Eva Olofsson (V):
Också jag tycker att Signcare är en väldigt positiv verksamhet. Men jag tycker att statsrådet ska läsa hela texten. Så här skriver man: Inom projektets ramar har vi förstått att kommunerna inte vill ta ett övergripande ansvar gällande äldreomsorg för äldre teckenspråkiga och döva. Därför är detta bolag ett alternativ som kommuner kan erbjuda.
Man har alltså startat detta företag som är något väldigt bra och ger service i Stockholm som omvårdnad, stödsamtal och mycket mer som personlig assistans och hemtjänst till döva och dövblinda. Men man har gjort det utifrån att kommunen inte har tagit sitt ansvar. Det kommer inte att uppstå företag i Rättvik och Älvsbyn och kanske heller inte i Borlänge och Bjuv.
Äldre döva och dövblinda bor utspridda i hela vårt land. Vi har ett politiskt ansvar. Vi kan inte lägga över ansvaret och säga att vi som politiker inte är beredda att ta det, utan det hänger på om något företag tycker att det är lönsamt att starta en verksamhet riktad till döva eller dövblinda. Låt mig ta ett exempel på det motsatta. Göteborg har länge haft teckenspråkig hemtjänst och använder inte lagen om valfrihet.
Mölndals kommun som köper den teckenspråkiga hemtjänsten införde LOV. Vad hände då? Jo, de döva i Mölndal får inte längre teckenspråkig hemtjänst. De får vända sig till ett antal olika serviceföretag som finns utan teckenspråkig personal i Mölndal. Är detta valfrihet, statsrådet?
Den kommun som har kommit längst är Malmö stad som länge har jobbat med vägledare och äldreboende. Man hör mycket positivt om det om man sätter sig ned och talar med Sveriges Dövas Pensionärsförbund. Människor känner en trygghet och kan få stöd. Vägledaren är själv döv och teckenspråkig, och man har en äldreboendeenhet. Man har haft en lång resa för olika kommuner i Skåne och olika stadsdelar i Malmö stad.
Det finns ett skäl till varför man som teckenspråkig ska bo på ett teckenspråkigt äldreboende. Malmö har inte LOV. Inför denna interpellationsdebatt talade jag med äldrevägledaren i Göteborg som har funnits i två år. Göteborg har haft teckenspråkig äldreomsorg i oherrans massa år. Man har ett medborgarkontor för döva. Det som var viktigt, sade vägledare, är att jag finns där de äldre döva finns.
De lär känna mig, de kan prata med mig och de får förtroende för mig. Sedan vänder de sig till mig när de ska få vårdplanering, bistånd från hemtjänsten. De får information och förstår informationen, och man undviker missförstånd. Det skapar en stor trygghet. Dessutom jobbar vägledaren med äldreboendeenheten för döva och har startat en träffpunkt där som besöks av många.
Man är nätverksarbetande med dövföreningar, dövkyrkor, kommunen och mycket mer. Vad som behövs väldigt mycket är att man tar ett regionalt ansvar i Västsverige. Det har man kvar. Herr talman! Vi kan inte lämna över ansvaret från politikerna till dem som eventuellt vill starta företag. Vi måste ta det ansvaret själva.
Det behövs äldrevägledare inte bara i Malmö och Göteborg utan i hela Sverige. Det behövs en nationell ombudsman som kan hålla ihop frågorna på nationell nivå. Det behövs insatser för att kunna höja kunskapen i kommunerna. Där tycker jag att Maria Lundqvist-Brömster hade ett bra förslag med att Socialstyrelsen skulle kunna göra en insats. Jag vill fråga statsrådet: Vilka initiativ vill statsrådet ta specifikt för gruppen döva och dövblinda?
Är statsrådet beredd att inleda överläggningar med SKL om hur man skulle kunna förbättra läget i kommunerna och ge Socialstyrelsen ett uppdrag?