KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Rothenberg (M):
Jag tackar ministern för svaret. Det är egentligen ganska bedrövligt att vi ska behöva tala om detta, för det är en skam. Det är en skam inte bara för den kinesiska regimen utan även för delar av mänskligheten att man sysslar med någonting så bisarrt som handel med människors organ.
Det är en handel som sker på ett okontrollerat sätt, även om det sker på ett statskontrollerat sätt. Låt oss göra en sak klar från början: Kina är en ganska bisarr företeelse. Det är en kommunistisk regim med marknadsekonomi. Det ska egentligen inte kunna finnas, men när detta korsas blir det tyvärr diktatur av det hela.
Det är ett dokumenterat faktum att denna statskontrollerade organhandel existerar i Kina. Det genomförs tiotusentals transplantationer på kinesiska kliniker, och klinikerna marknadsför sig över hela värden och erbjuder transplantationer. Det finns prislistor på internet där utländska spekulanter kan erbjudas en ny njure för 70 000 dollar och en lever för 120 000 dollar.
I många fall kommer dessa organ från avrättade fångar. Landet saknar andra system för donationer. Herr talman! Det finns vittnesmål som bekräftar att fångar avrättas och att kroppen snabbt tas om hand för att man ska kunna operera ut värdefulla organ. Organen vidarebefordras till ett sjukhus där organköparen väntar. Vårdkedjan är alltså väl förberedd; fången har redan genomgått blodtest och test för vävnadstyp.
Läkare assisterar vid ingreppen, och ofta finns det en känd mottagare. Detta skräckinjagande scenario är dessvärre verklighet, och hanteringen strider mot allt vad anständighet heter. Den allmänna bristen på organ innebär att den illegala handeln på svarta marknaden kan existera.
Många rapporter, bland annat från Amnesty, har visat att organhandeln involverar många mellanhänder där läkare, vårdpersonal och myndigheter får ersättning under bordet. Organhandel förekommer även i andra länder, men i exemplet Kina blir det särskilt tydligt hur handeln sker storskaligt och systematiskt - och därtill statligt sanktionerat.
Det förbud Kina inrättade för en tid sedan är nog ett förbud som fungerar mer på papperet än i verkligheten. Många av dem som drabbas av de ofrivilliga organdonationerna är falungonganhängare. Falungong är den där gymnastiken där man samlas på stora platser och i grupp genomför en ganska lugn och stillsam gymnastik.
Det är någonting som inte är särskilt attraktivt för en diktatur - människor som samlas i stora skaror på öppen plats kan lätt hitta på något annat. Falungonganhängare har blivit en tacksam målgrupp att sätta i fängelse.
Man vet att det är människor som sköter sig och håller sina kroppar fräscha, och deras organ kan därför fungera på en andrahandsmarknad. Därför är falungonganhängare dubbelt rädda. De är inte bara rädda eftersom de förföljs på grund av den verksamhet de bedriver utan även eftersom de kan riskera att få sina kroppsdelar borttransplanterade.
Jag tackar ministern för svaret, men utifrån detta undrar jag om det finns någonting mer konkret som Sverige skulle kunna göra för att ta frågan vidare. Det finns andra länder som har tagit det steget.
Hans Rothenberg (M):
Detta med organhandeln i Kina är sannolikt bara toppen på ett isberg. Här handlar det om en av de mest absurda och mest spektakulära avarterna vad gäller brist på mänskliga rättigheter, synen på humanitet och människovärdet över huvud taget. Det finns enorma mörkertal i detta.
Det finns mörkertal bland dem som åker till Kina och får ett organ, till exempel en njure eller en lever. Man vill inte tala om detta; man vill inte berätta att det är därifrån man har fått organet.
Jag ska, med respekt för världens folkrikaste nation, säga att jag hyser måttlig tilltro till deras uppriktighet i att rapportera efterlevnaden av strängare regler. Vi har här i riksdagen genom åren arrangerat ett antal träffar med människorättsaktivister som är engagerade just i frågan om organhandel.
Jennifer Zeng är en av dem som har varit här. Hennes levnadsöde har blivit film, och hon har skrivit en bok om det. Hon viger i dag sitt liv åt att försöka att förhindra att andra människor hamnar i samma situation. Hennes öde i samband med detta började på en offentlig plats, där hon gymnastiserade tillsammans med ett antal hundra andra personer.
Hon satt i fängelse i tre år, men lyckades undgå att bli föremål för ofrivillig donation. Hon bor i dag i New York och kan givetvis inte komma tillbaka till Kina. Hon har bra kontakt med sina barn, men det är problematiskt att agera när man har anhöriga kvar i landet. Det finns andra länder som agerar.
I USA har man gjort ett statement. USA:s kongress antog i juni enhälligt en resolution som fördömer organstöld i Kina.
Representanthuset har antagit den på grund av ständigt återkommande och trovärdiga rapporter om systematisk och statligt sanktionerad organskörd, utan samtycke, från samvetsfångar i Folkrepubliken Kina. Ett land har gått ytterligare ett steg längre: Italien. Så sent som för tre veckor sedan antog Italien en lag som kriminaliserar organhandel.
Man lägger därmed ett ansvar på människor som är med i denna kedja, som inte bara hör hemma i Kina. Det handlar om personer som är beredda att köpa ett organ, om läkare som medverkar i kedjan och om personer som medverkar till att marknadsföra den här processen. Straffsatserna som man i Italien har bestämt sig för är ganska rejäla.
Det handlar dels om tre till tolv års fängelse, dels om böter från en halv miljon till 3 miljoner kronor för den som är involverad i detta. Legitimationen försvinner givetvis för de läkare som är inblandade i det här och bryter mot denna lag. Detta är ett sätt att förebygga.
Från hemlandets sida lägger man ansvaret också på dem som medverkar till att brott begås i ett annat land. Jag skulle vilja fråga utrikesministern: Skulle det inte vara bra om Sverige hade en sådan lag? Den påminner lite grann om sexköpslagen, och i fråga om den funderar regeringen på att kriminalisera brott begångna i ett annat land.
Hans Rothenberg (M):
Jag tackar för svaren. Jag tycker att det är bra att regeringen fortsätter att agera tillsammans med EU. Men regeringen skulle också kunna agera mer tydligt som svensk regering. Det finns mycket i Kina som man kan ha synpunkter på. Det gäller yttrandefriheten, den ytterst bristfälliga demokratin, respekten för mänskliga rättigheter och respekten för arbetsrätt.
I Agenda i går var det ett reportage som visade att arbetsrätten i detta kommunistiska land är helt under isen. Det går inte att jämföra med något land väster om Uralbergen. Herr talman!
Frågan om organhandel är lite för allvarlig för att stanna vid att Sverige lämnar över den enbart till Europeiska unionen att hantera. Detta borde man lyfta fram, göra mer känt i världen och agera kraftfullt för.
David Matas som utrikesministern tidigare refererade till har sagt: "Vi kan inte plocka fram ett offer som ställer sig upp framför en tv-kamera och säger: ́jag har blivit dödad för mina organ, och min kropp är kremerad ́, men generellt har personer som ifrågasätter och kritiserar oss inte läst vår undersökning." Det finns många människor som har lämnat det här jordelivet och många som står på tur att komma in i organfabrikerna.
Där har vi en lång och viktig väg kvar att gå. Jag tycker att Sverige borde ta tag i den här frågan och införa en lag som gör att den här handeln och turismen upphör från svensk sida.
Hans Rothenberg (M):
Jag hoppas att mina argument ska vara lika starka som min förkylda röst är svag. Jag tackar ministern för svaret. Ett stort antal svenskar som arbetar på norska supplyfartyg har tilläggsbeskattats efter en ny tolkning av det nordiska skatteavtalet. Ärendet har nått ända upp i Skatterättsnämnden, och det handlar om hur det nordiska skatteavtalet ska tolkas.
Skatteverket har sedan några år tillbaka gjort en ny tolkning av hur personer från ett nordiskt land som arbetar ombord på supplyfartyg i ett annat nordiskt land ska beskattas. I korthet handlar det aktuella fallet om att svenskar som arbetat på supplyfartyg på norsk sockel tidigare endast har betalat skatt i Norge men numera ska dels betala full skatt i Norge, dels skatta även i Sverige - men då efter att den norska skatten räknats av.
För den enskilde sjömannen kan det bli fråga om att betala en tilläggsskatt på mellan 30 000 och 100 000 kronor. Det är summor som är betydande för vilken privatperson som helst, oavsett inkomst.
Det finns problem i förhållandet att sjömän - det är kvinnor och män, från matroser till sjökaptener och från maskinpersonal till stödpersonal i kök och service ombord på fartygen - arbetar utomlands stora delar av året. De arbetar ofta mer än halva året i ett annat land.
Det är personer som ofta jobbar tolvtimmarspass sju dagar i veckan. Här är det inte tal om några ob-tillägg eller någon övertidsersättning. Här handlar det om helt vanlig vardag för svenska arbetande personer.
Min främsta fråga till finansministern var vad ministern avser att göra för att ge svenska sjömän som tjänstgör i andra länder - det kan vara andra länder än bara Norge - rimliga skattevillkor även i Sverige. Min andra fråga var vilka förändringar ministern vill se i det nordiska skatteavtalet som ger svenska sjömän rimliga regler att arbeta efter.
På de här båda frågorna fick jag inget svar. Däremot fick jag höra ett resonemang om att det i många fall rör sig om välavlönade personer, som ska betala lägre skatt än andra i Sverige boende. Välavlönade personer? Jag vet att denna debatt följs i tv och på nätet.
Jag vet att vänner inom både Sjöbefälsföreningen och Seko sjöfolk är väldigt intresserade av detta, eftersom det berör deras medlemmar. Detta berör personal som många gånger arbetar för låga löner, långt bort från hem och familj, med på många sätt obekväm arbetsbelastning, arbetstid och arbetsplats.
Dessa människor vill finansministern svepa undan genom att säga att det i många fall handlar om välavlönade personer och att det därför inte är något problem. Herr talman! Jag tycker inte att vi ska göra skillnad på människor utifrån några premisser - vare sig utifrån kön, religion eller inkomst. Alla människor är värda en rimlig och rättvis behandling.
Men som skattereglerna ser ut nu är det inte rättvist. Jag undrar: Står finansministern fast vid att det här bara berör välavlönade personer?
Hans Rothenberg (M):
Jag tackar ministern för ett något mer utvecklat och nyanserat svar. Men problemen kvarstår. Det är ganska komplicerat för personer som arbetar till sjöss, beroende på att skattereglerna styrs väldigt mycket av fartyget som de är ombord på.
Det finns vissa kriterier som gäller, exempelvis att arbetsgivaren ska vara stationerad inom EES-området och att fartyget ska vara oceangående mer än 180 dagar om året. Beskattning av svenska sjömän bygger på var fartyget befinner sig, inte var sjömannen i sig arbetar.
Det kan alltså röra sig om en person som mönstrar på i Mauretanien och mönstrar av i Sydafrika och som är ute och arbetar på olika fartyg i ett halvår.
Men alla dessa fartyg i sig gör inte mer än 180 dagar om året utanför Europa, och då beskattas sjöpersonalen utifrån var fartyget har befunnit sig under året i stället för utifrån var personalen har arbetat. Detta borde finansministern se som en ganska orimlig situation.
Jag skulle vilja fråga finansministern om hon ser någon möjlighet att ändra dessa regler så att beskattningen följer var personen i fråga arbetar, inte var arbetsplatsen - det vill säga fartyget - i sig under ett år har befunnit sig när sjömannen inte har varit ombord. Herr talman!
Skattereglerna är alltså olika beroende på om man arbetar utanför Sverige eller i Sverige. I finansministerns svar står det att man drar nytta av den svenska välfärden. Det gör man förstås, under den tid man är hemma.
Men under den tid som man inte är hemma nyttjar man inte den svenska välfärden. För många sjömän handlar detta om mer än ett halvår. De som arbetar inom oljeindustrin i Norge utnyttjar inte den svenska välfärden utan är utskrivna ur det svenska socialförsäkringssystemet. Svenska sjömän som arbetar för norska offshoreredare har socialt skydd genom norska NAV.
Jag vill upprepa att detta arbete, som finansministern kallar välavlönat, ofta innebär tjänstgöring tolv timmar om dagen, sju dagar i veckan, utan ersättning för övertid eller tjänstgöring på helger. Detta är en ganska extrem form av arbete.
Det som har hänt är att Skatteverket sedan en tid tillbaka har gjort en ny tolkning av detta avtal. Sjöpersonal som har varit ute och arbetat utifrån vissa villkor, kanske i decennier, drabbas nu av kraftig efterbeskattning. Jag vill hävda att detta inte är rimligt.
Det borde också, när man sätter fingret på det, leda till att det görs en justering av dessa förhållanden.
Hans Rothenberg (M):
Den här lagstiftningen inrättades för 30 år sedan och var tänkt som en tillfällig brygga mellan det gamla sjömansskattesystemet och ett nytt uppdaterat system som skulle matcha det vanliga skattesystemet. Men det nya kom aldrig, utan det provisoriska blev permanent med bara mindre justeringar efter klagomål från EU. Det finns ett examensarbete på 30 poäng från Lunds universitet som beskriver det här utomordentligt väl.
Jag tror att finansministern, när hon sätter sig in i de här reglerna och avtalen för oceangående fartyg, med nöje kan läsa den. Man kan jämföra med engelsk lagstiftning. Den är inte fullt så komplicerad. Där räcker det att sjömannen som arbetar på ett fartyg är borta från England halva året för att få en annan beskattning.
Vill man krångla till det finns det också möjligheter att göra relevanta områdesbegränsningar. Då skulle fjärr- och närfartsdefinitionen kunna vara en möjlig ingång. Reglerna måste vara klara, tydliga och förutsägbara. Det är många sjöarbetande människor i Sverige, tyvärr inte så många som vi hoppas att det ska bli när tonnageskatten har kommit på plats.
Men det är många som hoppas på att finansministern och regeringen ska ta tag i den här frågan på allvar och se det som en möjlighet att till viss del beskatta människor som bor kvar i Sverige och arbetar i sjöfart utomlands. Risken är att man bosätter sig i ett annat land. Då blir det noll skatteintäkter till Sverige. Efter 30 år borde det vara dags att se över det här.
Jag hoppas och utgår från att finansministern kommer att ta tag i den här frågan och att vi kan debattera den utifrån mer positiva utgångspunkter framöver.
Hans Rothenberg (M):
Tack, ministern, för svaret! Det var en snygg volleyretur på en snygg serve, kanske som upplagt för ett bra svar. Varför har jag ställt den här frågan? Det här är en fråga som jag ofta möter när jag träffar svenska små och medelstora företag som vill gå på export.
De har produkter eller tjänster som fungerar för en världsmarknad, men de har generellt sett väldigt svårt att hitta ut. Upphandling i sig är svårt. Offentlig upphandling är svårt; det kan min kollega Ann-Charlotte Hammar Johnsson som jobbar med de frågorna verkligen vidimera. Det är inte lättare när man kommer in i stora internationella system som FN.
Små och medelstora företag känner sig ofta ännu mindre när de kommer ut och vill sikta på en global marknad. Vi i Moderaterna presenterade det här med FN-upphandling och satte fokus på det redan i vår första närings- och handelspolitiska motion 2014. Jag är glad över att regeringen ganska snabbt hängde på. Märkligt nog är texterna ganska likalydande.
Det är bra att regeringen är lyhörd för detta, men vi kan inte bara vara nöjda med det. Det här är något som behöver gå vidare, och det finns anledning att titta lite närmare på hur man skulle kunna utveckla de svenska möjligheterna att vara med i FN-upphandling.
Siffrorna förändras från år till år, men Sverige står ändå fortfarande för en bedrövligt liten del när det gäller FN-upphandlingar. Många uppfattar det här som svåra frågor och svåra system. Kanske inte alla tjänster och produkter passar för den här typen av upphandling. Framför allt har det inte funnits någon riktig vägledning.
Det är bra att Business Sweden, Vinnova och andra aktörer finns med och stöttar, men det blir väldigt fokuserat på de statliga organen när regeringen ska göra insatser. Låt oss i stället vända på kuttingen.
Låt oss börja med de företag som vill ut på marknaden och höra vilken hjälp de egentligen vill ha. Deras svar är inte alltid Business Sweden eller Vinnova. Många av bolagen har kanske gjort en resa där de testat sina innovationer och fått nej från Vinnova och kanske inte fått den hjälp från andra myndigheter som man önskar.
Därför är det viktigt att också små och medelstora företag kan få hjälp på ett relevant sätt utifrån sina förutsättningar. Det finns aktörer i Sverige som är duktiga på internationell handel. Det finns ett antal handelskamrar runt om i landet med specialavdelningar med specialistkompetens.
Det finns också många mindre företag som har erfarenhet av internationell handel som också kan vara med och hjälpa till. Här har vi från Moderaterna föreslagit en upphandling av exportrådgivning. Handelsminister Ann Lindes företrädare Mikael Damberg var inte pigg på en sådan upphandling.
Jag tycker att det i det här sammanhanget skulle vara intressant att höra om nuvarande handelsminister är beredd att öppna för en upphandling av exportrådgivning som också skulle vara till gagn när det gäller svenska företags möjligheter i FN.
Hans Rothenberg (M):
Det var ett positivt besked. Det har inte låtit så tidigare när vi har föreslagit att mindre företag som representeras av kosmopoliter, som kan agera med egen personlig erfarenhet i förhållande till sina forna hemländer, kan vara behjälpliga. Moderaterna har dessutom föreslagit att det ska införas någon form av certifiering eller auktorisering för att få en kvalitetssäkring.
Det finns många företag som väntar på möjligheten att få hjälpa till. Det skulle också skapa andra affärsmöjligheter, inte bara för dem som vill exportera till en internationell marknad utan också för dem som kan hjälpa till i processen. Det finns en dubbel nytta. Det gläder mig att ministern inte avvisar tanken.
Många steg görs bra, men det behöver också tänkas lite grann lateralt. Sweden International Chamber of Commerce, ICC, svenska Internationella handelskammaren, har glädjande nog fått observatörsstatus i FN:s generalförsamling. Det är en ödets ironi.
För ungefär ett år sedan talade jag med handelsministerns kollega utrikesminister Margot Wallström om Taiwans status i FN. Taiwan är en av världens främsta exportnationer, och Sverige exporterar mycket till landet. Det landet har inte observatörsstatus i FN:s generalförsamling, men det har nu svenska Internationella handelskammaren. Det är bra.
Jag hoppas att även Taiwan så småningom ska få denna status. En sådan position kan bidra till att öka kunskapen. Det viktiga är att kunskapen sprids ned till många företag. Det är bra att det har blivit en 25procentig ökning av antalet företag som har blivit engagerade i FN-upphandling, men procent räknar man när man börjar på låga nivåer. Sedan får man börja räkna kvantitet.
En stor del av det som upphandlas av FN rör hälsa och utveckling. Här har svenska företag inom medicin och medicinteknik goda möjligheter att vara med på banan. Det kommer också att finnas möjligheter att delta i upphandling av tjänster inom hälsa och välfärd.
Jag hade för ett år sedan en annan debatt som landade hos Ardalan Shekarabi. Hur den hamnade hos honom begrep jag aldrig riktigt, för vi pratade verkligen förbi varandra. Jag frågade vad regeringen gör för att underlätta för svenska välfärdsföretag att gå på export. Att jag ställde frågan så beror på, som alla som jobbar med handel vet, att det är viktigt att ha en referensmarknad på hemmaplan.
Referensmarknaden visar att de som står närmast gillar det man håller på med. Då har man argument för att gå vidare på en världsmarknad. Men när regeringen motarbetar svenska välfärdsföretag att verka på hemmaplan kan de inte vara med på den internationella spelarenan.
Hur ser ministern på att svenska företag inom välfärdstjänster ska vara med i FN-upphandlingar? Det handlar här om huruvida det går att bygga upp marknader i länder om det inte är möjligt att ha en hemmamarknad.
Hans Rothenberg (M):
Det fanns en tråkig anledning till att beskickningen i New York fick stänga när alliansregeringen trädde till. Vi ska inte gräva alltför mycket i det, men det fanns ett budgetunderskott som gjorde att utrikesförvaltningen fick skära ned mer än vad man önskade.
Jag har själv arbetat som mässarrangör och vet att statistik om besökare, utställare och kontakter som knyts är mumma när man ska försöka skapa sig förutsättningar för framtida argument. En person utöver en annan person är alltid 50 procent mer, men det är ändå bara en liten skvätt i Mississippi i sammanhanget.
Det är dock bra att titta på statistiken och mäta i dessa frågor, för vad vi ser framför oss är att det nog kommer att bli fler FN-upphandlingar. Så som världen ser ut i dag, och den är ju smått galen emellanåt, förväntar vi oss inte att det blir färre krishärdar runt om i världen.
Det kommer inte heller att behövas färre insatser från svenskt bistånd eller möjligheter att bidra genom svenska företags export. Därför är det bra att arbetet är igång och att regeringen inte har avvisat de moderata initiativen utan snarare gjort en karbonkopia på det hela.
Nu är det ni som har makten och möjligheten att göra detta, och vi kommer att fortsätta att granska det. Jag tar med tacksamhet emot signalerna om upphandling av exporttjänster och hoppas att vi inte behöver skriva om det i vår handelspolitiska motion till hösten. Låt mig dock fortsätta att sätta fokus på välfärdstjänsterna. Företagen inom detta område behöver en referensmarknad på hemmaplan. Därför kommer välfärdstjänsterna att stå i fokus. Tack för debatten!