Ulf Kristersson (M):
Jag börjar med två väsentliga sakliga frågor innan jag kommer till det vi kan tycka olika om. Först vill jag säga att jag tycker att det är en genuint legitim ståndpunkt att ha olika uppfattningar om var taken ska ligga i de svenska socialförsäkringarna. Det har varit olika över tid i Sverige. Det är olika i olika försäkringar. Man kan tycka olika, och man kan prioritera olika.
Det inte är så att det finns någon fundamental, principiell skillnad, utan det är en legitim ståndpunkt att ha, och man kan lägga sina pengar på olika saker. Det finns en annan sak som jag tycker är viktig att poängtera, inte minst eftersom jag vet att det ibland är lätt att i opposition kritisera företeelser som man tycker borde vara annorlunda men glömma det faktum att det också är rimligt att ställa krav på egna prioriteringar.
Det vi i dag sakligt sett diskuterar är regeringens uppfattning att taket ska ligga på sju och ett halvt prisbasbelopp och Socialdemokraternas uppfattning att det ska ligga på åtta prisbasbelopp. Jag vill inte alls reducera eller förminska skillnaden på 0,5 prisbasbelopp, men det är det vi pratar om. Kan man se någon av ett högre väsen utpekad skillnad mellan sju och ett halvt och åtta kan vi diskutera den saken.
För mig är det en rätt enkel prioriteringsfråga. Vill vi nu använda allmänna medel för att höja taket i den allmänna sjukförsäkringen, eller vill vi använda allmänna medel för andra uppgifter som vi just nu tycker är angelägnare? Det är viktigt att tilliten till den svenska generella välfärden är hög. Och jag vågar påstå - det finns gott om empiriskt stöd för detta - att den är hög. Sedan kommer det alltid att finnas människor som på goda grunder förväntar sig ännu mer av det mesta.
Det är bra för demokratin att människor har höga förväntningar också på förbättringar och sådant som inte fungerar bra nog. Allt det där tillhör det dagliga politiska samtalet. I grund och botten handlar det naturligtvis om hur mycket allmänna medel vi vill gå in med för att garantera människors inkomster i lägen just när de inte har arbetsinkomster. Det har varit den ständiga frågan i svensk sjukförsäkring och socialförsäkring sedan de infördes i stort sett.
Från tid till annan har det ansetts angeläget att höja dessa tak. Från tid till annan har ekonomin inte upplevts som sådan att det viktigaste är att höja ersättningarna för dem som tjänar mest i Sverige. Den ståndpunkten har ibland varit socialdemokratisk och ibland varit borgerlig.
Jag erinrar mig att regeringen Ingvar Carlsson påpekade att i valet mellan att värna kärnan i de svenska sociala välfärdstjänsterna och transfereringarna bör man - i varje fall i det läge som var då, och jag skulle säga att det läget gäller nu också - i första hand värna de svenska välfärdstjänsterna framför att höja ersättningarna till dem som tjänar relativt sett mer. Men återigen: Allt detta kan man diskutera.
Vill man lägga mer pengar på att höja taken och därmed minska betydelsen av de avtalsförsäkrade lösningarna kan man göra det. Min bild är att vi har ett fungerande samspel mellan offentliga försäkringar och avtalsförsäkringar för 90 procent av dem som arbetar på svensk arbetsmarknad och att det inte finns några akuta skäl att förändra den saken.