KBLab/rixvox huggingface dataset:
Christina Höj Larsen (V):
Jag tackar återigen statsrådet för svaret. Jag måste säga att jag blir lite bekymrad. Jag har just nämnt de tre syften med lagen som fanns uttalade. Jag har fått ett svar från ministern som handlar om ännu ett syfte, nämligen att vi har behov av en tydlig asylprocess. Sedan pratar hon vidare om läget i Europa.
Det jag önskade var en analys av de tre konkreta syftena med lagen. Jag hade hoppats att få svar på detta. Men eftersom jag inte får det tänkte jag att jag kan hjälpa till med det. Punkt ett: Är det så att det här gör att färre människor kommer till Sverige? Nej, det är inte den tillfälliga lagen som gör att färre människor söker sig till just Sverige. Det är de stängda vägarna in i Europa och genom Europa som gör det.
Det beror framför allt på EU:s avtal med Turkiet. Det beror på stödet till den libyska kustbevakningens övergrepp. Det beror på att människor på flykt är fast i Grekland, i italienska flyktingläger, i förtryckets Turkiet och i övergreppens och slavhandelns Libyen. Det beror på att människor drunknar i Medelhavet under resan. Det är det som är orsakerna till att människor inte tar sig till Europa.
När det gäller frågan om att utöka mottagandekapaciteten, punkt två, kan man säga att vi har haft en mottagandekapacitet som har följt antalet asylsökande. Det är inte så att man har förberett för ett större mottagande i framtiden, så det är inte heller riktigt sant. Punkt tre är den riktigt viktiga frågan, tycker jag. Lagen motiverades med att den skulle få människor att söka skydd i övriga EU.
Ja, det är fortfarande så att Sverige är ett av de länder som tar emot många människor. Men alla andra har ju minskat sitt mottagande. Det har varit en total nedgång. Jag tycker att FN:s generalsekreterare António Guterres har sagt det här så otroligt tydligt: Världen blir inte bättre av att fler gör fel. Fler behöver göra rätt. Det är någonting som är ganska logiskt.
Konsekvensen av det svenska agerandet, både när det gäller den tillfälliga lagen och när det gäller id-kontrollerna, är att det har gått som en dominoeffekt genom Europa, så att alla tar mindre ansvar. Men syftet med lagen var ju just att se till att andra tog ansvar. Det är då jag undrar. Man ska göra en analys och titta på dessa tre delar.
Vad gäller punkt tre blir svaret nej - det har inte blivit så att andra EU-länder tagit större ansvar. Då är alltså inte det syftet uppfyllt i alla fall. Vi kan titta på punkt ett - är det så att färre människor har sökt sig till Sverige på grund av den tillfälliga lagen? Nej, det är faktiskt inte därför, utan det beror på att det har skett helt andra saker med avtalet med Turkiet och så vidare, som vi kan diskutera vid ett annat tillfälle.
Punkt två: Är det så att vi har förberett ett större mottagande, så att vi kan ta ett större ansvar i framtiden? Nej, så är det inte. Då undrar jag såklart: Vad är det för konkret analys - inte ett nytt behov och ett nytt syfte - som regeringen har i bakfickan?
Christina Höj Larsen (V):
Jag tackar migrationsministern för debatten. Jag kan konstatera att det finns en del saker som migrationsministern gärna vill debattera med mig. Jag tror också att vi kommer att få tillfälle att göra det. Det gäller både frågan om ensamkommande och frågan om EBO. Jag vill såklart också gärna redogöra för hur Vänsterpartiet ser på den europeiska flyktingpolitiken. Men just nu tycker jag att vi fokuserar på det vi ska diskutera i denna interpellationsdebatt, nämligen min fråga till regeringen om utvärderingen. Det andra tar vi en annan dag.
Jag får inte riktigt kläm på någon utvärdering som i verklig mening kan kopplas till de tre uttalade syftena. Det tycker jag är problematiskt. Jag tycker att det är särskilt problematiskt eftersom man när man genomförde den tillfälliga lagen ställde i utsikt - framför allt gentemot civilsamhället - att det skulle finnas möjlighet till återkoppling. Inom civilsamhället var man oerhört orolig för integrationsaspekterna.
Jag vet att just dessa åsamkar stor smärta och stora svårigheter ute i verkligheten när det handlar om familjesplittring och de saker som regeringen tvingas lappa och laga i genom gymnasielagen för ensamkommande och nu ännu ett steg. Det fanns en oro för just de konsekvenserna.
Det fanns också en tro på att regeringen ville höra deras erfarenheter efter två år, en tro på att det var det som var löftet. När lagen infördes hade vi inte någon bra analys. Det som gör mig orolig och bekymrad är att vi inte har någon fyllig och god analys nu heller, trots att ni har bestämt er. Jag tycker inte att detta är riktigt respektfullt mot civilsamhället.
Liksom migrationsministern var även jag i Sverige under hösten 2015. Jag var också ute och var med när allt detta hände. Vi har olika bilder. Riksrevisionen har också sin bild: Sverige står kvar.
Christina Höj Larsen (V):
Tack så mycket, socialministern, för svaret! Vi står här i dag eftersom läget är akut. Vi har fått rapporter från nätverket #vistårinteut, från KI, från Bris och från BO som visar inte bara att den psykiska ohälsan bland ensamkommande är stor utan att unga tar sitt eget liv.
I KI:s rapport ser vi att minst tolv unga under 2017 tog sitt liv. År 2015 gjorde inga det. Det är en fruktansvärd utveckling, och detta innebär att det är minst nio gånger så vanligt att avsluta sitt liv i den gruppen som i motsvarande grupp unga som är födda här i Sverige.
Uppe på läktaren sitter några av dem som länge har uppmärksammat det akuta. Det är vänner, familjehem och stödpersonal runt de unga. Det är de som tröstar och håller handen. Det är de som försöker få unga att orka med skolan och att orka med livet en dag till. Det är de som kämpar vid sina kamraters sida.
Det är lärare, gode män, klasskompisar, vänner - de som nu är familj här. Vi ska vara väldigt tacksamma för att de finns, för utan dem hade många fler unga släppt taget. Varje självmord är såklart en tragedi. Därför har vi sedan länge en nollvision om självmord i Sverige, och vi vet väldigt mycket om hur man förebygger självmord i Sverige.
Det handlar i stort om trygghet och förutsägbarhet. I KI:s rapport lyfts några av de helt avgörande trygghetsfaktorerna upp. Det handlar om ett tryggt och stabilt boende, om skolgång med aktiviteter och stabilitet och om ett socialt skyddsnät, det man nu kallar sin nya familj.
Det är direkt skyddande för människor med depression: en trygg miljö utan våldsamma inslag, att personer i den ungas närhet är utbildade i att upptäcka de här sakerna, att man begränsar tillgången till alkohol och droger, att man ger behandling och terapi med en formulerad långsiktig trygghetsplan.
Glappet mellan dessa beskrivningar av det förebyggande arbetet och de ungas verklighet är hårresande stort. Den verklighet de unga lever i är inte trygg, är inte förutsägbar.
Rapporten från KI avslutas med att det är nödvändigt att sätta in helt akuta preventiva åtgärder för att få stopp på den här epidemin i gruppen. I sitt svar lyfter ministern fram viktiga satsningar inom psykiatrin kring barns och ungas psykiska hälsa. Det är satsningar som jag känner väl till, för Vänsterpartiet har drivit igenom åtminstone en av dem som handlar om psykisk ohälsa bland unga.
Det är jättebra satsningar! Det här är dock inte en fråga enbart om psykiatri, och det var därför jag ställde frågan till migrationsministern. Det handlar om vilka förutsättningar och villkor de unga har i asylprocessen och i lagstiftningen. Psykiatrin är viktig, men det är tyvärr inte tillräckligt för att förhindra det vi just nu ser.
Christina Höj Larsen (V):
Delvis handlar interpellationen om rätten till vård och stöd. Jag kommer att återkomma till just stödfrågan, för den har inte besvarats. Det handlar framför allt om psykiatrin i ministerns svar. Det andra det handlar om är vad man ska göra för att minska antalet självmord.
Där är det, precis som jag nämnde förut, i det preventiva arbetet väldigt mycket mer och annat än psykiatrin som är avgörande i en akut situation med självmordsrisk. När man tittar på hur verkligheten ser ut för gruppen när det gäller trygghet och förutsägbarhet, som jag pratade om, är det ett enormt glapp! Hur ser det ut för dem?
Vi har den tillfälliga lagstiftningen som har tagit bort viktiga skyddsgrunder och som gör att man inte kan återförenas med sin familj. Vi har rättsosäkerheten kring åldersbedömningar som ärligt talat har varit hårresande, där ungdomar har skrivits upp hit och dit. Som genom ett trollslag har de förlorat sin rätt till boende och placerats med vuxna. Vi har långa, långa väntetider, något som KI pekar ut som en av de särskilt riktigt farliga riskfaktorerna.
Migrationsverket flyttar om människor mitt i deras skolgång. Bris och BO pekar ut stora skillnader och brister när det gäller rätt till vård och stöd. Och så har vi den magiska 18-årsdagen, antingen att man fyller 18 år eller att man skrivs upp i ålder. Där skiljer det sig jättemycket från övriga unga i samhällets vård.
Man förlorar sin gode man, som i alla fall delvis är en del av det där viktiga, avgörande sociala nätverket som behövs och är nödvändigt i en sådan situation. Man flyttas till förläggning för vuxna. Socialtjänsten avslutar det särskilda stöd och den placering man har haft, och sedan är det upp till kommunen att bedöma om man behöver det.
Alla de faktorer jag har pratat om - lagstiftningen och själva praxis - är ett återtraumatiserande av unga människor. Man kan förlora rätten till dagersättning och boende när tidsfristen för frivilligt återvändande har gått ut. Det vi pratar om då är hemlöshet; man rycks upp med roten. Det handlar om miljöer där det finns väldigt mycket droger.
Alla dessa saker vet vi ökar risken för självmord, och det är därför situationen ser ut som den gör i dag. Vi står alltså i en situation där såväl lagstiftning som asylprocess och all annan verklighet går rakt emot det vi vet om suicidprevention. Vad vill regeringen göra åt det? Det kan inte lösas enbart med psykiatri.
Det måste lösas också genom att man tittar på lagstiftningen som drabbar den unga. Vi måste göra någonting åt åldersbedömningarna. Vi måste göra någonting åt de långa väntetiderna. Det är en helhetsbild. Vad vill regeringen göra?
Christina Höj Larsen (V):
Jag blir orolig om statsrådet och regeringen känner sig maktlösa. Det är ni som har makten, och det är ni som har ansvaret. Vi befinner oss i en situation där regeringen har ändrat lagen och gjort en tillfällig lag. Regeringen har stramat åt så att man förlorar rätt till boende och ersättning vid avslag.
Vi befinner oss i en situation där regeringen har ändrat förordningen om vad som ska gälla när man fyller 18 om man har varit i samhällets vård som asylsökande. Det här är regeringens ansvar. Att känna maktlöshet hör inte hit, utan det är regeringens möjlighet och makt att ändra på den situationen. Jag uppskattar de saker som görs i psykiatrin. De är viktiga.
Men om verkligheten är sådan att förutsättningarna är omöjliga - vad gör vi då? Jag träffar många människor från barn- och ungdomspsykiatrin som säger att de inte kan hjälpa dessa unga. Det finns ingen medicin i världen eller någonstans de kan sätta dessa ungdomar som gör att deras problem går över.
Det ungdomarna behöver är trygghet, ett uppehållstillstånd - en möjlighet att fortsätta sina liv. För Vänsterpartiet är svaret klart. Det behövs en amnesti för dessa unga. Detta kan inte fortsätta. En epidemi där unga inte längre väljer att leva är inte värdigt ett land som Sverige. Vi behöver göra någonting. Vi har makten. Ta den!
Christina Höj Larsen (V):
Kampen för rättvisa, rättigheter och förändring har alltid börjat på gator, torg och arbetsplatser. Först när rösterna för rättvisa och förändring har blivit många och höga tränger de in här i riksdagen - så har det varit historiskt, och så är det även nu. Uppe på åhörarläktaren här i dag, och ute i landet, finns de röster som lyckats tränga in hit i riksdagen.
Dessa röster har varit så starka att vi i dag äntligen ska debattera frågan om ensamkommandes villkor. Jag vill tacka er - varenda en av er - som varje dag kämpar. Jag vill tacka Ung i Sverige för att ni har visat hur maktlöshet kan bli till makt när människor står upp för varandra.
Ert mod att möta hatet och splittringen med kärlek och solidaritet är något för alla vuxna att lära av. Er vilja att bygga landet tillsammans med oss gör mig stolt. Ni tar ansvar för varandra och för vår gemensamma framtid när politiken har svikit.
Nu är det dags för oss här inne att ta det politiska ansvaret, och jag hoppas att ni i dag ska få de svar som ni förtjänar. Jag vill också tacka Vi står inte ut, som har samlat en stark rörelse av vuxna som dagligen arbetar med ensamkommande och som senast i går lämnade över nästan 60 000 underskrifter för en amnesti, vilket är ett imponerande antal.
Jag är tacksam och stolt också över det enorma arbete som varje dag görs av er ute i landet för att få unga ensamkommande att orka gå i skolan, fungera och fortsätta att leva. Samtidigt är jag väldigt skamsen över den tystnad som har rått från majoriteten här inne. Jag vill också tacka talmannen för att han har öppnat dörrarna för dessa röster och för den debatt som vi ska ha i dag. Det är verkligen hög tid för detta.
Jag hoppas att vi i dag tar de första stegen för att låta de unga stanna, andas ut och börja bygga framtiden tillsammans med oss. Jag såg med glädje att Miljöpartiet i en debattartikel säger att de också gärna vill ta sådana steg. Vi är här - vi är beredda. Frågan för dagen är: Var är ni andra? Upp till bevis!
Christina Höj Larsen (V):
Jag vill ta vid där Johanna Jönsson just slutade. Nej, just nu finns det inte en majoritet för att förändra någonting. Men jag vill också säga det jag började med att säga allra, allra först, nämligen att all förändring och all kamp för rättvisa alltid har börjat ute på gatorna, på torgen, på arbetsplatserna och i skolorna.
Och det gör den också nu. Alla ni som sitter här uppe på läktaren i dag är ett bevis på det. Att vi har debatten här nu är ett bevis på det. Jag förstår om många av er som sitter här just nu kanske känner hopplöshet och undrar: Varför säger de inte att någon ska göra någonting? Jag förstår det. Men jag säger också till er att vi har förändrat saker många gånger förut.
Det som krävs är att vi får till fler röster för förändring och fler röster för er. Det har vi gjort förut. En socialdemokratisk regering har genomfört en amnesti förut. Vi kan göra det igen. Det som krävs är att vi tar varandras händer i en pakt som inte går att bryta. Det kommer att ta tid, men det går.
Jag är glad och stolt över att höra Miljöpartiet säga mycket bra saker. Jag är glad över att höra lite försiktiga trevare åt andra hållet. Vi som vill någonting annat stannar inte där. Vi fortsätter att kämpa för varandra. Det har gått förut, och det kommer att gå igen - men vi behöver varandra.
Christina Höj Larsen (V):
Min fråga går till statsrådet Heléne Fritzon. Regeringen presenterade i måndags överenskommelsen som ska låta en del av de unga ensamkommande med utvisningsbeslut få tillfälliga uppehållstillstånd och stanna kvar på grund av studier. Men lagen ska träda i kraft först i sommar.
Om regeringen inte gör något för att stoppa utvisningarna av dem som kan komma att beröras kommer två saker att hända: En del unga kommer i desperation att känna sig tvingade att gömma sig - utan tak över huvudet och utan försörjning - för att kunna söka när lagen är på plats. Det kommer att leda till misär och utsatthet. Andra unga kommer att utvisas utan att få ta del av den lagstiftning som har just dem i åtanke.
En regering som talar om ordning och reda borde förstå hur viktigt det är att inget av detta händer, både för ungdomarna och för samhället i stort. Vad gör ni i regeringen för att förhindra det?
Christina Höj Larsen (V):
Jag är självklart medveten om att lag gäller. Frågan är om regeringen förstår vilka konsekvenser det förslag de lade fram i måndags har. Just i detta ögonblick sitter 50 unga ensamkommande, som har hunnit fylla 18 eller blivit åldersuppskrivna, i förvar runt omkring i Sverige. De kommer att deporteras. En massa beslut kommer att trilla ut under våren. Alla dessa unga kommer att drabbas.
Vad tänker regeringen göra?
Christina Höj Larsen (V):
Återigen vill jag rikta ett tack till Kristdemokraterna för debatten. Vi har i dag talat om det avskyvärda och centrala kugghjulet i den rasistiska motor som antisemitismen utgör. Jag har varit glad över att jag har fått höra ett samstämmigt fördömande. Jag hoppas att vi även andra dagar kan tala om de övriga kugghjul som är en del av motorn. Det handlar om islamofobi, antiziganism och afrofobi.
Vi måste förstå att alla dessa delar är en del av exakt samma sak och att denna motor inte ska ha en plats i vår framtid. Vi ska heller inte generalisera om muslimer eller romer och deras avståndstagande till saker som pågår i världen. Under tiden som Fredrik Malm talade kom jag att tänka på en sak som jag egentligen alldeles för sällan berättar.
Min farfar var motståndsman i Danmark under den tyska ockupationen. Han var socialist och på många sätt en modig man. Men han var också antisemit. Det ledde till en livslång konflikt med min far och med hela min familj. Detta ledde mig också till insikten om att det inte finns någon antirasism om den inte är konsekvent. Det gör att jag undrar lite när jag hör Fredrik Malms attacker på vänstern.
Det här är ju vad som har lett mig till det parti som jag är med i i dag. Jag skulle aldrig acceptera en antirasism som inte är konsekvent. Det betyder att jag kommer att fortsätta försvara judars rätt till sin tro och muslimska kvinnors rätt att gå på en gata utan att bespottas. Denna antirasism hoppas jag kan vara lika konsekvent för alla er andra här inne. Det är vårt ansvar.
Christina Höj Larsen (V):
Min fråga går till statsrådet Johansson. I veckan twittrade statsrådet stolt om en viktig reform som Vänsterpartiet har drivit igenom i budgeten, nämligen gratis busskort till barn under sommarlovet. Efteråt valde statsrådet att koppla denna reform till den åtstramade flyktingpolitiken. Det är magstarkt.
I en tid då knappt 200 svenska miljardärer äger mer än två gånger den svenska statsbudgeten och en vd på ett stort företag tjänar 66 gånger så mycket som en undersköterska väljer man att ställa barn som får möjlighet att ta bussen mot barn som inte kommer att återförenas med sin familj.
Jag undrar hur det kommer sig att ett socialdemokratiskt statsråd ställer utsatta grupper mot varandra på det här sättet i stället för att peka på de verkliga orättvisor som faktiskt finns i vårt samhälle.
Christina Höj Larsen (V):
Tack, Carina Ohlsson! Jag har två frågor som jag vill ställa till Carina Ohlsson som socialdemokrat och feminist. Den första rör det jag nämnde om familjeåterförening, nämligen att det krävs ett visst legaliserat sammanboendeskap innan man kommer till Sverige för att man ska kunna få familjeåterförening.
Som jag nämnde i mitt anförande betyder det att människor som inte har kunnat leva tillsammans tidigare - homosexuella, bisexuella, transsexuella, queerpersoner eller par vars relation inte har accepterats av familjerna av till exempel hedersskäl - hamnar i kläm. Jag undrar hur Carina Ohlsson som feminist ser på detta. Den andra frågan rör våldsutsatta kvinnor.
Tvåårsregeln har varit debatterad väldigt länge. Vi vet att den absolut har sina brister, men det finns ändå en möjlighet för kvinnor som utsatts för grövre våld att få permanent uppehållstillstånd. Men det finns inte med förlängningen av den tillfälliga lagen. Jag undrar hur Carina Ohlsson ser på den saken.
Christina Höj Larsen (V):
Tack, Carina Ohlsson, för svaret! Jag tyckte kanske att det var lite diffust och lite svårt att förstå, för det som händer handlar egentligen inte om kvinnor och barn - även om det kan göra det - utan det handlar till exempel om transpersoner och hedersutsatta eller om par som har en homosexuell eller bisexuell relation och som inte har kunnat leva tillsammans tidigare.
De har inte haft möjlighet att göra det. Det ingår inte i detta, så jag har svårt att förstå Carina Ohlssons svar på den frågan. När det gäller våldsutsatta kvinnor är det inte bara så att den här möjligheten till permanenta uppehållstillstånd inte finns med i förlängningen av den tillfälliga lagen, utan det är också så att tvåårslagen de facto blir en femårslag. I stället för två år krävs fem år.
Som feminist tycker jag såklart att det är fullständigt oacceptabelt. Det borde vara så för kvinnor som har anhöriginvandrat, precis som för alla andra, att man ska kunna gå vid första slaget. De ska inte behöva uthärda sig vare sig två år eller fem år.
Christina Höj Larsen (V):
Tack så mycket, Morgan Johansson! Min fråga handlar om familjeåterföreningen. Vi har i dag här på åhörarläktaren haft en ganska stor grupp från den eritreanska diasporan, som har drabbats hårt av familjesplittring.
Det har handlat om att man på olika sätt antingen inte hunnit med tremånadersregeln eller inte klarat försörjningskraven. När regeringen lade fram den tillfälliga lagen fick man ganska omfattande kritik som handlade om att det inte får bli så att man berövar någon familjeåterförening.
Då var regeringen tydlig med att den tillfälliga lagen handlar om att familjeåterförening ska anstå och inte berövas. Ändå är det så, fru talman, att under den tid den tillfälliga lagen har gällt har till exempel en del ensamkommande som fått uppehållstillstånd hunnit fylla 18 så att de inte längre har rätt till familjeåterförening, och föräldrars barn har hunnit fylla 18 så att de inte längre har den rätten.
Det är ju en familjeåterförening som är borta. Nu när regeringen förlänger lagen ytterligare kommer ännu fler barn att hinna fylla 18. Ännu fler kommer inte att kunna få denna familjeåterförening. Jag undrar hur justitieministern ser på att man har lovat att familjeåterförening ska anstå tillfälligt och inte berövas.
Christina Höj Larsen (V):
Jag konstaterar att Morgan Johansson i vanlig ordning hellre pratar om Vänsterpartiet än svarar på mina frågor. Det är ju en fin gammal tradition, så det kan statsrådet få fortsätta med. Det finns många saker som Vänsterpartiet tycker att vi kunde ha gjort i stället. Regeringen kunde ha satt press på EU att ta ett gemensamt ansvar genom att hålla tillbaka medlemsavgiften tills andra medlemsländer gjorde sin del av jobbet. I stället satte den flyktingarna under press.
Regeringen kunde ha sagt att tiden när Sverige bidrar till konflikterna i världen genom att sälja vapen till diktaturer och länder i krig är förbi. I stället låter regeringen EU betala diktaturer och skurkar för att hålla offer för krig borta från Europa. Regeringen kunde ha lanserat en stor samhällssatsning på att bygga Sverige större och starkare. I stället ställer den krav på människor som vill återförenas med sin familj att skaffa tillräckligt stor lägenhet.
Jag berättade i mitt anförande, fru talman, om vilken lönenivå det är som krävs. Det som är tydligt är att vanligt jävla folk - jag ber om ursäkt, fru talman - med en vanlig utbildning och ett vanligt arbete har väldigt svårt att klara det om de har tre barn.
Jag tog som exempel en lärare, en bilmekaniker och en servitris. Det är vanliga, hederliga, bra arbeten som man inte skulle klara försörjningskravet på. Vad är det för fel på vanliga människors rätt att få familjeåterförening?