KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mehmet Kaplan (MP):
Tack, Hans Backman! Jag tycker att du är väldigt tydlig i hur du väljer att framföra orden för din sak.
Jag vill ställa en enkel kort fråga till Hans Backman utifrån den förklaring och redovisning som han hade i talarstolen om vad det var för beräkningar vi ville ha till utskottet för att kunna göra en bedömning av vad det kostar.
Hans Backman och också tidigare talare från Alliansen har uppehållit sig vid, och det är något som vi får beskyllningar för, att vi inte riktigt vill redovisa siffror. Min fråga är: Vad var det vi i utskottet frågade Regeringskansliet och riksdagens utredningstjänst, Hans Backman?
Mehmet Kaplan (MP):
Detta står i finansutskottets ställningstagande. Det är inte något som vi på något sätt vill dölja. Det låter på Hans Backman som att vi har försökt mörka någonting. Det är lite märkligt med tanke på att det är offentliga dokument. Betänkandet är offentligt och finns redan på vår hemsida Riksdagen.se.
Det riksdagens utredningstjänst har gjort när det gäller 100-dagarsregeln är att de avstår från att svara. Varför då? Jo, de har skrivit att det är mycket svårt att göra en beräkning av 100-dagarsregeln. Regeringskansliet svarar i enlighet med det som Alliansen bygger sitt resonemang på.
De gör en bedömning av konsekvenserna under antagandet att ändrade regler skulle leda till att arbetslöshetstiden skulle öka. Man talar om att en dag kostar si och så mycket pengar. Men det är inte underbyggt på något sätt, utan man gör ett antagande ifall det skulle vara så. När det gäller 75-dagarsreglen har beräkningar gjorts för en återgång till tidigare regler.
Men det är inte vad majoriteten i arbetsmarknadsutskottet föreslår. Det innebär inte en återgång till tidigare regler. Hans Backman säger också själv att det är olika förslag, och tack och lov för det. Vi är fyra olika partier som absolut inte är överens om vilken typ av metod vi ska ha. Vad som är viktigt är att riksdagen inte ska binda regeringen vid en viss bestämd teknisk lösning.
I stället handlar det om ett uppdrag till regeringen att se över reglerna för att få en bättre fungerande arbetslöshetsförsäkring som stärker den arbetslinje som ni håller för helig och också förbättrar matchningen på arbetsmarknaden. Det är vare sig mer eller mindre än det.
Mehmet Kaplan (MP):
Tack, Johan Linander, för en tydlig genomgång av både egna och andras förslag! Jag vill fråga Johan Linander om remissinstansernas inställning och hur man kan komma fram till så vitt skilda åsikter om provtagningsmetoderna.
När det gäller elektronisk fotboja har ni en majoritet i utskottet och i kammaren, och det kommer att genomföras. Vi kommer att få se hur det här kommer att utvecklas. Det är möjligt att det blir så bra som både du och dina allianskamrater påstår.
Men när det gäller provtagningsmetoderna vill jag lyfta fram den remissinstans som ska granska om vård- och behandlingsmetoder är förenliga med vetenskap och beprövad erfarenhet, nämligen Socialstyrelsen. De avstyrker en användning av dessa metoder. De anser dessutom att metoden hårprov inte heller är vetenskapligt beprövad.
Min fråga till Johan Linander är: Vad är det som gör att ni sitter inne med mer, bättre eller djupare kunskap än den instans som har till uppgift att titta på de här frågorna?
Mehmet Kaplan (MP):
Jag tackar Johan Linander. I min fråga lyfte jag fram två delar. Det är naturligtvis välkommet att den ena delen är besvarad och att man inte ska använda sig av hårprov. Min andra fråga handlar om Statens institutionsstyrelse. De anför själva att de här metoderna inte är beprövade och inte kan användas generellt utan bara för sållning, precis som Johan Linander anförde.
Men problemet här är ingången till frågan. Jag ska citera ur Statens institutionsstyrelses remissvar. De framför följande: "För provtagning krävs idag att man misstänker att den unge är påverkad av t.ex. alkohol eller narkotika.
För att SiS ska kunna bedriva en ändamålsenlig vård är det viktigt att institutionerna hålls drogfria, och det kan uppkomma situationer inom verksamheten där man behöver kontrollera om en intagen är drogpåverkad utan att någon misstanke föreligger. Myndigheten har erfarit att det vid SiS institutioner, liksom inom Kriminalvården, finns ett behov av en generell möjlighet till provtagning.
Enligt SiS finns därför inte anledning att uppställa krav på misstanke för att provtagning ska få ske." Sis har således själva för avsikt att minska på rättssäkerhetsgarantier, rättssäkerhetsgarantier som jag vet att Johan Linander håller väldigt högt, när de ska använda de nya metoderna som regeringen vill ge dem.
Det här tycker inte vi från Miljöpartiet är acceptabelt, särskilt inte som regeringen faktiskt inte ens bemöter Sis påstående i vare sig propositionen eller i majoritetstexten i betänkandet. Det finns en uppenbar risk att Sis ser detta som ett godkännande från regeringens och riksdagens sida att få använda de nya provtagningsmetoderna mer generöst än nu gällande metoder. Min fråga är: Vad tänker Johan Linander göra åt detta?
Mehmet Kaplan (MP):
Jag vill tacka Johan Linander som alltid brukar vara väldigt klar och tydlig, och det tycker jag att du är nu också. Jag ska svara på de två frågorna och sedan avrunda med en tillbakablick på hur vi har debatterat i de här frågorna. Det tror jag kommer att vara nyttigt, inte bara för Johan Linander utan även för alla som lyssnar. När det gäller den tidigare talaren hade det varit lämpligt om hon hade kunnat svara på frågan.
Men när det gäller anmälningspliktens överensstämmande är det naturligtvis så att när regeringen har gjort en grundlig genomgång kommer vi att lyssna på den. Om man kommer fram till att det inte överensstämmer med den intention som finns i grundlagen, och som är den vi ska följa, är Miljöpartiet naturligtvis inte främmande för att hantera frågan så att de grundläggande fri- och rättigheterna tillgodoses.
Det är därför vi inte har skrivit en färdig lagtext här. Det går att göra det, men vi har inte gjort det. Och det är regeringen som ska återkomma. Det är det första. Det andra handlar om Lagrådet.
När de har sagt sitt enligt den ordning som Johan Linander redogör för är det fortfarande så att även om regeringen återkommer till riksdagen med den exakta ordalydelsen, som delvis låser fast regeringen vid ett tillvägagångssätt, kommer inte regeringen att säga: Nu har vi gjort precis så som ni sade. Så tydlig är inte texten att de ska göra på ett särskilt sätt, utan de kommer att kunna ha en väldigt bred repertoar av instrument för att kunna hantera frågan.
Då får vi ta ställning till det som riksdag, och det kommer också Johan Linander att få göra. Frågan om rättssäkerhetsgarantier och tidigare hantering kommer jag att ta upp i nästa replik.
Mehmet Kaplan (MP):
Jag kan egentligen instämma i slutdelen av Johan Linanders replik. Men det är en sak som jag inte kan hålla med om. Vi har inte utredningsresurserna, regeringen har dem. Regeringen kommer att återkomma med en metod som syftar till att införa anmälningsplikt.
Om det finns rättsgarantier i texten kommer vi att bifalla förslaget. Om det inte gör det kommer det heller inte att bli någon lag i den här frågan. Det är därför regeringen får tid på sig. Vi har inte skrivit att exakt så här vill vi att regeringen ska göra, förutom att det ska syfta till anmälningsplikt.
Och det står på första sidan: att göra ett tillkännagivande till regeringen om att snarast återkomma med ett förslag om anmälningsplikt som ska kunna träda i kraft 2012. Man har alltså mer än ett år på sig. Det här kommer att kunna fungera. Jag tror att man har de resurserna. Jag vill också blicka bakåt. Hur är det med rättssäkerhetsgarantier? Jag vet att Johan Linander är en av dem som förespråkar de frågorna i Alliansen.
Ni var tidigare varit mot rättssäkerhetsgarantier när vi från Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet tillsammans pekade på brister i lagförslaget förra gången frågan var uppe. Som jag nämnde i mitt anförande var det då i form av tillträdesförbud. Till exempel gavs åklagare möjlighet att fatta interimistiska beslut. Det är i och för sig bra, men samtidigt ställer det höga krav på rättssäkerheten. Och vi hade ifrågasättanden där.
Vi tillmötesgicks inte, för vi var i minoritet. Sedan saknar lagförslaget tillräckliga rättssäkerhetsgarantier ur andra aspekter. Där var frågan om folk som springer in på plan skulle kunna få upp till sex månaders fängelse. Vi ville att man skulle skilja ut dem som gjorde det och skälet för att de var på arenan. Vi har alltid stått upp för de här frågorna. Och jag vet att också Johan Linander är en av dem som gör det.
Mehmet Kaplan (MP):
Jag skulle vilja ställa en fråga till Gustav Nilsson som handlar om vår motion som pekar ut ett viktigt område när det gäller möjligheter för vuxna i barns och ungas närhet som har vårdnad om barn och unga att kunna gå ned i arbetstid tills den unga människan är 15 år.
I dag är det som bekant åtta år som gäller. Vad är det specifikt, Gustav Nilsson, som ni i Moderaterna motsätter er i det här förslaget?
Jag läser i betänkandet att det handlar om en proposition - jag sade utredning i talarstolen - som regeringen har aviserat och som ni i utskottsmajoriteten pekar på eventuellt ska behandla åtminstone en del av de motioner som har lagts fram och som behandlas i betänkandet och att man därför vill vänta in detta.
Rätta mig om jag har fel, Gustav Nilsson: Är det så att även detta ska behandlas, alltså möjligheten för vuxna och föräldrar i barns och ungas närhet att kunna gå ned i arbetstid om de känner att den unga människan har behov av det?
Mehmet Kaplan (MP):
Jag tackar Katarina Brännström för redogörelsen om vad Moderaterna tycker i frågan. Min fråga handlar om det som jag också tog upp i mitt anförande, nämligen skolan och arbetsmiljöarbetet där. Jag kan inte låta bli att beröra de svar som Katarina Brännström gav till mina kolleger i utskottet, Raimo Pärssinen och Josefin Brink i fråga om att pengar inte är allt när det gäller arbetsmiljöarbete.
Därom är vi eniga. Problemet är att det faktiskt är med pengar som man anställer inspektörer. Vi har sett att antalet inspektörer har blivit mindre. Det är ett problem, Katarina Brännström, även om jag förstår att det fanns inspektörer på de platser där du gjorde besök.
Men det betyder inte att de inspektörer som inte längre är verksamma är kvar. Det har vi statistik och siffror på. Min fråga, Katarina Brännström, gäller den systematiska tillsynen inom skolan.
Enligt uppgift från fackförbunden och Arbetsmiljöverkets representant på skolområdet sker det inte längre en systematisk tillsyn inom skolan. Detta är ett stort problem. Katarina Brännström berättade i sitt anförande att det inte bara är en myndighet som ska bedriva arbetsmiljöarbete utan att vi alla måste göra det.
Det håller jag helt med om. Men om det ska vara så är det mycket viktigt med goda förebilder. Då undrar jag: Hur förenas denna idé och denna ansats med neddragningarna över lag inom Arbetsmiljöverket och i synnerhet när det gäller de inspektioner som görs på skolområdet?
Mehmet Kaplan (MP):
Jag tackar Katarina Brännström för hennes klargöranden. Jag har två följdfrågor. Den ena handlar återigen om inspektörerna. När vi är ute på arbetsplatsinspektioner är vi där med inspektörer. Det hör till saken att man då får möjlighet att tala med dem som finns. Problemet är de som inte finns.
För min och Miljöpartiets del handlar det i grunden om ett område, nämligen skolan, som har en oerhört viktig danande roll och en viktig roll som förebild. Skolan är den första egentliga arbetsplatsen för elever, även om de nog inte tänker på att det är en arbetsplats.
Det är en arbetsplats för dem som går i skolan och för pedagogerna. Vi ser tydliga exempel på att denna arbetsmiljö har blivit sämre. Oberoende forskning från Stockholms universitet har gjort en rapport. På uppdrag av Arbetsmiljöverket hade man kollat hur det förhåller sig med hot och våld i skolan. 5 procent av lärarna vittnade om att de hade blivit utsatta för våld.
Bland eleverna var det 12 procent. Detta är mycket farliga siffror. Då kan man naturligtvis tala om att man ska bedriva ett antimobbningsarbete och se till att förebygga och så vidare. Men när vi avhänder oss den bäst fungerande myndigheten som kan detta område på sina fem fingrar tycker jag att det är lite dumsnålt av regeringen.
Detta innebär att man avhänder sig en av de få riktigt viktiga myndighetsutövningarna på området. Den kostar inte särskilt mycket. Jag är lite orolig över detta, och jag vet inte vad Moderaterna har tänkt sig framöver under de kommande tre åren.
Mehmet Kaplan (MP):
Tack, Lars-Axel Nordell, för redovisningen av Kristdemokraternas ståndpunkt i frågorna. Jag har en fråga till Lars-Axel Nordell. Den handlar om vad jag tidigare tog upp men där jag inte fick något riktigt bra svar, nämligen arbetsmiljöarbetet i skolans värld. Ponera att vi skär ned ännu mer på området.
Moderaternas företrädare sade tidigare att det inte var så mycket. Det var inte fråga om 100 miljoner utan om 50 miljoner som hade skurits ned. Säg att vi skär ned 50 eller 100 till på den dryga miljard som finns på området. Ponera då att det blir ännu färre inspektörer som gör dessa inspektioner.
Vi har hört debattör efter debattör, företrädare efter företrädare, bedyra hur viktigt inspektörernas arbete är. Det här skulle innebära ytterligare neddragningar inom skolans område. Det finns en direkt koppling. Vi har sett att det sker färre inspektioner på skolans område.
Siffrorna visar tydligt att det sker 70 procent färre inspektioner inom gymnasieskolan, 75 procent färre inom grundskolan. Även förskolan har fått smaka på neddragningarna. Siffrorna är 40 procent. Det här är siffror som Arbetsmiljöverket har presenterat under de senaste fem åren.
Är det förenligt med kristdemokratisk politik att de mest utsatta, nämligen barn och ungdomar, 1,5 miljoner elever och deras lärare, ska stå ut med neddragningarna? Vad tänker Kristdemokraterna göra åt detta?
Mehmet Kaplan (MP):
Tack, Lars-Axel Nordell! Det här var rätt klargörande. Vi har ett litet ansvar, men större ansvar har våra kolleger i kommuner och de företag och föreningar som bedriver skolverksamhet. Jag har följande uppfattning. Den baserar jag på en relativt färsk undersökning, en enkätstudie, som gjorts på Stockholms universitet under ledning av professor Magnus Sverke.
Den handlar om den psykosociala arbetsmiljön, som Lars-Axel tog upp i sitt anförande. Studien är unik i sitt slag eftersom elever och lärare har fått svara på samma frågor. Den visar att fysiskt våld har blivit vanligare i skolan, att män är mer utsatta för våldsamma handlingar än kvinnor men att kvinnor är utsatta för fler verbala och sexuella trakasserier. Så fortsätter det.
Studien är mycket intressant, och jag rekommenderar verkligen ledamöterna i utskottet att titta på den. Då menar jag: Var ligger vårt ansvar som riksdag och ert ansvar som regeringsunderlag? Jo, det ligger i att det handlar om många människor som har sin arbetsplats i skolan och som är förebilder för eleverna - det uppväxande släktet, som du sade.
Det är deras arbetsmiljö som återspeglar sig i elevernas uppfattning om vad en god arbetsplats är. En fjärdedel av lärarna rapporterade till exempel inte - det finns ett stort mörkertal - när de blev utsatta för den här typen av behandling.
Att skjuta ifrån sig detta till kommunerna tror jag inte på, för det är inte de som har hand om just Arbetsmiljöverkets tilldelning av medel. De är nog glada, både dina och mina kolleger i kommunerna, om det blir styrsel, om det styrs upp så att det blir ett gott arbetsmiljöarbete igen. Jag hoppas att Kristdemokraterna kan verka för det.
Mehmet Kaplan (MP):
Jag tackar statsrådet. Den här debatten handlar om hur vi ser på arbetsmarknaden i Sverige. I dag hörde vi på Ekot den tråkiga nyheten att olyckor på arbetsplatser tar alltför lång tid att utreda - detta enligt Åklagarmyndighetens riksenhet för miljö- och arbetsmiljömål.
När det gäller byggolyckor, som är en av de vanligaste formerna och kanske den svåraste och farligaste sett ur hälso- och livsperspektiv, tar det mer än ett år innan de första förhören hålls. Det är angeläget och viktigt att frågan tas på största allvar. Det är därför lite oroväckande att statsrådet inte avser att agera i någon mening.
När jag lyssnar på statsrådets svar undgår det mig inte att det finns en del luckor i resonemanget. Till exempel gäller det ungdomar inom bygg- och anläggningsbranschen. Med en växande arbetsmarknad ökar ansvaret för arbetsmiljön.
Fler som arbetar i en bransch som går på högvarv innebär i många fall större risker. En stressig arbetssituation kan medföra att enskilda personer hamnar i situationer som inte är önskvärda. Detta är vi överens om. Tittar vi på statistiken ser vi att fler unga än äldre råkar ut för arbetsolyckor.
Antalet anmälda arbetsolyckor bland unga mellan 16 och 24 år har enligt uppgift ökat med 17 procent det senaste året. Det ska jämföras med 2 procent för samtliga sysselsatta. Det är svåra siffror att hantera, särskilt med tanke på att vi har en relativt hög ungdomsarbetslöshet.
Till detta kommer en utredning från riksdagens utredningstjänst som visar att arbetsgivare inte tar hänsyn till de krav som regeringen ställer när det gäller arbetsskadeförsäkring.
Arbetsförmedlingens instruktioner säger att alla som är placerade på en arbetsplats med anställningsstöd måste ha arbetsskadeförsäkring.
Jag lät riksdagens utredningstjänst undersöka hur stor andel av dem som är på en arbetsplats med arbetsmarknadsstöd, alltså de närmare 70 000 individer som omfattas av något av de arbetsmarknadspolitiska programmen, som inte hade arbetsskadeförsäkring.
Man fick fram siffran 11,6 procent i den privata sektorn. Dessa individer, alltså ca 55 000 personer, hade ingen arbetsskadeförsäkring, trots att det finns ett krav på detta.
Kopplar man ihop dessa siffror med hur situationen är för personer i praktik ser vi att kontrollen har blivit sämre de senaste åren. Därför frågar jag ministern vad hon avser att göra för att det ska bli bättring på detta område.
Mehmet Kaplan (MP):
Jag tackar statsrådet. Vi håller oss till frågan om samhällets ansvar när det gäller anvisningar och individer som befinner sig på arbetsplatser.
Det kan inte undgå någon att regeringen - förvisso innan Hillevi Engström blev arbetsmarknadsminister - har skurit ned på Arbetsmiljöverket med betydande summor.
De senaste åren har regeringen förvisso tillfört 57 miljoner kronor till Arbetsmiljöverket, den myndighet som har ansvar för att jobba förebyggande med frågorna, oavsett om det gäller personer som är på arbetsplatspraktik, olika typer av anvisningar med anställningsstöd eller helt vanliga anställningar.
Men 2007 sänktes anslaget till Arbetsmiljöverket med 157 miljoner kronor. Idén var att inspektionerna skulle bli effektivare. Det vi fick var inspektioner som blev något effektivare, men färre sett till det totala antalet.
Vi vet att regeringen lade ned Arbetslivsinstitutet, som förvisso inte behöver vara en universallösning, särskilt med tanke på att regeringens idé var att man skulle forska kring arbetsmiljöfrågorna på olika högskolor och universitet. Men vi vet i dag med facit i handen att det inte har funnits någon direkt samordning.
Idén med ett samlat grepp kring frågorna, som hos Arbetslivsinstitutet, har helt och hållet försvunnit. Vi ser också att det inte finns några ambitioner. Min ingång till frågorna handlar också om problematiken med Arbetsförmedlingen som kontrollerande och inspekterande myndighet.
Vi har gett i uppdrag till Arbetsförmedlingen att ha koll på hur arbetsgivarna hanterar det stora förtroende som de får genom att en person får ett arbete anvisat hos dem.
Det har gått lång tid sedan interpellationen ställdes, och situationen har enligt olika typer av nyhetsrapporteringar förvärrats efter detta.
Vi vet också i dag, svart på vitt, att Arbetsförmedlingen inte tar uppdraget seriöst, oavsett om det handlar om personer som är placerade som praktikanter på en arbetsplats eller har anställningsstöd och olika typer av funktionsnedsättning. Det är alarmerande siffror.
Bland de 55 000 som är placerade på arbetsplatser med anställningsstöd är det nästan 12 procent som inte har arbetsskadeförsäkring. Detta problem hänger direkt samman med dem som har praktik på arbetsplatser. Det finns alltså arbetsplatser som inte bryr sig om att försäkra genom den mest grundläggande arbetsskadeförsäkringen.
Om man skadas på en arbetsplats är man då helt skyddslös, och om man rent av blir bragt om livet är det slut. Det här är någonting väldigt allvarligt. Att man inte har tagit detta på allvar är mycket bekymrande för mig.
Mehmet Kaplan (MP):
Jag tackar arbetsmarknadsminister Hillevi Engström för svaret. Det gläder mig naturligtvis att vi har en minister som tar dessa frågor på fullaste allvar.
Problemet är för min del att myndigheten, Arbetsförmedlingen, under våren visat att man inte riktigt velat skärskåda detta och se djupet och vidden av situationen på arbetsmarknaden.
I maj i år omfattades närmare 70 000 individer av något av de arbetsmarknadspolitiska programmen, där arbetsskadeförsäkring ska tecknas genom Fora, som är de enda man kan teckna arbetsskadeförsäkring hos. Det beräknas att ca 90 procent av dessa har en sådan försäkring, vilket innebär att 10 procent inte har det.
Om vi tittar på de privata anordnarna ser vi att 12 procent av de individer som har plats på en privat arbetsplats inte har den grundläggande arbetsskadeförsäkringen från Fora. Detta är alarmerande siffror som vi efter nästan ett helt år, mycket tack vare utskottets hjälp, till slut lyckades få ut från Arbetsförmedlingen.
Länge sade man att alla är försäkrade och att man har försäkrat sig om att folk har arbetsskadeförsäkring. Men resultatet visar svart på vitt att detta inte har varit fallet. Det är mycket bekymmersamt. Det gläder mig att arbetsmarknadsministern tar detta på allvar. Jag kommer att bevaka att den framtida hanteringen av frågan faktiskt säkerställs så att människor inte går på arbetsplatser utan en grundläggande arbetsskadeförsäkring.
Jag tackar ministern för svaret och önskar henne en trevlig sommar.
Mehmet Kaplan (MP):
Tack, Gustav Nilsson, för redogörelsen för saker som kanske var lite oklara tidigare. Det är några oklarheter som jag skulle vilja bringa klarhet i och ta Gustav Nilsson till hjälp. Det ena gäller sfi-bonusen. Gustav Nilsson nämnde den i förbigående i sitt anförande.
Vad är det exakt Moderaterna väntar sig att den så kallade sfi-pengsutredningen ska komma fram till? Man har uppgett i ett antal meningar i betänkandetexten vad uppdraget består i. Men tror man verkligen på att sfi-bonusen plötsligt skulle bli väldigt mycket bättre av att man har utrett frågan?
Eller förväntar man sig att utredningen kommer fram till förslag om åtgärder för att justera sfi-bonusen så att den blir mer adekvat och verklighetstillvänd? Jag kan inte riktigt se någon del av dessa. Jag skulle vilja ha hjälp av Gustav Nilsson att reflektera lite över det. Man skulle kunna göra det enkelt för sig och säga: Vi väntar på utredningen.
Det är vad man har skrivit här. Miljöpartiet, som tycker att sfi-bonusen var ett feltänk, skulle lätt kunna ha sagt: Vi stoppar det här nu.
Man verkar ha så mycket förhoppningar enligt texten på utredningen och beredningen av det IFAU kom fram till, där man bland annat tar upp att tre av hundra fullföljde utbildningen inom den tid som är stipulerad för att få bonusen som annars inte skulle ha gjort det.
Min undran är om Gustav Nilsson kan reflektera lite över det.