Krister Hammarbergh (M):
Som det har sagts är detta inte ett propositionsbetänkande utan ett motionsbetänkande. Det innebär att vi har ett smörgåsbord av olika förslag, alltifrån elpistoler och civila poliser till något som är så viktigt att jobba mot som barnsexturism och den typen av övergrepp och trafficking. Det är alltså en väldigt bred flora av förslag som behandlas i samma betänkande.
Jag tänkte hålla mig till de förväntningar som vi har på svensk polis och vad vi kan se framåt i tiden. Om man tittar lite grann i backspegeln på när vi tog över regeringsmakten 2006 hade vi då mött en debatt som mycket handlade om kommunala poliser.
Det var en debatt som jag nu tycker har försvunnit och som jag tror hade sin upprinnelse i att man i många delar av landet upplevde en brist på synlig och närvarande polis, och som ett brev på posten kom ofta kraven på just kommunala poliser. Den debatten möter vi inte längre, och det tycker jag är positivt.
Men vi mötte också 2006 en poliskår som hade börjat få en hyfsat hög medelålder, inte minst på grund av att utbildningen hade legat ganska lågt under ett antal år. Den ökade sedan, men den hade inte ökat i större omfattning än att man i princip ersatte gamla poliser med nya. Poliskåren ökade inte numerärt.
Vi mötte en situation där bara egentligen bara 7 000 av strax under 17 000 poliser någonsin var i yttre tjänst. Därav, tror jag, fick vi diskussionen om kommunala poliser. Vi mötte också en situation där arbetssättet - det finns anledningar att diskutera förändringar i det också - i stort sett var detsamma som det hade varit decennier tidigare.
För oss är det väldigt viktigt att som ansvarsfull regering ha en ekonomisk politik som innebär att landet kan säkerställa resurser till viktiga offentliga verksamheter. Låt mig slå fast: Polisen är en mycket viktig offentlig verksamhet som behöver de resurser som finns. Naturligtvis har hela rättsväsendet och hela rättskedjan fått betydande satsningar.
Vi har utbildat långt fler poliser och är i dag uppe på en nivå på 20 000 poliser. Vi har också sett till att säkerställa ett ekonomiskt utrymme, vilket inte minst bekräftas av polisen själv. Vi har också under de här åren sett att polisen får allt bättre siffror när man gör mätningar om människors trygghet, till exempel i Brås undersökning, Nationella trygghetsundersökningen.
Fler människor, inte överallt ska dock sägas, upplever att man ser en mer synlig polis och det inte bara i kvarteren i Stockholm. Samtidigt måste man konstatera att vi som ansvariga politiker inte nöjer oss med att bara ge ut resurser. Vi har också rätten att som medborgarnas företrädare ställa krav på de verksamheter där skattepengarna går in.
Och där finns en del att nämna vad gäller polisen. Det finns anledning att vara kritisk när det gäller den resultatuppräkning som finns, för resultaten har inte gått i takt med de resurser vi har gett. Jag tycker gott att man kan ställa krav på högre kvalitet inom polisen.
Vi kan gott ställa högre krav på en ökad kostnadseffektivitet, och vi kan definitivt ställa krav på en ökad flexibilitet. Vi kräver bara ett förbättrat resultat. Polisverksamheten tar 52 miljoner kronor varje dag. Det är en betydande del av skattebetalarnas resurser. Därför finns det anledning att också se över det polisen jobbar med.
I grunden är vår polisverksamhet organiserad nästan på samma sätt som den var när polisen förstatligades 1965, med en del gradvisa förändringar. Men arbetssättet är detsamma trots att brottsligheten har förändrats ganska ordentligt under tiden. Inte minst har vi fått en ny teknik som gör att gamla brott har hittat nya arenor och där det ibland är svårt att hitta sätt och olika motmedel att möta detta.
Med den utgångspunkten och med den debatt som har funnits, inte minst om att titta på polismyndigheterna och slå samman dem, har alliansregeringen valt att tillsätta en utredning som kallas för Polisorganisationskommittén.
Utgångspunkten i den utredningen är inte att fastställa en redan påhittat lösning en måndag förmiddag utan att se över vilket ansvar och vilka befogenheter som finns i styrningen i polisen i dag, att titta på var problemen de facto finns och också därmed lägga fram förslag. Det är en ganska viktig utgångspunkt att faktiskt titta och vända på alla stenar.
Vi kan i dag dra några slutsatser, och det är att det är en svårstyrd organisation. Det vittnas mycket om att Rikspolisstyrelsen har svagt mandat.
Det vittnas om en hög chefstäthet, vilket ofta leder till att det kommer olika budskap som skapar ett brus i organisationen och gör det svårt för den som är ute på fältet att direkt veta vad som gäller, också med den risk som finns att den som har lägst ambitionsnivå kanske vinner de gånger det finns en diskussion om vad man ska kraftsamla kring.
Vi ser höga administrativa kostnader och ett ganska snårigt och rörigt datasystem, men det är saker som nu äntligen börjar åtgärdas. Vi ser stora resultatskillnader i landet utan att det går att hitta någon rimlig förklaringsgrad till det. Allt detta är problem som det är dags att ta tag i, för vi är skyldiga att se till att medborgarna får resultat för de skattekronor som finns.
Vår utgångspunkt kommer alltid, även i en majoritetssituation, att vara att vi ska vara samhällskritiska och kunna ställa krav på våra myndigheter men också kunna stötta upp våra myndigheter med de resurser som behövs, när de behövs. Vår utgångspunkt är kort och gott att vi vill att fler brott ska klaras upp och lagföras, och vi vill att färre brott ska begås.
Det innebär att vi har säkerställt resurser och kommer att fortsätta göra det, men det innebär också att vi kommer att ställa fortsatta krav på att polisen utvecklar sitt arbete.