KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Det är inte bara på läktaren som vi har teckentolk, utan det är faktiskt första gången som jag på tv-skärmen ser en liten ruta med en teckentolk som egentligen alltid skulle finnas där. Som vi känner till vill regeringen satsa på kommunal och fristående utbildning. Vi vill satsa på all utbildning. Men tyvärr är detta också ett annat område där döva, hörselskadade och döva med synskada drabbas.
Landstingen står för tolkkostnader i samband med utbildning. För studier på universitet och högskolor och folkhögskolor finns särskilda medel avsatta för teckenspråkstolk. Inom övriga utbildningsformer, till exempel komvux gäller helt andra regler, och där är det upp till varje kommun att avgöra om de har råd att bevilja tolk. Och för privata utbildningar saknas det helt kostnadstäckning. Jag kan börja med att berätta om en kille vars högsta dröm var att utbilda sig till trädgårdsmästare.
För att bli behörig att söka till denna kommunala utbildning läste han upp sina betyg och slet med det. Han lyckades och blev antagen till utbildningen. Man kan förstå hur lycklig han var. Men när skolan fick veta att han var döv och behövde tolk avvisades han. Utbildningen skulle starta våren 2007, men han fick aldrig börja. I dag är han tyvärr arbetslös.
Jag kan nämna några andra exempel på privata utbildningar. Det var två döva flickor som hade blivit antagna till en coachutbildning. De kunde inte genomföra den därför att ingen huvudman åtog sig kostnaden för tolkar. Detta var ett viktigt arbetstillfälle för dem. Men de var döva, och de fick inte denna möjlighet.
En döv pojke i södra Sverige sökte och antogs till en massageutbildning anordnad av en privat utbildningsanordnare. Han beviljades tolk via Ams för det första året, men sedan var det stopp. Ingen ville betala tolk för hans fortsatta studier, och han vara nära att avbryta sin utbildning. Men ibland finns det vardagshjältar.
Rektorn på skolan, Sveriges Dövas Riksförbund och pojken själv lyckades pussla ihop ekonomin, vilket gjorde att pojken fick en tolk och kunde fortsätta sin utbildning. Listan över döva personer som nekas tolk är oändligt lång.
Jag undrar hur Maria Larsson ser på de dövas möjligheter att få en önskad utbildning och precis som alla andra medborgare få sina önskningar och livsverk uppfyllda.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Barnen vill vi alltid värna om i alla sammanhang. I just den här gruppen är det kanske barnen som är mest utsatta. Det gäller både hörande barn till döva föräldrar och de barn som själva har en hörselskada. Jag kan berätta om en döv flicka vars största intresse är ridning. Hon skulle börja på ridskola.
Hon beviljades tolk endast för fem ridlektioner på hela terminen och kunde inte börja eftersom hon inte hade chans att tillgodogöra sig ridinstruktionerna. Ett par döva föräldrar här i Stockholm anmälde sig och sina bebisar till babysim. De beviljades inte tolk. Det förstår ju alla att det inte är så enkelt då. En förälder ville att hennes femåriga dotter skulle gå på simskola på sommaren men nekades tolk.
Flickan kunde därför inte gå på simskolan. Det finns många fler exempel. Jag har själv varit med på ett möte där ett barn fick tolka. Den gossen var nog inte mer än sex år men fick tolka för sina föräldrar. Det här är ett litet tag sedan, och jag hoppas att det har ändrat sig. Precis som Lars-Ivar Ericson sade kan livet ibland komma emellan. Det går fort, saker sker hastigt.
Man kanske inte har fem, sex, sju eller tio veckor på sig, utan livet kommer emellan. Uppe i Norrland var det en döv person som vid två tillfällen tätt efter varandra nekades tolk under begravningen av nära släktingar.
Jag vet att Maria Larsson, om jag har hört rätt och det tror jag att jag har gjort, också har ambitionen att det inte ska vara på det här viset. Herr talman! Jag skulle vilja avsluta med en önskan om en utredning som ser över hela tolkverksamheten och som ser till helheten, för det spretar väldigt.
Vi får inte glömma att vi politiker lever i visioner, medan övriga medborgare lever ute i verkligheten!
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Jag vill verkligen tacka socialminister Göran Hägglund för svaret. Han får ånyo stå här i kammaren och svara på en interpellation ställd av mig i den här frågan, även om den inte är riktigt likadan. Trots att föräldrapenningen i grunden är en bra försäkring kan den med lite mer flexibilitet bli ännu bättre.
Föräldraförsäkringen är, som de flesta vet, till för att barnen ska få en lugn och trygg start i livet tillsammans med de personer som står barnet nära, som förstås oftast är mamman och pappan. I vissa fall blir försäkringssystemet så fyrkantigt att det blir till ett hinder för barnets och familjens bästa. Vi människor gör nämligen inte alltid så som systemet förväntar sig.
Herr talman! Livet kommer ibland lite emellan. Som ett exempel kan jag återigen nämna de två unga mammorna, som båda var i 15-16-årsåldern när deras bebisar föddes. De båda unga mammorna behövde gå färdigt grundskolan, så att de kunde möta framtiden som mammor och föräldrar på allra bästa sätt. De små nyfödda barnen behövde förstås all trygghet och värme och kärlek för sin utveckling.
De båda unga mammornas mammor, alltså mormödrarna, skulle vilja lösa situationen på det för dem allra bästa sättet. Det var att de skulle vara hemma och ta ansvaret, både för dottern som var skolpliktig och för det lilla barnbarnet.
Det är just här som flexibiliteten skulle vara bra, för det är i det här fallet helt rimligt att mormor får överta föräldrapenningen så att den unga mamman, som faktiskt fortfarande är skolpliktig, lugnt kan gå till skolan, och det lilla barnet får vara hemma i trygghet tillsammans med någon som står barnet väldigt nära. Och som mormor kan jag berätta för socialministern och för talmannen att man står väldigt nära! Men här säger Försäkringskassan nej och hänvisar till gällande regler.
Jag har i nästan hela mitt yrkesverksamma liv arbetat med barn och familjer där det från början inte riktigt har gått så som vi önskar att det ska vara. Det har varit jättemycket sorg, det har varit mycket arbete för familjerna och för barnen ända upp i vuxen ålder. Ibland förs det till och med vidare till de egna barnen. Dessutom vet vi alla att det kostar en gigantiskt stor summa pengar.
Så det blir alltid bäst att göra rätt från början!
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Jag håller helt med socialministern om att vi noga ska tänka över detta, för det är inte meningen att vi ska bygga ett nytt system som blir ännu mer till förfång för barnen. Vi ska inte heller ta ifrån föräldrarna föräldradagarna - absolut inte! Det är också oerhört viktigt att man om man ska göra en förändring i så fall pekar på att det kan göras en individuell prövning. Själva konceptet föräldraförsäkring är bra precis som det är just nu.
Men det är när det kommer någonting annat, någonting som vi inte har tänkt på. Det är då vi behöver förändra. Jag tänker vidga exemplen på när föräldraförsäkringsreglerna behöver tänjas på. Det gäller pappor med funktionsnedsättning och är bekant från medierna sedan ett tag. Dessa pappor vill förstås också ta ut föräldradagar för att kunna vara tillsammans med sina barn.
De båda papporna som det talades om behövde stöd och hjälp för att klara det dagliga. Till sin hjälp hade de personliga assistenter. I det ena fallet var det mamman, tillika sambon, som var personlig assistent. Då slår systemet till igen, för båda föräldrarna får inte vara hemma samtidigt. Det är förmodligen helt logiskt, och det är så det ska vara i de allra flesta fall.
Men vi har inte tänkt på en pappa med funktionsnedsättning. Vi ska alltid ha barnets bästa för ögonen. Så hoppas jag att det är i de allra flesta fall. Då blir ju mamman den bästa assistenten, för hur blir det - om man spekulerar lite - med olika assistenter som kommer och går?
Hur blir anknytningen mellan pappan och barnet? Blir mamman arbetslös om hon inte kan vara med? Kan barnet känna trygghet?
Samma situation kan förstås uppstå om det är mamman som har funktionshinder, men just i de fall som uppmärksammades av medierna var det pappor som satte ord på att det också var ett system som inte gynnade dem och som alltså tog ifrån dem en rättighet som vi alla andra har.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Det gäller precis det som socialministern sätter ord på, att det är viktigt att ett litet barn oavsett i vilken familj man blir född har möjligheter att utvecklas och bli den person som man är tänkt att bli. Sedan måste jag ändå lite kommentera "vem som helst". Det är två specifika fall med unga mammor som också har uppmärksammats i medierna, och det är därför det är lätt att prata om dem här. Det löstes i det ena fallet med mormor.
Och mormor är inte vem som helst, vill jag säga igen, herr talman, utan det är en person som står mycket nära barnet. Den person som ska ta hand om barnet är också någon som är beredd att göra allt det som en förälder är beredd att göra och har också en stark bindning till barnet. Hur löste det sig då med de här flickorna? Jo, den ena flickans mamma hade det så bra att hon kunde vara hemma.
Hon slutade sitt arbete, så hon är arbetslös och är hemma och tar hand om det lilla barnet. Den andra flickans mamma kunde inte vara hemma, för hon var ensamstående och måste gå till sitt arbete. Flickan fick sluta skolan och vara hemma med sitt barn.
För barnet är det kanske inte så speciellt dåligt i dag, men flickan med babyn får alltså börja sitt liv med att gå på socialbidrag, fast det skulle ha kunnat lösa sig när mamman ville detta och när barnet är så litet. När jag läste igenom Försäkringskassans regler såg jag dessutom att det är den som bor ihop med mamman som har rätt att ta ut föräldraersättning. Herr talman!
Jag vill i alla fall tacka socialministern och regeringen för att man ser över det här, och jag hoppas givetvis att det blir något bra. Jag vill också tacka för att regeringen har hörsammat samhällets signaler när det gäller denna och andra frågor. Det känns bra att vi äntligen ser att människor i vårt samhälle börjar kunna forma sina liv på det sätt som är bäst för dem. Framför allt är det mycket bra inte bara för det enskilda barnet utan för hela samhället att vi tar detta på allvar och ser till barnets bästa först.
Det är inte lätt, herr talman, att trycka ned en rund boll i ett fyrkantigt hål.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Jag vill börja med att tacka regeringen för att den har börjat lyfta fram frågan. Det finns mycket att ta tag i när det gäller denna fråga från den gamla regeringens tid.
Jag hade en interpellationsdebatt för inte så länge sedan med Göran Hägglund, och då fick vi reda på att en omfördelning nu är på gång, en utredning. Nästa steg är att få människor i arbete, att de inte blir nekade på grund av sitt handikapp när de startar företag. Det har vittnats om det förut här.
Man behöver utbildningar, och man kanske får vardagstolk för ett av tio tillfällen. Vill man utbilda sig privat, vilket finns inom många yrkeskårer, finns heller ingen möjlighet att få tolk och det är helt omöjligt givetvis att få den utbildaren, det företaget, att betala. Och när det gäller komvux är det godtyckligt.
Just nu stod det i tidningen om en man som ville bli forskare och blev nekad tolk. Jag hoppas verkligen att regeringen nu tar tag i det här. Men för att man ska kunna bli en fullgod människa med allt det kulturella börjar det som sagt redan när man är liten.
Jag blev varse när jag var på Hörselfrämjandets stämma att små barn, de flesta barnen i världen, kan ta del av Astrid Lindgrens sagovärld. Har man något synfel finns det talböcker. De talböckerna har blivit jättepopulära även bland oss som både ser och hör.
Men barn som inte hör har väldigt lite utbud av sagoböcker och berättelser på teckenspråk. Det kan tänkas att det är en liten del och kanske en liten fånig del, men det är ändå en viktig byggsten när det gäller att bli den fullgoda medlemmen som ska ut i yrkeslivet. Fru talman!
Jag skulle bara vilja påpeka vikten av det här och lägga till att det finns väldigt få böcker på teckenspråk, och de finns i stort sett bara på biblioteket i Örebro.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Torbjörn Björlund talade om lägret som fick ställas in för att det inte fanns tolkar. Det handlar också om den unga mannen som efter mycket idogt slit med betygen kom in på skolan som skulle förverkliga hans stora dröm att bli trädgårdsmästare. Hans dröm blev grusad för att det inte fanns tolkar. I dag är han arbetslös.
Det är exempel på en politik som har förts under lång tid där man har minimerat. Det är precis som Torbjörn Björlund säger att det handlar om att de ska packa lådor eller någonting annat på Samhall. Jag håller med ministern och är glad över att ministern tycker att arbetsmarknaden också ska involveras. Men då är det viktigt att det görs på ett sätt som inte är godtyckligt så att det fungerar på ett ställe men inte fungerar på ett annat ställe.
Vad är det som gör att jag talar om sagoböcker på teckenspråk? Vi har lärt oss om små barn att språket stimuleras när de får höra sagor och berättelser. Det är en rättighet för i stort sett alla barn var de än befinner sig.
Det handlar om att de inte få tillgodogöra sig detta och få stimuleringen av sitt hemspråk för att sedan bli duktiga i skolan och bli arbetstagare, egna företagare eller vad det kan vara. Det handlar om att göra rätt från början. Talböckerna är ofantligt många och finns överallt.
Jag tror att man kan bära teckenspråksböckerna som finns i en hand.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Vi har nu någon timme framför oss där handikappfrågorna ska stå i fokus. Det är med glädje jag kan konstatera att viljan att förändra och förbättra inom det här området är stor. Det är nog allmänt känt att om människor både får ta del av och bidra med något så blir det en mångfald som inte bara gynnar den enskilde, utan hela samhället får ta del av det.
Utskottet behandlar i betänkandet 20 motionsyrkanden från den allmänna motionstiden 2007 och 18 motionsyrkanden från den allmänna motionstiden 2008, alltså 38 motioner. I betänkandet finns fem reservationer och tre särskilda yttranden. Med det, fru talman, ser jag fram emot en givande debatt.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Det Eva Olofsson tar upp är en oerhörd tragedi, speciellt när det gäller barnfamiljer där man överger barnen helt och hållet på grund av missbruk. Det finns många bra och en del dåliga exempel på behandling. Jag kan själv tycka att behandling som bygger på att andra ska bestämma och tala om hur den behövande ska ha det för det mesta misslyckas.
I Härryda kommun, som jag själv kommer ifrån och som jag egentligen har mest erfarenhet av eftersom jag har suttit i sociala utskottet där, har de som har arbetat med vuxna missbrukare alltid fört en otroligt nära kommunikation med dem. Man har nästan helt och hållet gått efter vad personerna i fråga behöver.
Det har varit olika lösningar som har varit väldigt individanpassade, ibland till och med på gränsen till något man rent juridiskt inte får göra. Man har byggt små hus på en gård och så vidare.
Jag tror alltså att man i det läge som man är i nu skulle våga pröva lite nya lösningar och inte ovanifrån hela tiden tro saker, för det tycker jag att både denna och föregående debatt har handlat om. Det handlar om så enkla lösningar. Jag tror att det finns fler lösningar än det finns problem.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
När Eva Olofsson talade tänkte jag lite på hur det var förut kontra hur det är i dag.
Eva Olofsson gav några konkreta förslag, men jag har inte, trots att jag lever i närheten av Eva Olofssons Göteborg och bor bara sex kilometer därifrån, uppfattat att vi har haft så gigantiskt stora möjligheter att rädda våra missbrukare. Det har liksom inte funnits någon rak väg ut ur missbruket. Det har lyckats på vissa ställen.
Det har funnits vissa eldsjälar som har kunnat hitta nyckeln till vissa personer, men det finns tyvärr inte någon rak linje som har gällt. I så fall hade det varit lätt, för då hade vi kunnat gå tillbaka till det. Personer som missbrukar är socialtjänstens absoluta ansvar. Det är upp till varje kommun att se till att de medborgare som bor i kommunen får vad de behöver.
Jag skulle bli förvånad om man släppte taget om de personer som har det här behovet, för politiker och tjänstemän i en klok kommunledning förstår vad det skulle kosta om det skulle inträffa. När Eva Olofsson pratade om Göteborg vet jag inte om det var Meros Camping hon menade.
Även om det har hånats många gånger har det faktiskt bedrivits behandling där för personer som ingen annan har velat ha. Jag vet inte om det är bra eller dåligt, men nu finns inte heller detta i Göteborg, och det tror jag inte är alliansregeringens förskyllan. Det är heller inget vi skulle ha velat ha.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Jag börjar med att tacka forskningsminister Lars Leijonborg för svaret. Det finns flera studier om förskolans betydelse för barns psykiska hälsa, säger ministern och nämner som exempel forskningsprojektet Familj, barnomsorg och skola , som bygger på en långsiktig undersökning med barns som följts upp sedan de första levnadsåren och fram till 17 års ålder.
Jag förmodar att ministern menar B.-E. Anderssons studie från 1980-talet som omfattar 100 barn, där ca 62 av barnen gick i förskolan och resten hade omsorg hemma. Den studien visar positiva effekter av förskolan. Den är dock starkt ifrågasatt, bland annat för att antalet barn var så litet, och metodiska missar kan ha gjorts.
Ministern kan också ha menat en liknande studie gjord enbart på barn som varit i förskola eller hos dagmamma. Tyvärr är också det en gammal studie, och den är också liten. Vi ska komma ihåg att 1980-talet är snart 30 år tillbaka i tiden. Det är åtminstone 25 år tillbaka i tiden. Vi ska också påminna oss om hur regelverket runt dagis var uppbyggt då. Man var noga med att följa rekommendationer om hur många barn det skulle vara i varje grupp.
Föräldrarna var på de flesta dagis inte tillåtna att lämna barnen på dagis utöver arbetstid, och det var inte tal om att lämna barn på dagis när föräldrarna var hemma med barnens småsyskon. Fru talman! Den sammanställning från 2002 från Folkhälsoinstitutet som ministern hänvisar till är vad jag förstår den som Jonas Himmelstrand kritiserar i sin uppsats Förskolan, forskningen och sanningen .
Denna uppsats ledde till att Sven Bremberg på Folkhälsoinstitutet initierade en ny systematisk sammanställning, vilket måste vara den som ministern hänvisar till ska komma i år.
Enligt Sven Bremberg sägs det i det preliminära resultatet av Folkhälsoinstitutets nya sammanställning: Den förefaller inte kunna ge klart svar på effekter av förskola i åldern 12-36 månader på grund av brist på studier av tillräcklig kvalitet. Fru talman! Det saknas alltså studier enligt Folkhälsoinstitutet.
Forskningen behöver för våra barns och för förskolans skull bli mer omfattande. Gruppstorleken och personaltätheten på förskola och dagis på 1970- och 1980-talen togs på stort allvar för att barnen skulle få det som de behövde för en trygg och säker uppväxt. Vi vet i dag att barngrupperna nästan har fördubblats men att personaltätheten inte har följt med. Det finns också forskning där det sägs hur viktigt det är att ta reda på hur många möten ett barn klarar av.
Det är självklart skillnad mellan en ettåring och en fem- eller sexåring. Tror ministern att just detta med gruppstorlek och personaltäthet är viktigt för en god barnomsorg? Om svaret blir ja, hur kan ministern veta att det är så? Om svaret blir nej, hur kan ministern veta att det är så?
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Jag vill börja med att svara Mikael Damberg: Jag är inte negativ till förskolan generellt. Däremot är jag väldigt negativ till att vi med öppna ögon låter barn, speciellt barn under tre år, inte få det de behöver. Så mycket vet vi att detta har stor betydelse för deras framtid. Det är mest barn under tre år jag tänker på. Fru talman!
Vi pumpar årligen in 40 miljarder i en omsorgsform vars effekter vi inte vet helt och hållet. Många stora utländska studier har gjorts på tusentals barn. Dessa studier sätter frågetecken för förskolan som en idealisk omsorg för alla barn - märk väl: alla barn - med den tidiga separation från föräldrarna som den innebär. Då är jag återigen tillbaka vid att det är för små barn som bristen på forskning är som störst.
Jag håller med statsrådet om att det finns forskning, men den gäller oftast de lite större barnen. Nya rön från hjärnforskningen väcker också frågor om konsekvenserna av tidig stress för små barn. Vi kan väl inte tro att barn som är födda i Sverige reagerar eller fungerar annorlunda än barn som är födda i USA eller England? Jag menar att en ordentlig studie måste göras av effekterna av den svenska barnomsorgsmodellen. Det är därför jag envist ibland säger "dagis".
"Förskola" och "skola" ger en annan bild. Visst är det jättebra med planer, men en ettåring behöver annat än en läroplan. En ettåring behöver omsorg, trygghet, säkerhet, kärlek och igenkännande. Jag återkommer alltså till de frågor som behöver svar: Hur påverkas barns utveckling av olika omsorgsformer?
Finns det någon skillnad mellan förskola, dagmamma och hemmet vid olika åldrar? Hur påverkar gruppstorlekar och personaltäthet på förskolan? Kan man se en påverkan av den tidiga omsorgen upp i åldrarna? Finns det ett samband mellan den nuvarande familjepolitiska modellen och den ökade psykiska ohälsan? Det måste ju finnas en orsak någonstans.
Den här empiriska kunskapen behövs av flera skäl: Vi måste få veta hur det är. Kunskap måste fram av tillräcklig kvalitet för att accepteras av alla som deltar i debatten. Föräldrar måste få veta vilka val de gör. Vi tycker att det är jätteviktigt att man får göra sina egna val, men vad är det för val som föräldrarna gör? De måste veta att de gör det bästa valet för sig och sina barn.
Förskolan, som det handlar om - och jag diskvalificerar inte förskolan, däremot hur vi behandlar förskolan - behöver denna kunskap för att kunna kvalitetssäkras. Förskolan måste hålla tillräcklig kvalitet så att de föräldrar som väljer denna omsorgsform kan känna sig trygga med det val de gör. Även personalen ska kunna vara tillfreds med att veta att min arbetsplats kan leverera det jag är satt här att göra.
Vi vet att väldigt många inom förskolan känner en stor frustration över att inte kunna leverera det de skulle vilja leverera till barnen.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Jag vill börja med att säga att jag med denna interpellation inte vill avveckla förskolan, jag vill utveckla förskolan. Jag är inte ute efter att nedvärdera förskolan. Jag är ute efter att kanske ta tillbaka det som en gång var viktigt. Centerpartiet, Folkpartiet och Socialdemokraterna har alla varit med och byggt upp förskolan. När vi gjorde detta var vi väldigt stolta över den traditionen.
Jag vet att vår Karin Söder har lagt ned ett enormt arbete på att förskolan ska bli bra. På något sätt vill jag att vi värnar om det vi har. Det är viktigt, och det är viktigt att man ser över det. Under de tolv år som den gamla regeringen har suttit har definitivt ingenting hänt. Det enda som har varit viktigt är antalet personer i kön och hur snabbt man kan avverka kön.
Vad som har varit bakom kön har inte varit av intresse, i varje fall i de delar av Sverige jag kommer ifrån. Mikael Damberg har nu gått från kammaren. Jag undrar hur han tänker. De barn som inte går på dagis, utvecklas inte de kognitivt, socialt, emotionellt eller motoriskt? Det har funnits en tid innan vi över huvud taget hade något som kallades barnomsorg. Jag vill avsluta med att säga att barnen är viktiga. De är vår framtid.
Vi har alla i Sverige ett ansvar för att de får vad de behöver för att de sedan ska kunna bli trygga vuxna föräldrar. Jag vill återigen säga att forskningen på förskolan ska vara till för att förskolan ska kunna utvecklas och, precis som ministern sade, bli det bästa för barnen. Forskning om förskolan är till för att ge barnen vad de behöver.
Det gäller speciellt de barn som är under tre år och som inte riktigt kan göra sin röst hörd. Det finns 20 hyllmeter om barns utveckling i varje bibliotek om man inte har en bok hemma.