KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gabriel Wikström (S):
Jag kan bara konstatera det som jag har sagt i mina inlägg. Synen är att snus är tobak. Tobak omfattas av regeringens övergripande tobakspolitiska mål, det vill säga att minska allt tobaksbruk och förhindra att ungdomar börjar använda tobak. I det hänseendet är det viktigt att få svar på de frågor som regeringen har ställt till utredaren bland annat när det gäller neutrala tobaksförpackningar, hur det är förenligt med svensk lag och hur det skulle kunna införas.
Det är viktigt att lyfta fram att det arbetet och det initiativ som regeringen har tagit enbart den senaste månaden på det tobakspolitiska området. Det är de första större initiativen sedan man införde rökfria krogmiljöer. Jag tror att det är ett väldigt positivt initiativ som kommer att leda till en politik och olika typer av reformer som kommer att stärka folkhälsan.
Det måste ändå vara den första utgångspunkten när man diskuterar såväl cigaretter som snus. Jag är ledsen att jag inte har kunnat svara mer detaljerat på de frågor som Maria Malmer Stenergard har ställt här i kväll. Det beror på att utredningen fortfarande pågår och vi inväntar remissvar på det första delbetänkandet innan regeringen kan ta ställning och ge svar på en del av de frågor som Maria Malmer Stenergard ställer.
Gabriel Wikström (S):
Jag måste säga att jag är överraskad över Lotta Olssons höga tonläge. Jag delar i mångt och mycket Lotta Olssons beskrivning av problematiken. Men jag håller inte riktigt med om att jag i mitt svar skulle ha skjutit hela ansvaret till den regionala nivån eller för den delen sagt att det här beror på kompetensen hos enskild personal.
Däremot hänvisar jag i mitt svar bland annat till kompetensförsörjning, och det handlar om personalförsörjning, med ett annat ord. Där vet vi att vi har stora problem, egentligen över hela landet.
Många gånger kan den typen av läge som Lotta Olsson beskriver, alltså stabsläge, ha inträffat på grund av att det saknas ett fåtal sjuksköterskor till exempel på en akutmottagning eller att det saknas ett fåtal personer ur en annan personalkategori på någon av vårdavdelningarna.
Detta kan aldrig vara någonting som regleras på statlig nivå, utan det måste alltid vara ett ansvar för landstingen och till syvende och sist för enskilda sjukhus. Något staten däremot kan göra är självklart att se till att det finns en medvetenhet om problematiken och att vi håller ögonen på den. Vi ser väldigt allvarligt på detta.
Men naturligtvis ska vi också vidta de åtgärder som är nödvändiga utifrån ett statligt perspektiv. En av de åtgärder som vi vidtog redan i förslaget till höstbudget, som tyvärr röstades ned, var att avsätta en så kallad professionsmiljard som skulle gå till kompetensförsörjning.
Professionsmiljardens syfte var bland annat att stödja olika typer av inriktningar och beslut som skulle leda till att man avlastade personalen administrativt och därmed såg till att frigöra mer tid för patienter. När man talar med vårdpersonal erfar man att detta är någonting som kommer högt upp på prioriteringslistan.
Nästan oavsett var i vården man jobbar upplever man att man får ägna alldeles för mycket tid åt onödig administration och har en organisation som inte riktigt stöder en i det viktiga arbete att vårda, lindra och bota som man har att utföra. En annan viktig fråga att diskutera är naturligtvis vilka styrformer det finns inom den svenska hälso- och sjukvården.
Det är många, både patienter och företrädare för professionerna, som har vittnat om att vi har styrformer som ibland leder till att man styr mot kvantitet i stället för kvalitet. Detta kanske har gällt framför allt inom primärvården, men vi ser också tendenser till detta inom den mer avancerade vården, som debatten handlar om.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill bara understryka att jag förstår att Lotta Olsson är upprörd, och jag förstår varför hon har ställt de här interpellationerna. Jag är lika upprörd. Men jag vill bara i sak bemöta ett par saker. Det är hos mig ansvaret för frågorna ligger. Det är därför jag besvarar interpellationerna. Att de har slagits samman är, vad jag förstår, brukligt.
Vi har ganska många interpellationer att besvara, och det är bättre att få en sammanhållen debatt om en så här viktig fråga. Varför det inte diskuteras i arbetsmarknadsutskottet är något för riksdagen och respektive utskott att svara på. Jag kan bara understryka att jag tar detta på mycket stort allvar.
Jag vill också betona att grunden handlar om kompetensförsörjning inom vården, som jag var inne på i mitt tidigare inlägg. Där vet vi att det finns stora problem.
Kompetensförsörjning handlar inte bara om hur man ska få fler att vilja utbilda sig till vårdyrkena, utan det handlar naturligtvis också om kvaliteten på utbildningarna, fortbildningen under tiden man arbetar inom hälso- och sjukvården, vilken arbetsmiljö och vilken arbetssituation som man har och vilka insatser vi kan göra, inte minst för att locka tillbaka dem som av olika skäl har lämnat den svenska hälso- och sjukvården.
Det är som sagt ett mycket stort och sammansatt problem som man behöver ta ett mycket tydligare grepp om på nationell nivå. Jag upplever att några av mina företrädare har varit duktiga på att lite grann skjuta ifrån sig ansvaret på det sätt som Lotta Olsson menar att den nuvarande regeringen gör.
Jag menar att så inte är fallet utan menar att den här regeringen har varit tydlig och sagt: Detta är visserligen ett huvudansvar för landstingen, men vi kan inte bara överlämna till landstingen att prata om kompetensförsörjningen, när det uppenbarligen är en utmaning som finns i hela landet.
Här måste staten engagera sig, inte minst eftersom staten äger viktiga verktyg, som utbildningsväsendet, men också en viss del av de ekonomiska resurserna, lagstiftning, riktlinjer och annat för att komma till rätta med detta.
Därför är min planering att ett första steg ska vara att tillsammans med relevanta aktörer diskutera hur behoven ser ut på kort och på lång sikt för att sedan kunna komma in på en diskussion om vad respektive aktör behöver göra och vad vi kan göra tillsammans för att komma till rätta med de brister som vi har vad gäller kompetensförsörjningen. Detta är uppenbarligen ett läge när kompetensförsörjningen slår igenom.
Jag skulle vilja säga att de brister som vi har när det gäller kompetensförsörjningen finns i hela vården och finns bakom många av de problem som vid en första anblick kan tyckas handla om något helt annat. Återigen: Vi tar detta på mycket stort allvar. Jag tror som sagt att det i första hand handlar om kompetensförsörjningen. Jag har både i dag och tidigare varit tydlig med att regeringen kommer att engagera sig i detta.
Men det är ett arbete som kräver samverkan mellan en lång rad aktörer, inte bara staten och landstingen utan också andra.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan bara konstatera att vi är överens om att detta är ett stort problem som vi måste ta på mycket stort allvar. Vi måste naturligtvis också följa utvecklingen. Jag ska kommentera några saker som Lotta Olsson berörde och som jag inte kommenterade i mitt senaste inlägg. Det gäller bland annat kommunernas ansvar för att ta emot patienter som är färdigbehandlade men där de inte tar detta ansvar i tillräckligt stor utsträckning.
Dessa patienter bidrar därmed till att flödet på sjukhusen stoppas upp. Som jag inledde med att säga i mitt svar har en utredning om detta presenterats, och den är nu ute på remiss. Vi avvaktar remissinstansernas svar innan regeringen säger bu eller bä om de förslag som utredningen har kommit fram till.
Men det är naturligtvis av stor vikt med ett ökat ansvar och att man pekar på att detta ansvar kanske ska skärpas, vilket utredningen också är ute efter. Det är naturligtvis viktigt att diskutera. När det gäller de problem som vi har, inte minst på våra akutmottagningar många gånger, vill jag återigen understryka att det har med kompetensförsörjningen att göra. Vi vet att en utmaning är att få sjuksköterskor som vill jobba på akutmottagningen.
Det i sin tur har naturligtvis olika orsaker. Det kan handla om ledarskap, som Lotta Olsson tar upp. Det kan handla om förutfattade meningar kring akuten, om man inte har gjort praktik där tidigare. Det kan också finnas andra orsaker. Men att detta är en nyckelfaktor att komma till rätta med råder det inga tvivel om. Jag ser fram emot en fortsatt dialog och samtal kring dessa frågor med Lotta Olsson.
Gabriel Wikström (S):
Erik Andersson har frågat mig vilka åtgärder jag tänker vidta för att säkerställa att snuset undantas från tobaksproduktdirektivets förbud att hänvisa till smak, doft eller smaktillsatser, och om jag tagit initiativ till en analys för att granska vilka konsekvenser ett eventuellt smakmärkningsförbud skulle få för svensk snustillverkning och för konsumenterna.
Bakgrunden till Erik Anderssons frågor är att Utredningen om genomförandet av EU:s tobaksproduktdirektiv lämnade ett delbetänkande i februari i år. Betänkandet innehåller förslag på hur tobaksproduktdirektivet ska genomföras i Sverige. Ett av utredningens förslag innebär att det blir förbjudet att hänvisa till smak, doft eller smaktillsatser på tobaksvaror och tobaksförpackningar. Förbudet föreslås omfatta alla tobaksvaror och därmed även snus.
Utredningens förslag har nu skickats på remiss. Syftet med att skicka ett utredningsförslag på remiss är framför allt att regeringen vill ha belyst vilka konsekvenser som förslaget kan få om det genomförs. Jag måste därför återkomma till de frågor Erik Andersson har med anledning av utredningens förslag efter det att remissvaren analyserats och regeringen har bestämt hur man tänker gå vidare med förslagen.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill understryka en sak utifrån Erik Anderssons inlägg. Han tar upp att snus kan ha effekter när det gäller till exempel rökavvänjning. Då är det ändå viktigt att påpeka att vi inte vet så mycket om det.
Exempelvis Socialstyrelsen rekommenderar inte snus som en rökavvänjningsprodukt, eftersom man menar att det saknas vetenskapligt underlag för att bedöma de eventuella effekterna. Därför tycker jag att det är viktigt att hålla sig till principen om vetenskap och beprövad erfarenhet i detta fall. När det gäller frågorna i övrigt är, precis som jag säger i mitt svar, den första delen av utredningen ute på remiss.
Jag tycker att remissomgången i sig ger möjlighet till en fördjupad analys i och med att det förmodligen kommer att vara ett antal olika instanser, såväl privatpersoner som juridiska personer, som skickar in sina remissvar. Det bidrar till att hjälpa regeringen i dess överväganden.
När det gäller neutrala tobaksförpackningar är det än så länge bara ett direktiv till utredningen. Vi vet inte vad utredningen kommer att säga om detta och än mindre om den kommer att skickas på remiss och vad remissinstanserna i så fall säger.
Jag kan dock kosta på mig så mycket som att säga att utgångspunkten för regeringens politik när det gäller tobaksprodukter är att följa de tobakspolitiska mål som har satts upp inte minst i den här kammaren och som handlar om att minska allt tobaksbruk och förhindra att ungdomar börjar använda tobak.
I det syftet har regeringen lagt fram inte minst tilläggsdirektiven till tobaksproduktsutredningen, och det är också med den målsättningen regeringen bedriver sin övriga folkhälsopolitik. Vi vet nämligen att tobak, i första hand rökning, leder till ökad ohälsa.
I rökningens fall är det definitivt belagt att ungefär 100 000 svenskar har avlidit till följd av rökning de senaste åtta åren. Vi står alltså inför ett stort hot mot folkhälsan. Det är ett hot mot enskilda individer, och det innebär enorma samhällskostnader. Det råder det inga tvivel om.
Gabriel Wikström (S):
Jag vet inte hur mycket längre vi kommer i debatten. Vi har en debatt som har att göra med att vi har att förhålla oss till det direktiv som beslutats i EU, trots det Erik Andersson anför om att det aldrig skulle ha varit intentionen från dem som ställde upp på direktivet - de som var ansvariga från Sveriges sida när det här slöts.
Det är ändå ett direktiv vi har att förhålla oss till. Utredningen har utgått från det direktivet när den sedan har tagit fram förslag på hur direktivet ska införas i Sverige. Just nu är utredningen på remiss, och vi får se vad remissinstanserna säger.
Sedan får vi återkomma till de specifika frågorna när regeringen utifrån remissinstansernas synpunkter har bestämt sig för sin linje. Erik Ottoson hade argumentet att vi borde låta vanligt sunt förnuft gälla. Det är väl ett argument man brukar ta till när argumenten i övrigt tryter.
Mina frågor tillbaka till både Erik Andersson och Erik Ottoson är: Vad är er syn på snus? Är det en hälsoskadlig produkt eller inte? Är det önskvärt att minska snusanvändandet eller inte?
Om man tycker att det är önskvärt, vilka åtgärder föreslår Erik Andersson och Erik Ottoson att man borde vidta för att minska bruket av tobaksvaror i stället för det utredningen har kommit fram till och de direktiv regeringen har lämnat till utredningen? Det är några frågor jag skulle vilja ha svar på från de båda Erikarna.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill tacka Erik Andersson för en bra debatt. Jag fick inte riktigt svar på mina avslutande frågor, men jag förmodar att vi har anledning att komma tillbaka till den här frågan inte minst när remissinstanserna har lämnat sina svar och regeringen har beslutat sig för en slutgiltig linje.
Avslutningsvis kan jag säga att regeringen i det här fallet har att arbeta efter de mål inte minst riksdagen har ställt upp för det folkhälsopolitiska arbetet. Det handlar om att minska tobakskonsumtionen eftersom tobaksvaror är hälsoskadliga.
Det gäller såväl cigaretter som snus, även om rökningen naturligtvis skördar betydligt fler offer när det gäller både antal dödsfall och antal insjuknade.
Som folkhälsominister är det mitt ansvar att leda regeringens folkhälsopolitik, och jag kan konstatera att vi redan efter bara några månader i regeringsställning bland annat har lagt fram ett antal tilläggsdirektiv till den utredning som nu sitter och tittar på tobaksproduktsdirektivet.
Det är tilläggsdirektiv jag tror kan vara väldigt spännande att titta på inte minst när det handlar om att minska konsumtionen av tobaksvaror och, som sagt, förbättra den svenska folkhälsan. Det tycker jag är positivt. Tack för en bra debatt!
Gabriel Wikström (S):
Jag kan bara understryka igen att Désirée Pethrus interpellation berör ett mycket viktigt ämne. Däremot är det några saker i Désirée Pethrus inlägg som gör att jag måste förtydliga mitt svar. Désirée Pethrus säger att jag inte skulle vilja klassa endometrios som en folksjukdom. Vad jag säger är att folksjukdom inte är någon formell klassning.
Däremot finns det en populärvetenskaplig definition, och den anger att om mer än en procent av befolkningen har en sjukdom räknas den som en folksjukdom. Om det reder ut några missförstånd kan jag säga att enligt den definitionen är endometrios definitivt en folksjukdom. Jag kan inte se det på något annat sätt.
Däremot finns det ingen klassificering som innebär några andra konsekvenser än att möjligtvis de kvinnor som lider av denna sjukdom och de delar av professionen som arbetar med den kan anse att den får ett formellt erkännande som folksjukdom. Désirée Pethrus påstår också att jag har sagt att det inte behövs några nationella riktlinjer.
Det är inte detta jag säger. Vad jag säger är att det finns olika kunskapsstöd att ge för att sprida kunskap om i det här fallet endometrios som sådan och naturligtvis också om olika typer av behandlingar. Ett av dessa kunskapsstöd kan vara nationella riktlinjer.
Jag tycker definitivt att det var en riktig tolkning som Désirée Pethrus gav uttryck för i sitt inlägg, nämligen att uppdraget till Socialstyrelsen är att se över vilka ytterligare kroniska sjukdomar som skulle kunna vara föremål för nationella riktlinjer. Då utgår jag naturligtvis från att Socialstyrelsen tittar på endometrios eftersom det inte kan klassas som något annat än just en kronisk sjukdom.
Därmed har jag rett ut de två missförstånden. I tidigare interpellationsdebatter, både i dag och vid andra tillfällen, har jag diskuterat vilka signaler och vilket kunskapsstöd till exempel Socialstyrelsen kan ge och vad staten kan göra mer konkret för att sprida kunskap om vissa sjukdomar eller tillstånd.
Vid sidan av det vi hittills har diskuterat vill jag betona att regeringen i sin vårändringsbudget återkommer till den satsning som blev nedröstad i höstas, det vill säga 200 miljoner kronor i år för att förbättra förlossningsvården och kvinnors hälsa. Från och med nästa år ökas satsningen till 400 miljoner kronor per år.
Bland annat ingår en satsning på att öka kunskapen om kvinnors hälsa och på att sprida nya behandlingsmetoder för att kvinnor ska kunna få en bättre vård än de har fått hittills. Kopplingen till förlossningsvården är särskilt intressant när det gäller endometrios eftersom det ligger inom samma härad.
Jag ser det som en tydlig satsning från regeringen där vi direkt och konkret kan öka förutsättningarna för att sprida kunskap om sjukdomar som drabbar kvinnor, till exempel endometrios, och bidra till att kvinnors hälsa kraftigt förbättras.
Gabriel Wikström (S):
Vad gäller det sistnämnda är jag inte beredd att här och nu svara på den typen av detaljfrågor. De formella möjligheterna och det formella regelverket finns på plats när det gäller sjukskrivning, hjälp med befruktning och till viss del läkemedel inom förmånen.
Grundproblemet är att kunskapen är så lite spridd både inom professionen och bland allmänheten. Förhoppningsvis har den senaste tidens debatt och mediala uppmärksamhet bidragit till att sprida mer kunskap om endometrios.
Socialstyrelsen har i uppdrag att se över vilka fler nationella riktlinjer för kroniska sjukdomar som skulle behöva tas fram. Jag utgår från att endometrios är en av de sjukdomar man tittar på och därigenom bidrar till en formell kunskapsspridning om denna sjukdom. Låt mig till sist åter betona statens engagemang för förlossningsvård och kvinnors hälsa.
I och med att vi ger 200 miljoner i år och föreslår 400 miljoner för de nästkommande åren kan vi bidra till de praktiska förutsättningarna för att kunskapen ska spridas och för att de professioner som är berörda ska kunna ta till sig den kunskap som finns och tillämpa den i sitt dagliga arbete.
Gabriel Wikström (S):
Låt mig åter understryka för Désirée Pethrus att regeringen har ett stort engagemang i frågan. Vi har också tydliga verktyg framöver, både genom uppdraget till Socialstyrelsen att se över om det behövs nya riktlinjer för ett antal kroniska sjukdomar och genom de pengar som ska gå till förlossningsvård och kvinnors hälsa, 200 miljoner i år och 400 miljoner de nästkommande åren.
Jag håller helt med Désirée Pethrus om vilka stora ekonomiska vinster vi kan göra genom att satsa på förlossningsvård och kvinnors hälsa i allmänhet. Det känner jag igen från andra undersökningar, inte minst när man tittar internationellt. Det är dessa effekter jag tror att vi skulle kunna få av att uppmärksamma endometrios mer och genom att sprida kunskap om problematiken.
Då kan alla de kvinnor som i dag lider, många gånger kanske i tysthet, få adekvat behandling och leva ett hälsosammare och rikare liv. Jag tackar Désirée Pethrus än en gång för interpellationen.
Gabriel Wikström (S):
Lars-Arne Staxäng har frågat mig vad jag avser att göra för att säkerställa att Socialstyrelsens riktlinjer efterlevs. Frågan om följsamhet till nationella kunskapsstöd inom hälso- och sjukvård är viktig ur flera perspektiv. Patienter i Sverige har rätt att förvänta sig att få en vård baserad på bästa tillgängliga kunskap. Här har riksdagen genom lagstiftning tydligt slagit fast att landstingen har ett ansvar för att erbjuda en god hälso- och sjukvård åt befolkningen.
Det innebär bland annat att vården ska vara av god kvalitet. Det följer också av lagstiftningen att hälso- och sjukvårdspersonal ska utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet och att patienter ska ges sakkunnig och omsorgsfull hälso- och sjukvård som uppfyller dessa krav.
Hälso- och sjukvården ska också ges på lika villkor vilket förutsätter att nationella kunskapsstöd får genomslag i alla delar av landet och för alla delar av befolkningen. Nationella kunskapsstöd, där Socialstyrelsens riktlinjer är en del, syftar till att hjälpa såväl landstingen som enskilda yrkesutövare att uppfylla de krav som lagen ställer på dem. Som Lars-Arne Staxäng påpekar finns det trots detta brister i följsamheten till olika kunskapsstöd.
Enligt min mening talar detta för att lagstiftning och bindande föreskrifter inte är tillräckligt för att åstadkomma de förändringar som är nödvändiga. Jag tror att vi alla har anledning att vara självkritiska. Styrning med kunskap av hälso- och sjukvården har i mångt och mycket genomförts top-down och kanske inte i tillräcklig grad tagit hänsyn till behov och kapacitet att implementera de kunskaper som tas fram i den dagliga verksamheten.
Från och med den 1 juli i år förändras den statliga styrningen med kunskap av hälso- och sjukvård och socialtjänst i grunden. Det tydliggörs att myndigheternas styrning med kunskap ska bli behovsanpassad, effektiv och samordnad. Patienters, brukares och anhörigas erfarenheter och kunskaper ska också tas till vara.
Innehållet i den statliga styrningen med kunskap ska svara mot de olika professionernas behov av adekvata kunskapsstöd inför beslut om behandling och insatser. Huvudmännen får också en mer strukturerad möjlighet att påverka styrningen med kunskap utifrån sitt ansvar för verksamheterna. Jag anser att detta borgar för att de kunskapsstöd som tas fram i fortsättningen är prioriterade och behovsanpassade vilket bör bidra till bättre efterlevnad.
Statskontoret har fått i uppgift att följa reformen i alla delar, och jag ser fram emot att få ta del av resultaten. Avslutningsvis vill jag understryka att det är en prioriterad fråga för regeringen att komma till rätta med ojämlikheter i vården. Ett av de alternativ som behöver analyseras ytterligare är hur vårdens möjligheter att bortse från nationella riktlinjer på ett eller annat sätt kan inskränkas.