KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl B Hamilton (L):
Innan jag kommer till min fråga till statsrådet kan det vara värt att påminna om att när en statlig bank som SBAB - det har tidigare funnits statliga banker i Sverige - får ett sådant uppdrag som Hillevi Larsson var inne på, har det inneburit att man har sagt till den statliga banken att gå före med lägre räntor, ökad belåning och ökad överbelåning. Det är problemet i Sverige.
Har vi en fastighetsbubbla eller inte? Det vet vi inte. Det pågår en intensiv diskussion om detta. Jag tillhör dem som är oroade över den nuvarande situationen. Receptet att säga till de kreditinstitut som staten har ett inflytande över att vara mer djärva - det är vad det handlar om - och sänka sina priser har erfarenhetsmässigt varit en döbelnsmedicin.
Det ska vi inte göra om. Min fråga till Peter Norman är egentligen grundfrågan. Vi har fyra dominerande banker. Hur ska vi kunna få bättre konkurrens på bankmarknaden? Det är ju lösningen.
Jag håller med debattörerna om att det har visat sig vara förfärligt svårt att få till stånd bättre konkurrens och se till att de mindre bankerna och kreditinstituten kan hävda sig genom konkurrens på ett bättre sätt, för att vi ska få en större mångfald. Vi har fått en del utländska banker, som Danske Bank.
De har kunnat utmana, men de har inte lyckats med sin utmaning av de fyra storbankerna. Har finansmarknadsministern några bra synpunkter på hur man ska förbättra konkurrensen?
Carl B Hamilton (L):
Man får bestämma sig för vad man vill, sade Hillevi Larsson. Det finns lite målkonflikter här. Vi har ju också ett annat samhällsproblem i den här sektorn, nämligen det så kallade stabilitetsproblemet. Vi är väldigt glada över att de svenska bankerna är så stabila som de är, till skillnad mot bankerna i många andra delar av Europa.
Problemet om man låter SBAB blåsa på, eventuellt med någon statlig garanti i ryggen, är att även om räntan möjligen blir lägre får man stabilitetsproblem. En del är nog lite konfunderade över finansministerns och finansmarknadsministerns diskussion om bankerna.
Man tar upp frågan om räntorna och om att det är för dålig konkurrens. Där får ministern gärna svara på min ursprungliga fråga. Man säger att räntan är för hög.
Men sedan kommer ministrarna in på att vi måste höja kapitaltäckningskraven, och man har haft en framgångsrik förhandling i Europeiska unionen där man har kunnat ge möjlighet för Sverige att ha högre kapitaltäckningskrav och därmed högre kostnader för de svenska bankerna. På något sätt finns det väl en målkonflikt här, finansmarknadsministern? Å ena sidan säger man åt bankerna att de ska ha lägre räntor.
Å andra sidan bestämmer man att de ska ha högre kapitaltäckningskrav. Jag tror att det senare är viktigt ur stabilitetssynpunkt, så det är min prioritet. Det är det absolut viktigaste, och det enskilt största hemmagjorda hotet mot regeringens ekonomiska politik är att den blåser upp en husprisbubbla som sedan spricker. Det ska vi till varje pris undvika. Det finns alltså lite målkonflikter här.
Det vore intressant att höra om ministern har någon synpunkt på detta.
Carl B Hamilton (L):
Detta är delvis en ideologisk debatt, menar jag. Regeringen driver nämligen, som Peter Norman påpekade, en mycket medveten politik för att öka sysselsättningen och minska arbetslösheten och på så sätt få tillväxt.
Det gäller även tillväxt i skattebaserna, så att man från kommunernas och de enskildas sida kan klara sig genom att stå på egna ben. Socialdemokraternas och Pia Nilssons ingång i detta är en annan, nämligen att fokus ligger på utgifterna. Det är kommunernas utgifter för socialbidragen och utgifterna för olika bidragssystem.
Jag menar att man om man ska komma till rätta med dessa problem måste börja i rätt ände, nämligen att ställa sig frågan: Varifrån kommer pengarna? Varifrån kommer pengarna för att hjälpa till med olika typer av välfärdssystem? Eller, inte hjälpa till - det finns olika typer av välfärdssystem, och de är bra. De ska finnas.
För Pia Nilsson blir frågan om företagande och expansion av ekonomin en andrahandsfråga. Trots det hon återkom till då och då blir ingången när man startar med bidrag och aldrig nämner ordet företag ändå det gamla vanliga från Socialdemokraternas sida.
Jag ska inte låta nedlåtande, men jag kan inte undvika att notera att det när Socialdemokraterna är i opposition alltid är fråga om bidrag, utbetalningar och utgifter som står i fokus. När man sedan är i regeringsställning blir det också ett större intresse för skattebaserna och deras utveckling.
Det som är slående, fru talman, är att Socialdemokraterna kritiserar regeringen och Peter Norman för jobbskatteavdragen. Då kan man konstatera att de tillsammans med andra åtgärder har gett kanske 160 000 ökad sysselsättning. Samtidigt har Socialdemokraterna accepterat jobbskatteavdragen, utom det sista.
Jag förstår det, för det är svårt att gå till val på att man vill avskaffa jobbskatteavdrag som har blivit en del av människors vardag. Man har varit emot RUT-avdrag, och man är för en skatt på lastbilar som skulle minska sysselsättningen och skapa problem för företag i glesbygden.
Regeringen har också infört nystartsjobb och instegsjobb, och man har halverat socialavgifterna för unga under 26 år. Om detta skulle ändras på det sätt Socialdemokraterna vill skulle färre unga ha jobb, och då skulle bidragen till dem som blir arbetslösa rimligen öka. Man kan kritisera restaurangmomsen - och det har gjorts - men det är ändå en sänkning av momsen för en bransch som anställer många unga.
Det kanske är 3 000-4 000 som får jobb, och prissänkningen har blivit 3-4 procent sedan den infördes. Det finns alltså en expansiv effekt. Det som också är frånvarande i Pia Nilssons kritik av regeringen är krismedvetenheten.
Europa har gått igenom en väldigt allvarlig kris - ja, det är inte bara Europa utan även Nordamerika - under 2008 och 2009. Nu är vi inne i nästa fas av krisen, nämligen en skuldkris som framför allt drabbar de europeiska länderna.
Det är i Pia Nilssons framställning helt frånvarande att Sverige är ett väldigt utrikesberoende land, att konjunkturen går upp och ned och att det har varit väldigt problematiskt under flera år av denna regerings tid.
Carl B Hamilton (L):
Jag tog med stort intresse del av förslaget om ett utbildningskontrakt. Jag ska inte kritisera det här och nu. Jag vill snarare vara lite konciliant och ta fasta på det som är grundtanken, nämligen att man ska binda ihop arbetsliv och skola på ett bättre sätt. Jag tror att det är helt rätt.
Därför har också regeringen infört lärlingsutbildning, praktikplatser, instegsjobb, nystartsjobb och så vidare som är olika typer av rabatter till arbetsgivare för att anställa någon i sitt företag som annars inte hade fått jobb, någon som är ung och som behöver träna på att gå till ett jobb och sköta ett jobb. Jättebra!
Kan vi samarbeta på linjen att binda ihop utbildning och arbetsliv, så mycket bättre! Men jag tror också, som en liten förklaring, att det är viktigt att skilja på unga och unga.
När man tittar på unga och bara konstaterar att arbetslösheten bland dem ligger på en viss nivå - det finns lite olika definitioner - måste man också titta bakom siffrorna för att specialdestinera de åtgärder som man vill vidta så att man får in dem till just den grupp som har det svårast.
Ett växande problem som har tillkommit - jag vill bara nämna det, det har inte så mycket med kommunernas socialbidrag att göra - är att gruppen unga invandrare har förändrats. Tidigare var det personer som kom från länder där de hade någorlunda utbildning. I dag är det personer som kan komma till Sverige från Somalia eller Afghanistan. De har ingen utbildning alls.
Då är naturligtvis möjligheten att stoppa in dem i arbetslivet och få bort dem från bidragsberoende betydligt svårare än det var tidigare.
Carl B Hamilton (L):
I viktiga frågor har det ända sedan de Gaulles dagar varit så att om ett land säger att någonting är ett vitalt intresse blir landet inte överkört. Det är en av grundbultarna i EU-samarbetet. Utan möjligheten att deklarera att något är ett vitalt intresse, och därmed undvika att bli överkörd i en sådan fråga, hade EU inte kunnat utvecklas.
Om man identifierar en fråga som är av denna dignitet är man skyddad. Det är ett något formalistiskt svar på Per Bolunds fråga. Jag tror att man ska vara ganska öppen och säga att ja, det finns arbetsmarknadsregler.
En del av dem som finns i Europa tycker vi inte om, andra hade varit bra, sådana som vi är för, om vi kunnat få dem att gälla i hela Europa. Det gäller till exempel fackliga rättigheter, som jag annars inte är särskilt engagerad i. Jag kan se att de är viktiga, men det är svårt att hävda dem i en del europeiska länder. Ett större skydd för det skulle behövas.
Jag tycker alltså att man ska ha en mer öppen attityd i stället för att alltid säga att det är centralisering och överstatliga beslut. I många fall ligger det i vårt egenintresse att ha det. Samma sak gäller socialpolitiken. Socialpolitik är ett dimmigt begrepp och omfattar mycket, men vi har till exempel det som Göran Hägglund håller på med, patientrörlighetsdirektivet.
Det är en fantastisk ökning av friheten att kunna åka till ett annat land och söka sjukvård om man inte är nöjd med den som man får hemma. Det finns fler exempel.
Carl B Hamilton (L):
Jag ska göra en historisk parallell. Efter kriget var det ett antal länder som tog initiativ till EU-samarbetet. Det var framför allt Beneluxländerna som ville hävda sig gentemot Frankrike och Tyskland. Det är egentligen svaret på Per Bolunds tanke om att lilla Sverige skulle kunna köra sitt eget race.
Om vi inte har EU-samarbetet eller något motsvarande som binder de stora länderna och tvingar de stora länderna att sitta vid samma bord som de små länderna och lyssna på dem, då blir det de stora ländernas lösningar som blir resultatet. Det var därför som Beneluxländerna var oerhört angelägna om att komma in och bilda en sådan här starkt sammanhållen organisation.
Fransmän och tyskar skulle inte kunna bestämma över deras huvuden om deras framtid. Men om man har det lösliga samarbete som är Per Bolunds och Miljöpartiets vision, att varje land ska ha ett mellanstatligt samarbete och att man inte ska ha några riktigt fasta samarbetsformer, då blir det de stora länderna som i många fall kommer att bestämma. Vi kan sitta med våra speciallösningar på en rad områden.
Men i de stora frågorna kommer det att vara de stora länderna som bestämmer Europas framtid och därmed även Sveriges framtid. Jag vill inte det. Jag tycker att det är bättre att man försöker komma in. Det är en klassisk svensk linje att alltid försöka vara med vid alla de förhandlingsbord där frågor som är av betydelse för Sverige avgörs.
Vi ska försöka vara med och påverka - det är möjligt att vi misslyckas i många fall - snarare än att så att säga sitta hemma och odla vår egen kål och snida på våra egna små lösningar.
Carl B Hamilton (L):
Jag vill verkligen påpeka att ingen av mina motdebattanter här tog upp de två åtgärder som faktiskt ligger inom politikens sfär där man faktiskt kan göra någonting. Det gäller RUT-avdraget som gynnar kvinnor och särskilt invandrarkvinnor. Ingen av er nämnde det.
Förslagen från arbetarrörelsen om att man ska ha en annan organisation av välfärdsföretagen som gör dem närmast olönsamma trots att de ska ta en viss risk kommer också att slå mot kvinnors arbete. Ingen av er tog upp detta. Jag tror att Anders Borg nämnde sänkningen av restaurangmomsen. Eftersom andelen kvinnor inom denna bransch är större än andelen män gynnar denna sänkning kvinnor mer än män.
Dessa helt centrala politiska frågor - RUT-avdrag, icke vinstdrivande vårdföretag, sänkningen av restaurangmomsen - förbigår ni helt och hållet när ni talar om de åtgärder som ni föreslår. Jag tar tillbaka en sak. Miljöpartiet är för en sänkning av restaurangmomsen. Men ni i Miljöpartiet ska ändå göra upp med Socialdemokraterna om ni ska bilda regering tillsammans.
Men dessa problem och frågor som diskuteras mycket inom den ekonomiska politiken går ni helt förbi. De har en avgörande inverkan på kvinnors arbete. Men, Hillevi Larsson och andra, det som på lång sikt höjer kvinnors löner och förbättrar deras situation är högre produktivitet genom bättre utbildning och att kvinnor arbetar inom mer kvalificerade yrken.
De utbildningssatsningar som har gjorts i Sverige och som kvinnor har tagit mer till vara än män har just denna långsiktiga effekt. Låt oss hoppas att det går fort med utbildning, produktivitet och bättre villkor för kvinnor tack vare utbildningssystemet.
Carl B Hamilton (L):
Jag är glad att få stå här som företrädare för den grupp som Hillevi Larsson kallade diskriminerad. Jag är nämligen pensionär, och jag arbetar. Jag måste säga att jag blir lite häpen när jag hör de två socialdemokratiska företrädarna här.
Man skulle kunna tro att Socialdemokraterna, som ändå har suttit vid makten huvuddelen av tiden efter 1930-talet, hade sänkt pensionärernas skatt gång på gång på gång. Sanningen är att socialdemokratiska regeringar aldrig, aldrig, har sänkt skatten särskilt för pensionärer. Det har däremot den här borgerliga regeringen gjort.
Den har sänkt skatten för pensionärer fyra gånger, två gånger med särskild inriktning på pensionärer. Det har gett en extra månadsinkomst för pensionärer.
Det låter för mig väldigt egendomligt, för att uttrycka sig snällt, när Hillevi Larsson och Lennart Axelsson talar så väldigt varmt om pensionärer men samtidigt företräder en rörelse som inte alls har sänkt någon skatt för pensionärerna i modern tid.
Rättvisa för er är att man ska höja skatten för dem som arbetar. Då får ni likställighet. Men de som arbetar är samtidigt de som via skatterna ska finansiera vård och omsorg bland annat för pensionärerna.
Hillevi Larsson talar om hotet som kommer från att bromsen i pensionssystemet slår till, det vill säga att om produktionen i landet utvecklas dåligt ökar inte pensionerna så mycket som de annars skulle göra. Risken för att bromsen slår till ökar om man straffar dem som är i arbetsför ålder så att de inte arbetar så mycket som vi skulle hoppas att de gör.
Sedan är jag glad att kunna meddela, inte minst de unga uppe på åhörarläktaren, att vi som är pensionärer har ett dubbelt jobbskatteavdrag som gör det extra lönsamt för oss att göra ett extra handtag då och då. Jag tror inte heller att det är många som längtar efter att jobba heltid eller ha en dryg arbetsdag när man är över 65, 67 eller något sådant.
Men varje arbetsinsats är mycket värdefull, inte minst med tanke på den utveckling som vi har av befolkningen med en allt högre genomsnittlig ålder. Lennart Axelsson säger att det enda sättet att bli av med det här är att inte ha en borgerlig regering. Igen: Med socialdemokratiska regeringar har inte pensionärerna fått det bättre.
De har fått ha samma skatt, men skatten har sänkts under den här borgerliga regeringen, och den har sänkts gång på gång. Avslutningsvis, fru talman! Hillevi Larsson säger att jobbskatteavdraget inte har fyllt sitt syfte. Sysselsättningen är i dag väsentligt högre än vad den var när den här regeringen tillträdde.
Arbetslösheten är också hög, men sysselsättningen, som jobbskatteavdraget är inriktad på, är väsentligt högre nu. Lars Calmfors skriver i dag i tidningen att många studier pekar på att resultatet av den här typen av åtgärder blir en ökning av sysselsättningen med ungefär 2 procent.
Denna ökning av sysselsättningen som vi har i Sverige - jag kommer inte ihåg den exakta siffran - har vi trots att vi har haft en allvarlig ekonomisk kris sedan 2008.
Carl B Hamilton (L):
Jag kan inte se att det skulle vara särskilt rättvist att höja skatten för dem som arbetar. Jag tror att det är väldigt viktigt för landets pensionärer, om jag nu ska fokusera på dem, att det finns en rejäl skattebas som består av människor som arbetar. Jag tror att det är fler människor som arbetar om vi har jobbskatteavdrag.
Det är nämligen dessa människor som genom sina skatter ska finansiera vård och omsorg, bland annat av pensionärer. Om vi inte har en bra skattebas kommer vi heller inte att via det offentliga kunna finansiera vård och omsorg. Det är helt centralt för den offentligfinansierade välfärden.
Det nämner ni inte med ett ord. Det är som om pengarna kommer från himlen, bara så där. Men så är det inte. Det måste produceras. Sedan talar Socialdemokraterna här om rättvisa skatter, att de ska vara samma för alla. Men låt mig då påminna om att det under årtionden fanns i skatteskalan någonting som hette LO-puckeln.
Skatteskalan var utformad just för att gynna LO:s medlemmar. Till och med LO och socialdemokratiska politiker talade själva om LO-puckeln. Var det rättvisa att utforma skattesystemet på ett sådant sätt att en specifik grupp skulle ha en lägre skatt än vad den hade blivit om den hade varit proportionell?
Nej, man kan väl argumentera för att det absolut inte var rättvist. Som sagt var: Vi har haft en kris sedan 2008, och arbetslösheten är för hög. Men den skulle inte bli lägre om ni skulle få igenom er skattepolitik. Det kan jag lova.
Carl B Hamilton (L):
Den stora frågan för den som läser Peter Perssons interpellation är varför interpellationen alls ställs. Det finns säkert folk som har sagt att de vill ha platt skatt, men finns det någon ansvarig politiker på allianssidan som har sagt det? Jag kan inte erinra mig det.
För att interpellanten verkligen ska förstå ska jag säga det mycket enkla att Alliansen inte är för platt skatt och att Folkpartiet inte är för platt skatt. Då kommer man till frågan: Vad är platt skatt? Det kan man naturligtvis ha egna definitioner av, men som det allmänt uppfattas är det en låg och enhetlig skatt, och den infördes på försök i Östeuropa.
Nu är man där på väg ifrån detta försök, som aldrig riktigt lyckades. Jag står kvar vid min undran: Varför reses denna fråga över huvud taget? Det är ju ingen seriös skattepolitiker som kan säga att Sverige står inför möjligheten eller risken att det ska införas en platt skatt.
Vi har ett alldeles för sofistikerat skattesystem och välfärdssamhälle för det. Då blir frågan: Är interpellanten en seriös skattepolitiker? Nej, det är trams att ställa en sådan här fråga om Sverige är på väg att införa platt skatt. Däremot hoppas jag, liksom föregående talare, på en mer proportionell skatt. Det är bra.
Det är bra för arbetslinjen, för dem som vill ha utbildning och för dem som är flitiga och strävsamma. Minskad progressivitet skulle verkligen gynna Småland. Smålänningarna är kända för att arbeta flitigt.
Interpellantens skattepolitik innebär däremot höjda marginalskatter som bestraffar smålänningarnas flit och deras strävan efter att utbildning ska löna sig bättre i Småland och när smålänningar arbetar utanför Småland och så vidare. Sedan är frågan om man ska ta med inte bara den statliga skatten utan även kommunal- och landstingsskatter. De är proportionella.
Är interpellanten anhängare av en progressiv kommunalskatt och en progressiv landstingsskatt? Det ligger i interpellantens resonemang att inte bara statsskatten måste vara progressiv utan även kommunal- och landstingsskatten. Det finns säkert andra skatter och avgifter som kan göras mer progressiva.
Herr talman! Jag bara stönar, faktiskt. Hur kan man ställa en så tramsig fråga i ett samhälle som är ett sofistikerat välfärdssamhälle och som redan i dag har ett skattesystem som är otroligt välutvecklat under decenniernas lopp? Svaret på den frågan har jag redan gett. Jag ska inte upprepa det, för jag såg att interpellanten blev generad.
Men varför ska vi behöva höra sådant här i Sveriges riksdag?
Carl B Hamilton (L):
Hade jag varit en mer lättrörd person kanske jag hade tagit intryck av Peter Perssons krokodiltårar över den höjda skatten i ett antal kommuner och landsting. Men det gör jag inte. Det är verkligen krokodiltårar. Om Socialdemokraterna skulle få makten skulle man höja nivån på skatterna. Det är det första.
För det andra skulle man öka progressiviteten i skatterna vilket skulle smärta och skada alla småländska dygder som arbetsamhet, flit och sparsamhet, detta både på kommunal och på statlig nivå enligt interpellanten. Och precis som den tidigare talaren sade kommer en stor del av dessa skattehöjningar att användas till ökade bidrag.
Det handlar alltså om höjda skatter, höjda bidrag, mindre incitament för arbete och mer beroende av staten. Det är som Anders Borg sade: Där finns en grundläggande skillnad mellan Alliansen och Socialdemokraterna.
Med höga skatter och hög progressivitet som Socialdemokraterna vill ha blir människor mer beroende av den offentliga sektorn. De blir mindre fria. Det är en väldigt viktig skillnad som den här debatten har belyst.
Här finns både krokodiltårar och själva frågeställningen om Alliansen är för platt skatt, men frågan är fortfarande obesvarad: Hur kan någon seriös skattepolitiker insinuera att alliansregeringen och Alliansen är på väg att införa en platt skatt i Sverige?
Carl B Hamilton (L):
Gustav Fridolin efterlyser handling. Då är det väl bra att veta hur man ska handla för att vara effektiv. Men det vet inte Gustav Fridolin, för han blandar ihop inkomst och löner och vill inte närmare befatta sig med rensningen för olika kategorier.
Men om han hade gjort det hade jag kunnat säga att det mest effektiva sättet att få mindre löneskillnader mellan män och kvinnor sannolikt är att yrkeskategorierna blir helt mixade. Men den slutsatsen kan inte Gustav Fridolin dra från den verklighetsbeskrivning som Gustav Fridolin gör. Den leder ingenstans.
Låt mig avslutningsvis, herr talman, ta upp det riskfyllda att sätta bocken till trädgårdsmästare, som i detta fall är att säga att vi ska göra som parterna - facket - vill, ha dem som något slags ledfyr. Facket är inte alltid så intresserat av löneutjämning mellan män och kvinnor annat än i högtidstalen. Låt mig på denna punkt återigen citera Medlingsinstitutet. Först påpekar institutet det självklara att arbetsmarknadens parter ansvarar för lönebildningen.
Sedan konstaterar man att det har gjorts skrivningar i lönerörelserna 2004, 2007 och 2012 som skulle motverka oförklarade löneskillnader och diskriminering. Men detta har inte avspeglat sig i mäns och kvinnors löner och anställningsvillkor i övrigt. Det är alltså mycket snack och lite verkstad.
Detta ointresse från fackets sida bekräftas i Medlingsinstitutets rapport för 2012: "När kraven inför förhandlingarna 2012 sammanfattas kan man se att det - i jämförelse med tidigare år - är sparsamt med yrkanden om kollektivavtalslösningar på jämställdhetsområdet." Institutet påpekar också att några nya grupper eller projekt på jämställdhetsområdet inte har initierats i 2012 års avtal. Man ska vara försiktig.
Jag tror att man ska ha en egen uppfattning och inte luta sig mot parterna, som Gustav Fridolin gör i sin interpellation.
Carl B Hamilton (L):
I sitt andra inlägg sade Marie Nordén mycket på temat "utvecklingen går för långsamt". Ja, det är vad vi andra har sagt hela tiden. I sitt första inlägg och i den skriftliga interpellationen var dock temat "utvecklingen går åt fel håll". Det är bra att utvecklingen beträffande Marie Nordéns inlägg går åt rätt håll i alla fall. Marie Nordén slarvar nämligen med sanningen.
Löneskillnaderna har, vilket jag påpekade i mitt tidigare inlägg, minskat mellan 2005 och 2011. Arbetsmarknaden har blivit mindre könsuppdelad. I staten har löneskillnaderna minskat mer än i andra delar av arbetsmarknaden.
Medlingsinstitutet konstaterar också att parterna på arbetsmarknaden säger en sak men i handling är ganska likgiltiga. Sedan är det detta med arbetslöshet och sysselsättning. Också där säger Marie Nordén i sin interpellation att utvecklingen går åt fel håll. Då ska man komma ihåg att det under perioden sedan 2008 har varit en djup ekonomisk kris, som har lättat och sedan kommit tillbaka.
De som framför allt har drabbats är de som har varit anställda i den exportinriktade eller utrikeshandelsberoende delen av ekonomin. Där är män fler än kvinnor vad beträffar andelen.
De som arbetar i kommuner och landsting har däremot varit skyddade mot uppsägningar, inte minst genom de extraresurser regeringen skickade till kommuner och landsting under krisens inledande år. Regeringens politik har alltså motverkat arbetslöshet och ökat sysselsättningen framför allt beträffande kvinnor.
Sedan kunde vi inte åstadkomma så mycket beträffande industrikrisens arbetslöshet, och som man kan jag beklaga det.