Anders Borg (M):
Kärnan i den här debatten är ju hur vi ska se på Sveriges äldre och pensionärer och hur vi ska se på arbetslinjen. Vi vill naturligtvis alla utveckla vårt välfärdssamhälle så att äldre människor som har jobbat och slitit under ett långt liv har goda ekonomiska förhållanden. Det är en självklar utgångspunkt för den här diskussionen. Den förs också utifrån en insikt om att många äldre har det tufft.
Det gäller framför allt de äldre kvinnor med begränsad inkomstpension som högre upp i åren lever i mycket små ekonomiska omständigheter. Det är alldeles självklart att när det finns ett reformutrymme, när vi har kommit längre på vägen mot full sysselsättning, är det prioriterat att förstärka och förbättra villkoren för pensionärerna. Men den här debatten handlar också om arbetslinjen.
Det som har gjort att så många länder har prövat jobbskatteavdrag och därmed har en grundläggande skillnad i beskattningen av förvärvsinkomster och pensionsinkomster är ju att det i studie efter studie visar sig vara ett så effektivt redskap för att öka sysselsättningen. Det har gjorts i USA, Storbritannien, Holland, Danmark, Nya Zeeland, Kanada och Finland.
Det som kanske är mest frapperande i den här diskussionen är att det är Tony Blair och Bill Clinton som har gått i bräschen för den här typen av reformer och som framgångsrikt har kunnat införa earned income tax credit i USA och working families' tax credit i Storbritannien.
De två kanske mest framstående vänsterpolitikernas viktigaste gärning är det som Socialdemokraterna här i Sverige helt avvisar - det som gjorde att vi i USA fick en minskning av utanförskapet. Den socialdemokratiska positionen här är väldigt märklig. Vi får veta att skatten för pensionärer ska sänkas så att den blir likställd med skatten för dem som arbetar. Det är en skattesänkning på 23 miljarder.
Vi vet sedan tidigare att de socialdemokratiska utgiftstaken ligger 35 miljarder över regeringens, och vi har också fått uppgiften från Thomas Östros i upprepade intervjuer att det inte längre är klart att man står fast vid några försämringar av jobbavdraget. 35 + 25 + 25, det blir 85 miljarder. Det är ett relativt omfattande hål i en budget som redan har försvagats av konjunkturen. 85 miljarder kronor - var ska de tas ifrån? Hur ska det här gå ihop?
Är det arbetsmarknadspolitiken som ska skalas ned? Är det socialförsäkringarna som ska stramas upp? Är det skatterna på dem som arbetar som ska höjas? Är det bolagsskatterna för företagen som ska höjas? Det här går ju inte ihop. Man kan inte finansiera stora utgiftsökningar med stora skattesänkningar. Det är ju ett politiskt recept som brister i trovärdighet. Till Peter Hultqvist vill jag säga att jag naturligtvis välkomnar hans deltagande och hans stora ord i debatten. Det är dem jag är så tacksam för.
Det är en verklighetsfrånvänd beskrivning av vad regeringen gör och en felaktig beskrivning av hur vår politik är utformad. I verklighetsbeskrivningen är vi skyldiga till lågkonjunkturen i världen. I politikbeskrivningen låtsas han att vi inte har gjort den kanske mest omfattande utbyggnaden av de aktiva åtgärderna som har gjorts inom åtminstone EU-området.
Och han ger ett politiskt alternativ som är både skadligt och ansvarslöst, ett politiskt alternativ vars kärna är att höja bidragen och försämra jobbavdragen - precis de åtgärder som bidrar till att återupprätta arbetslinjen - och sedan stora utgiftsökningar och skattesänkningar som man inte finansierar.
Det är just det här - den verklighetsfrämmande beskrivningen av vad som sker i vår omvärld, den felaktiga beskrivningen av oss och den skadliga, ansvarslösa politiken - som gör mig så tacksam för att Peter Hultqvist går upp här i debatt efter debatt. Det här är diskussioner som kan fungera på partimöten men som kommer att göra att väljarna, när de funderar på vilken regering de vill ha, tryggt kommer att välja en regering som tar ansvar för full sysselsättning och goda offentliga finanser.