
Min fråga till finansministern är: Varför underkänner hon Södertäljes expertis och förkastar idén om en nationell folkräkning?