Ida Drougge (M):
Precis som föregående talare var inne på rör denna debatt det som brukar kallas skrivelse 75. Det är regeringens årliga rapport till riksdagen om hur man har behandlat skrivelser från riksdagen.
Dessa skrivelser kan röra budgetbeslut, och denna typ av skrivelser brukar regeringen behandla under det innevarande riksdagsåret. Det som uppmärksammas lite mer i vårt betänkande och i denna debatt är framför allt tillkännagivanden, som givetvis kan ta lite längre tid för regeringen att verkställa.
Huruvida skrivelser är slutbehandlade och tillgodosedda och vilka som återstår är det centrala i betänkandet. Det är redovisningen för 2018-2019 som vi nu diskuterar.
Vanligtvis brukar denna behandling och debatt ske på våren, varför det kan tänkas och tyckas vara lite sent att göra det så här på hösten och att inte heller ta in innevarande års budgetproposition när vi bedömer om något är slutbehandlat eller inte.
Anledningen till detta är den pandemi som bröt ut i våras och som gjorde att andra ärenden behövde prioriteras. Därför har vi debatten nu och ska i dag lägga ärendet till handlingarna.
Ett tillkännagivande är som bekant ett beslut om en beställning från riksdagen till regeringen, exempelvis att regeringen ska utreda något och återkomma med ett lagförslag.
Detta är ett resultat av den funktionsfördelning som finns mellan riksdag och regering och även ett resultat av parlamentarismens principer.
Med funktionsfördelning menas att det sedan ett par hundra år tillbaka finns en arbetsfördelning mellan riksdag och regering som utgår från att det ytterst är regeringen som har resurser att utreda lagförslag och som styr utredningsväsendet medan det är riksdagens uppgift att granska lagförslag och besluta om dem och budget.
Parlamentarismen i Sverige är utformad så att regeringen måste tolereras av riksdagen för att få sitta kvar. Mot bakgrund av det blir det självfallet viktigt för riksdagen att visa för regeringen vilka politiska förslag det finns stöd för i riksdagen.
Tillkännagivandens rättsliga ställning regleras varken i grundlag eller riksdagsordning, men de omfattas av rättsliga normer som är fasta och konstitutionell praxis, inte minst utvecklad av konstitutionsutskottet sedan lång tid tillbaka. Jag ska säga något om denna praxis huvudingredienser.
Utgångspunkten är att regeringen ska tillgodose riksdagens tillkännagivanden. Beredningsåtgärder med anledning av ett tillkännagivande ska inledas så snart som möjligt. Regeringen måste inte tillgodose ett tillkännagivande och ska då meddela riksdagen detta och varför.
Då har riksdagen möjlighet att överväga hur man i stället vill gå till väga - om man själv vill lägga fram ett lagförslag trots begränsade utredningsresurser eller ytterst, om man inte längre tolererar regeringen, väcka diverse misstroenden.
Inte annat än i undantagsfall bör det ta längre än två tre år att slutbehandla ett tillkännagivande. Hur lång tid som är skäligt beror, precis som föregående talare var inne på, hur komplicerat ärendet är i sak.
Det ska tilläggas att det är viktigt att regeringen vidtar beredningsåtgärder i de komplicerade fallen för att visa att man driver frågan framåt. Ett ärende kan vara slutbehandlat men inte tillgodosett. Detta kan ha flera olika anledningar.
När något har utretts kan man komma fram till att detta inte bör genomföras. Det kan det finnas konsensus kring det; det behöver inte bara vara regeringen som anser det. Det kan också vara olämpligt på olika sätt. Man kan också vara oense om vad riksdagen de facto har beställt.
Apropå Postnord kan man också vara oense om hur man som ägare kan och bör styra ett statligt bolag. Det handlar inte enbart om vad som är lagligt möjligt utan också om vad som är lämpligt. I det ärendet har vi landat i att det får anses slutbehandlat vid det här laget.
Konstitutionsutskottet har tidigare bett regeringen återkomma, så detta har dragits ett tag. Man får i sådana fall återkomma i sak till hur man annars kan uppnå syftet med det tillkännagivandet.
Låt mig också säga att samtliga utskott i årets yttranden påpekar vikten av att regeringen undviker onödig tidsåtgång när det gäller att behandla tillkännagivanden.
I vårt betänkande redovisas att av totalt 566 riksdagsskrivelser är hela 276 inte slutbehandlade. Från 2014 och framåt är det 243.
Om vi från dessa tar bort de skrivelser som är två tre år gamla och tittar längre bak i tiden är det ändå 120 kvar. Det är alltså många tillkännagivanden och uppdrag som är äldre och inte slutbehandlade.
Det kan i tabell 2 i betänkandet noteras att 33 tillkännagivanden från tidigare än 2014 inte är slutbehandlade. Det äldsta är från 1999.
Detta betyder att det i år är 49 procent av skrivelserna som inte är slutbehandlade. Det ska jämföras med att snittet för hela perioden från 90-talet fram till i dag är 36 procent.
Det redovisas också i betänkandet att det tar längre tid för regeringen att slutbehandla ärenden, oavsett om man mäter median- eller medeltid. Med det yrkar jag bifall till att riksdagen lägger ärendet till handlingarna.