Anders Borg (M):
I Eva-Lena Janssons interpellation och i den diskussion vi nu har ser vi hur tydliga skiljelinjerna är i svensk politik. Det är inte skiljelinjen i synen på att vi ska ha ett sammanhållet samhälle eller att vi ska ha en stark svensk modell. Det är en grundläggande skillnad i hur vi ser på vad som är orsak och verkan kring ekonomiska klyftor. Vi har haft ett långt socialdemokratiskt regeringsinnehav.
Det må vara hänt att delar av makten låg hos Miljöpartiet och Vänsterpartiet snarare än hos den socialdemokratiska riksdagsgruppen. Men det är ändå så att lönespridningen steg, löneskillnaderna mellan män och kvinnor ökade, den regionala koncentrationen förstärktes och förmögenhetskoncentrationen hos den procent som har mest ökade med 25 procent.
Reallönerna under samma period steg med 28 procent för en arbetare, och fastighetspriserna steg i till exempel Nacka realt med 140 procent och i Lidingö med 115 procent. Börsen ökade realt med 253 procent under samma period. Det är resultatet av ett socialdemokratiskt regeringsinnehav. Då bör man kanske fundera på hur det kunde bli så.
Hur kunde klyftorna öka när det inte fanns en enda socialdemokratisk ledamot i riksdagen eller medlem av den socialdemokratiska regeringen som önskade detta? Jag kan inte dra mig till minnes att det vid valrörelsen 1994, 1998 eller 2002 fanns en enda socialdemokrat som argumenterade för att man skulle öka klyftorna eller satsa de största resurserna på de rika. Hur kunde det då bli så? Jo, av det enkla skälet att man tappade bort jobbpolitiken. Det går inte att komma ifrån att Sverige var ett sammanhållet land så länge vi hade full sysselsättning.
Det går heller inte att komma ifrån att vi har gått ifrån den fulla sysselsättningen de senaste 30 åren. Sedan kan man diskutera exakt hur det ska fördelas mellan förtidspensioner, arbetslösa, Amsåtgärder och sjukskrivningar, men i grunden har vi gått ifrån den fulla sysselsättningen, och då ser vi dessa resultat. Då vidgas klyftorna, och då ökar skillnaderna. Eva-Lena Jansson frågar vad vi gör för att motverka detta. Jag skulle vilja säga att vi gör väldigt mycket.
Vi gör det lönsammare att arbeta och går vidare med ett andra steg i jobbskatteavdraget så att vi kommer närmare ytterligare tusen kronor i konsumtionsutrymme per månad för ett normalt LO-hushåll. Vi gör det mer lönsamt att arbeta, och då kommer fler i arbete. Vi gör det enklare att anställa. Vi kommer från årsskiftet att se en sänkning av arbetsgivaravgifterna för servicesektorn. Det har tidigare riktats mot yngre och äldre, och det kommer att ge effekter. Det blir enklare och billigare att anställa, och då blir det fler som får jobb.
Det här är den grundläggande inriktningen på vår politik. Vi vill bygga ett samhälle där människor kommer i arbete. Sedan kan vi diskutera om vi lyckas uppnå 100 000, 200 000 eller 300 000 fler i arbete under dessa fyra år, men prognoserna visar att vi minskar utanförskapet i ungefär dubbelt så snabb takt som den tidigare socialdemokratiska regeringen. Vi ser också en väsentligt snabbare ökning av sysselsättningen, och vi pressar tillbaka arbetslösheten.
Vi uppnår det 80-procentsmål som Socialdemokraterna satte upp för sysselsättningen tidigare. Det beror på att vi prioriterar jobbpolitiken på varje departement och på varje utgiftsområde. Genom att få människor i arbete skapar vi ett samhälle som hålls samman.
Det är vår grundläggande inriktning, och det är därför svaret på Eva-Lena Janssons fråga står att läsa på varje sida i finansplanen, på varje sida i den kommande budgetpropositionen och på varje sida i den kommande vårpropositionen. Det är temat för allt den här regeringen gör.