KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karin Enström (M):
Jag tackar näringsministern för en mer utvecklad och beskrivande syn på hur regeringen ser på avtalet och förhandlingarna. Som näringsministern säger ska man vara försiktig med siffror, och det ska inte heller vara vårt främsta argument. Vi har också haft en gemensam syn på att förklara för allmänheten varför detta är viktigt och vad det betyder.
Det handlar som sagt om jobb och tillväxt här, i övriga Europa och i USA och om de positiva effekter som detta skulle ge på världsekonomin. I dessa dagar är det viktigare än någonsin att vi kan samarbeta och riva handelshinder. Det finns även andra värden i detta.
Det ger EU och USA, världens två största marknader med bra och världsledande lagstiftning vad gäller miljö, folkhälsa och matsäkerhet, en chans att sätta högre globala standarder för till exempel miljöskydd och antibiotikaanvändning.
Här kan EU och USA ta ledningen, och det kan vara viktigt att ta detta initiativ nu. Det finns de som är oroliga och rädda för att vi ska behöva sänka våra standarder. Låt mig därför fråga näringsministern hur regeringen ser på att det kan bli ett så omfattande avtal. Det är en ganska stor men förståelig brasklapp.
Ingen vill ju ha sämre regler, varken i Sverige eller någon annanstans. Vilka hinder ser näringsministern? Finns det några show stoppers för Sverige? Vilka är de i så fall, och är de styrda av ett parti i regeringen? Vad skulle kunna hindra att man går vidare? Inför nästa vecka, vilka frågor står högst på dagordningen?
Utifrån det näringsministern har sagt, vad är det största hindret från svensk sida för att få TTIP på plats och inom ramen för förhandlingarna? I sitt svar talar näringsministern om ett progressivt handelsavtal. Det kan betyda många olika saker. Jag är därför intresserad av att veta vad progressiviteten i avtalet betyder. Är det några områden som inte ska täckas av avtalet?
Det behöver vi få reda på. Det är viktigt med förankringen i riksdagen. Det finns en ordning för det, och den formella förankringen sker i utskott och EU-nämnd. Det är också viktigt att informera och involvera riksdagen, särskilt när förhandlingarna börjar närma sig en slutpunkt.
Inte minst ska information och involvering också röra Sveriges medborgare, företag och andra aktörer. Här har EU-kommissionären Cecilia Malmström arbetat väldigt hårt med transparens och kommunikation. Det har varit en hel del aktiviteter, inte minst på webben, för att få in synpunkter på avtalet.
Därför vill jag fråga hur regeringen ska se till att det blir en transparent process, inte bara från kommissionens sida. Även kommunikationen mellan medborgarna, andra aktörer och regeringen kan förbättras.
Karin Enström (M):
Jag skrev interpellationen därför att jag är övertygad om de stora fördelar som finns, inte bara för oss här i Sverige.
Såväl EU och USA som hela världsekonomin skulle kunna få en skjuts i dessa tider när vi ser strömningar av protektionism och att man försöker skydda sin inhemska produktion eller verksamhet och vill bygga upp murar därför att man tror att man kan få kortsiktiga vinster. Jag ställde interpellationen också därför att jag är orolig.
Jag tycker att det har varit lite tyst från regeringens sida. De goda argument som näringsministern har givit här skulle jag vilja höra mer i debatten. Det är en fråga som infinner sig naturligt när näringsministern beskriver hindren. Jag gör ingen annan bedömning.
Det finns i de här frågorna olika syn men också en rädsla för vad detta kan innebära, inte minst för mindre stater. Man går nu in i en svårare fas. Vad kan då Sverige göra? Hur kan Sverige och regeringen bidra in i EU-systemet och inte minst med bilaterala kontakter med EU:s medlemsstater och med USA för att trycka på och hjälpa till för att detta ska gå vägen?
Vi vet att det finns ett stort stöd hos svenska folket kring det här avtalet. Det finns också ett stort stöd bland de stora organisationerna, både arbetstagarorganisationer och arbetsgivarorganisationer. Vi har alltså en god grund att stå på här i Sverige. Men det är som sagt svåra hinder som återstår.
Då vill jag se ett aktivt Sverige, en aktiv regering, en aktiv näringsminister som också tittar på hur man trycker på de andra länderna och hur vi får så bra transparens och förankring här hemma som möjligt.
Karin Enström (M):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Det innehöll svar på många frågor, men jag är ändå inte nöjd med svaret. Jag ska börja med själva beslutet som regeringen nu har fattat, och det är upp till regeringen att fatta sådana beslut. Men det är ändå ett beslut som inte tas särskilt ofta.
Att ta ett beslut om att erkänna nya stater är någonting som ska vara mycket genomtänkt och noga övervägt. Det är nämligen viktigt att följa de principer som vi har i Sverige sedan många år. Man kan kalla det för en doktrin kring vilka principer ett erkännande sker. Man kan säga att vi har haft, i alla fall fram tills nu, en strikt erkännandedoktrin.
Där har det angetts vilka kriterier som vi ska följa. Dessa kriterier är att det ska vara ett folk, ett territorium och en regering som har möjlighet att uppvisa effektiv kontroll över territoriet. Jag skulle vilja höra ett utförligare svar från utrikesministern när det gäller bedömningen av kontroll över territoriet.
Utrikesministern har nämligen i sitt svar och i andra sammanhang hänvisat till beslutet att erkänna Kroatien och sedermera Kosovo som inte till fullo hade kontroll över territoriet.
Men jag och Moderaterna anser att detta inte är tillämpligt på Palestina, inte minst med tanke på att man just kring Gaza inte har full kontroll över territoriet. Man har inte ens tillnärmelsevis full kontroll över territoriet. Därför vore det mycket intressant och angeläget att få höra hur regeringen har gjort bedömningen av den kontroll som den uppenbarligen anser finns även över Gaza.
Det som jag är orolig för är att den praxis som Sverige har, alltså den strikta erkännandedoktrinen, urvattnas genom detta beslut. Men det finns även en annan risk, och det är att EU ytterligare splittras i denna fråga när EU har kunnat samla sig kring en någorlunda samordnad Mellanösternpolitik.
Det finns en färdplan, och man har också kunnat enas om skrivningar. När Sverige då går före utan att ha gjort det genom att samordna sig med andra EU-länder är det naturligtvis en uppenbar risk att man splittras ännu mer. Detta tycker jag att utrikesministern sveper förbi både i interpellationssvaret och i den övriga debatten. Detta är, som sagt, inte en folkrättslig debatt utan en interpellationsdebatt.
Men jag skulle vilja återkomma till denna fråga. Utrikesministern kommer att ha många frågor att svara på eftersom det är många som deltar i debatten förutom interpellanterna. Men hur har regeringen på djupet resonerat kring kontrollen av territoriet, och hur resonerar regeringen kring att detta inte är resultatet av en samordnad EU-politik?
För mig och Moderaterna är det mycket viktigt att Sverige är en aktiv deltagare i EU:s gemensamma utrikespolitik. Det är vår viktigaste plattform för fred och försoning även när det gäller fredsprocessen i Mellanöstern. Vi är också för en tvåstatslösning. Det har, precis som utrikesministern säger, gått väldigt lång tid.
Men jag är ändå orolig för att detta inte gynnar det syfte som regeringen förhoppningsvis har, nämligen att det ska gynna fredsprocessen.
Karin Enström (M):
I min interpellation ställer jag frågan om den doktrin som finns i Sverige för att erkänna stater. Det är riktigt som utrikesministern säger att det självklart alltid är en del politik i erkännandet av en stat. Det är dock viktigt att säga att det inte är fråga om vad man just då råkar tycka om en statsbildning eller att det vore allmänt lämpligt, utan vi har de tre viktiga kriterierna.
Om vi går tillbaka i historien till de två senaste erkännanden, Kroatien och Kosovo, hävdar jag att den brist på kontroll av territorier som fanns då inte alls var lika stor som den är i Palestina. Det är ett faktum. Även om inte alla EU-länder tyckte exakt samma sak var båda dessa erkännanden en del i ett samordnat EU-agerande.
Det var lite olika länder i de två fallen med Kroatien och Kosovo som valde att gå en annan väg, men det var en del i en process. En av de poänger jag försökt göra är att det är viktigt att vi så långt det är möjligt agerar tillsammans i en gemensam utrikespolitik inom EU. Det hoppas jag att även denna regering tycker är en viktig fråga.
I de principer vi har talat om finns ett tungt argument om att det gärna ska finnas en nationell samsyn för ett erkännande. Regeringen äger frågan, men i frågor av större vikt är det bra att eftersträva en nationell samsyn.
I detta har regeringen brustit, och det har jag också varit kritisk till tidigare, herr talman. Man samrådde inte med eller informerade oppositionen innan man gick ut med sin avsikt. Man kallade inte heller skyndsamt till sammanträde i utrikesnämnden, som är det formella forumet för att informera om ärenden av större betydelse i utrikespolitiken.
Det handlade om att informera om avsikt och skäl, det vill säga hur regeringen kom fram till detta beslut. Jag har som sagt varit kritisk och är fortfarande kritisk till det sätt som beslutet fattats. Jag är också kritisk till de delar som handlar om kriterierna. Det går inte att dra exakta paralleller vare sig till erkännandet av Kroatien 1992 eller erkännandet av Kosovo.
Utrikesministern gav till svar att regeringens bedömning är att kontrollen är fullt tillräcklig. Här gör vi uppenbart helt olika bedömningar.
Jag kan dessutom garantera utrikesministern att om man börjar nagga erkännandedoktrinen i kanten kommer det att komma ett pärlband av erkännandefrågor. Det gäller Västsahara och flera andra områden där det finns krav på Sverige att erkänna dem som stater. Det vore intressant att höra hur regeringen avser att agera då. Är det den dagen den sorgen?
Eller är det svårare när man har börjat nagga i kanten att hålla emot om man inte har den uppfattningen?
Karin Enström (M):
Vi har i interpellationen prövat och presenterat argument och bedömningar när det gäller att man kan se på denna fråga på olika sätt. Den fråga som jag ställde till utrikesministern, och som kom med allra sist i interpellationssvaret, handlade om huruvida det var regeringens mening att ändra på den praxis som så länge har gällt som grund för att Sverige ska erkänna en stat. Utrikesministern säger: Nej, vi har inte ändrat praxis.
Men av det jag ser i aktiv handling är jag inte övertygad på denna punkt. Jag hoppas att det inte är så, men jag tror att detta kommer att öppna upp också för andra erkännandefrågor som kan vara minst lika problematiska. Vi moderater är för en palestinsk stat. Vi har inom ramen för alliansregeringen också visat det genom ett politiskt och konkret stöd under lång tid.
Men utan en framförhandlad lösning på konflikten är en varaktig fred, och därigenom en självständig demokratisk palestinsk stat, inte möjlig. Därför håller vi inte med regeringen om att det är rätt läge att i dag erkänna staten Palestina. Vi vill se tvåstatslösningen, och vi vill absolut se två jämbördiga stater. Det är naturligtvis det som är vägen framåt.
Vi delar regeringens förhoppning om att så kommer att ske i framtiden. Men vi delar inte bedömningen som regeringen gjorde för en knapp vecka sedan när den fattade beslutet eftersom vi inte anser att kriterierna för kontroll av territoriet är uppfyllda. Vi anser inte heller att detta är en del av en samordnad gemensam EU-politik.
Karin Enström (M):
Tack, utrikesministern, för svaret! Jag tycker att svaret på ett bra sätt bekräftar att regeringen håller fast vid den svenska linjen gentemot Ryssland, att man är tydlig och att man också håller fast vid det starka stöd som vi ger till Ukraina. Det är väldigt bra.
Jag välkomnar också att det på Europeiska rådets möte i går, där den svenske statsministern var på plats, fanns en enighet om att sanktionerna ska förlängas. Nu hoppas jag - och jag vill gärna passa på att fråga utrikesministern om detta också - att man planerar för nästa steg om Ryssland inte implementerar den andra Minsköverenskommelsen.
När jag ställde min fråga var det i ljuset av den interpellationsdebatt som föregick den här. Frågan var hur vi på bästa sätt kan upprätthålla en relation just för att kunna föra fram kritik och för att på sikt verka för att vi, som utrikesministern säger i svaret, får en mer positiv utveckling i Ryssland.
Det jag ville fråga om handlade både om det samtal som kabinettssekreteraren hade med den ryske ambassadören och om den förestående resan. Hur kan man upprätthålla relationerna samtidigt som man är kritisk? Det är egentligen detta som hela frågan handlar om.
Den andra frågan, som också var uppe i den föregående interpellationsdebatten, är väldigt viktig, och den måste man kunna få ställa utan att framstå som någon som vill så split här hemma. Det handlar om den risk som kan finnas.
Det får inte felaktigt - eller rättmätigt kanske, men vi utgår från att det är felaktigt här - uppfattas som att Sverige i sina beslut skulle låta sig påverkas. Det handlar om information och dialog. Det får inte finnas någon misstanke, och det är detta som har väckt frågan och debatten.
Därför är det bra att utrikesministern är tydlig, och det har vi också sett i hur både utrikesministern och statsministern har agerat i utrikesrådet och i Europeiska rådet. Skulle utrikesministern vilja kommentera detta? Då kan man känna sig lite tryggare.
Karin Enström (M):
Tack, utrikesministern, för beskrivningen av hur högnivåutbytet med Ryssland ser ut och delar av den dialogen. Jag har också ställt frågan: Planeras det nu något besök av kabinettssekreteraren i närtid - finns det några konkreta planer?
Hur kan man framföra sådan kritik på bästa sätt? De kontakter som finns - och dem har utrikesministern redovisat - ska vara raka. Då förutsätter jag att det handlar både om hur Ryssland agerar utrikespolitiskt och om hur man hanterar situationen inne i Ryssland med den negativa utveckling som vi har sett. Finns det några bestämda planer?
Jag tror också att relationen behöver upprätthållas, och det är en svår balans. Också andra händelser under den senaste tiden har visat att det är en balansgång att kunna vara tydlig och samtidigt upprätthålla en relation. Men jag kommer åter till min andra fråga, som handlar just om bara risken eller bara tanken eller bara misstanken.
Det är negativt i sig om det på något sätt skulle kunna uppfattas som att Sverige i sina ställningstaganden och i sina beslut skulle låta sig påverkas, i form av hot eller påtryckningar eller kanske i mer subversiva former. Vi hörde Säpo. Säpos årliga rapport presenterades i går.
Där kan man konstatera att den ryska underrättelseverksamheten här i Sverige har ökat och att den nu är på en väldigt hög och utstuderad nivå. Har utrikesministern några kommentarer kring ett eventuellt planerat besök, kring risken för eller bara misstanken om att man ska låta sig påverkas och kring synen på verksamhet som är av underrättelsekaraktär här i Sverige?
Karin Enström (M):
Nej, jag hade inte förväntat mig detaljer och något exakt datum för när kabinettssekreteraren ska resa. Men det är naturligtvis intressant och viktigt att veta om och när en sådan här resa planeras. Det är bra att känna till.
Jag behöver ingen redogörelse i detalj, men det är intressant och viktigt att veta om en resa planeras i närtid. Jag säger det igen. Det är bra att regeringen bekräftar att den här linjen hålls inom ramen för agerandet i EU, där det är oerhört viktigt att hålla trycket uppe och att inte förlora enigheten.
Så fort det börjar spricka i kanten eller börjar krackelera är risken stor för att man börjar spela ut olika länder mot varandra. Det är då samma sak här. Det är en balansgång att komma vidare. Med tanke på resultatet från gårdagens europeiska råd tycker jag att vi är på rätt väg.
Jag välkomnar också att regeringen i EU driver just det här med att man ska förbereda för nästa steg. Jag hoppas ändå att vi gemensamt kan vara medvetna om risken för att det uppfattas som att man skulle låta sig påverkas. Det måste man ha med sig i all sin kommunikation.
Det är snarare ett medskick.
Karin Enström (M):
Tack, utrikesministern, för svaret! Jag har fått en liten föraning om svaret i och med att statsministern var här på frågestunden. Då kunde han själv beskriva något av det som han gjorde. Jag behöver inte stå här i kammaren och förklara för vare sig utrikesministern eller herr talmannen vikten av Kina och den växande betydelse som Kina har. Det är lätt att glömma bort.
Men man kan titta på detta med lite perspektiv. Vi har sett en enorm utveckling i Asien, och det är framför allt Kina som står för den. Det går nog inte att underskatta betydelsen av Kina och den globala maktförskjutning som nu pågår i och med att den ekonomiska utvecklingen har gått så fort. Även om tillväxten nu stannar upp något ligger man i Kina på nivåer som vi här i Europa bara skulle kunna drömma om just nu.
Under förra året, om det var i månadsskiftet oktober/november, gick Kina om USA som världens största ekonomi. USA har varit det sedan 1872. Det ger lite perspektiv på vad som faktiskt händer just nu. Under det här året är bedömningen att Kina kommer att gå om EU som världens största ekonomi. Det är alltså inte bara nationellt utan gäller även Europeiska unionen. Det finns självklart många saker att tala om.
Inte ens en statsminister får många tillfällen att träffa Kinas president och Kinas premiärminister. Då gäller det naturligtvis att ta tillfället i akt och ta upp alla de frågor som vi tycker är viktiga. Men mitt fokus - det var anledningen till att jag ställde interpellationen - handlar om att vi precis som när det gäller andra länder, även om Kina är mycket större, har synpunkter.
Vi har synpunkter när det gäller att det kinesiska systemet inte fungerar så bra som det skulle kunna göra. Det gäller framför allt bristerna i demokratin och bristen på respekt för mänskliga rättigheter. Det finns politiska fångar. Det är mycket dåligt med frihet på nätet. Dödsstraffet finns kvar. Man kan räkna upp många brister.
Jag hoppas naturligtvis att statsministern var tydlig. Men hur tydlig var statsministern i sina kontakter? Jag behöver inte veta specifika frågor, men jag skulle vilja ha det lite mer detaljerat än allmänt om mänskliga rättigheter. Kan utrikesministern utveckla det något? Det är, som sagt, få tillfällen man får att träffa ledarna i Kina, som är en betydelsefull del av världen.
Karin Enström (M):
Tack för de förtydligandena! Det som statsministern sa väldigt kort i frågestunden var att Sverige vill ha ett bra samarbete med Kina och att frågor om dödsstraff lyftes. Han lyfte upp situationen med de kvinnor som hade fängslats i anslutning till den internationella kvinnodagen. Det är bra om det finns en rutin för hur det här ska gå till.
Samtidigt får det naturligtvis inte gå slentrian i det. Ska vi vara - vi har haft en debatt tidigare i dag om det - den tydliga röst för mänskliga rättigheter, demokrati och jämställdhet som vi är överens om får man inte ha olika måttstockar, oavsett om det är små eller stora länder.
Det är kanske lätt att tycka att något är så viktigt att det inte går. Som utrikesministern själv har sagt måste det få kosta. Då gäller det att hitta balansen, att mäta med samma måttstock, att komma med klara och tydliga besked och att göra det på ett sätt så att man fortfarande har kanalen öppen. Därför tycker jag att det var viktigt att lyfta den här frågan.
Vi får inte glömma detta i våra försök och vår önskan att ha ett gott samarbete med en extremt snabbt växande ekonomi som innebär stora möjligheter för svenska företag. Eftersom Sverige är ett litet exportberoende land är det viktigt för oss. Samtidigt ska vi kunna sända signaler och vara väldigt tydliga med vad vi inte har samma uppfattning om. Självklart måste det när det gäller enskilda fall ibland ske i stängda rum.
Men vi ska helt enkelt vara tydliga med att sända budskap om vad vi inte gillar. Det måste också gälla ett så stort land som Kina.
Karin Enström (M):
Jag tycker att det är bra att få klarhet i vilka punkter som statsministern tog upp. Det vore naturligtvis också väldigt intressant att få höra hur motparten svarade eller reagerade och vilken återkoppling man fick. Jag försöker fråga utrikesministern om det finns någonting att säga om det.
Sedan vill jag självklart också höra vad som framfördes kring det som inte minst är väldigt viktigt för oss, där vi i alla fall för det mesta har en gemensam syn. Det handlar om vikten av klimat och miljö. Kina växer så att det knakar. Vi har en växande medelklass. Det är fantastiskt att det är så många som får del av den ekonomiska uppgången. Det är många som får det väldigt mycket bättre.
Men det innebär också att trycket på miljön ökar i samma höga tempo som den ekonomiska utvecklingen. Det handlar om att hitta ett sätt att bryta trenden när det gäller ökade koldioxidutsläpp, ökad påfrestning på miljön och ökad användning av fossila bränslen samtidigt som man kan fortsätta att ha en ekonomisk tillväxt. Det är en utmaning i sig, som naturligtvis är en del av vårt gemensamma ansvar. Avslutningsvis har jag två frågor: Vad fick vi för reaktioner?
Fick vi någon reaktion på de krav som jag hoppas att vi framställde när det gäller att försöka hålla tvågradersmålet och därmed också bryta trenden när det gäller de ökade koldioxidutsläppen?
Karin Enström (M):
Det råder ofta stor samsyn mellan de flesta partier om de här frågorna, inte minst i utrikesutskottet och självklart inom Alliansen. Jag vet inte om det rent formellt hjälper att yrka bifall till en motion i ett replikskifte.
Jag vill verkligen understryka vikten av ett gott samarbete inom ramen för EU men självklart också i andra internationella organisationer när det gäller hur vi ska hantera den enorma utmaningen med det stora antalet flyktingar. Det är någonting som inte kommer att försvinna. Men jag vill också trycka på att EU måste kunna syssla med andra saker samtidigt.
De andra utmaningarna, som jag beskrev tidigare, har inte försvunnit. Det är naturligt att man har en fråga på agendan som överskuggar allt annat. Men för att detta ska fungera i framtiden borde EU bli mycket bättre på att vara konkurrenskraftig och ha ett väl fungerande utbildningsväsen.
EU måste också bli bättre på att skapa lagliga vägar för arbetskraftsinvandring, cirkulär migration och sådant som inte är direkt kopplat till flyktingar eller migration som är ett resultat av krig och konflikter.
Karin Enström (M):
Jag tackar Anders Österberg, som tappert får försvara regeringens politik. Det är inte alltid en så tacksam uppgift. Jag har två frågor till Socialdemokraternas Anders Österberg. Den ena handlar om Syrienkrisstrategin; den andra handlar om erkännandet av Palestina.
Som jag sa i mitt anförande välkomnar vi moderater att regeringen har antagit en ambitiös strategi för att hantera Syrienkrisen. Det är bra med en tydlig koppling mellan det humanitära biståndet och utvecklingsbiståndet, just i bryggan däremellan, för att bygga ett mer motståndskraftigt samhälle. Vi är dock kritiska till att det är väldigt lite vägledning för vad som faktiskt kan och ska göras.
Hur ska man genomföra denna strategi i praktiken utan att behöva samarbeta med Asadregimen? Jag skulle vilja ha ett svar från Socialdemokraterna på hur denna mycket ambitiösa strategi ska kunna genomföras i praktiken. Mina andra fråga handlar om Palestina. Det är ingen hemlighet att vi moderater tycker att erkännandet av Palestina hösten 2014 var olyckligt.
Det gjordes på felaktiga grunder, det gjordes förhastat och det ställdes inga motkrav. Hur ser Socialdemokraterna på detta? Ni har erkänt Staten Palestina. Samtidigt ser vi ett det är mycket ansvar som den palestinska myndigheten borde ta som man inte tar. Tidigare i våras var vi tillsammans i både Israel och Palestina, och det är mycket som saknas.
Det handlar om att bättre uppfylla demokratiska principer. Det handlar om att bekämpa korruptionen, precis som Anders Österberg sa. Det handlar om brist på respekt för mänskliga rättigheter. Det handlar om att koppla det till några krav. Hur ska det gå till?