Lena Hallengren (S):
Jag tackar igen för en väldigt viktig fråga, som naturligtvis berör mig som socialminister och det ansvar jag har. Men när vi börjar tala om krisberedskap i en vidare mening vill jag verkligen understryka att det är inrikesministerns ansvar. Den samlade bilden finns naturligtvis. Jag skulle vilja säga att en tydlig ansvarsfördelning och en väldigt väl fungerande samordning ändå gör att beredskapen mot hälsohot generellt bedöms vara god.
Jag ska komma in på några specifika frågor, men arbetet med att säkerställa både beredskap och förmåga är ett ständigt pågående arbete. Det gäller att verkligen inte luta sig tillbaka eller säga att vi blev klara förra året eller att vi fullföljt detta i år; det här är naturligtvis en föränderlig materia som hela tiden måste följas. Arbetet med det svenska samhällets krisberedskap utgår från ansvarsprincipen, det vill säga att den som har ansvar för en verksamhet under normala förhållanden även är ansvarig i en kris- eller krigssituation.
Det innebär också att varje aktör har ett ansvar att samverka med andra. Folkhälsomyndigheten har det övergripande nationella ansvaret för befolkningens skydd mot smittsamma sjukdomar och är också den myndighet som samordnar smittskyddet och beredskapen för gränsöverskridande hälsohot. Det är även så att landstingen har ett långtgående ansvar att förbereda sig för allvarliga händelser i fredstid men också för en höjd beredskap.
Frågan och diskussionen här i kammaren gäller användning av smittämnen som stridsmedel, biologiska vapen. Totalförsvarets forskningsinstitut och Folkhälsomyndigheten har förmågan att upptäcka och identifiera misstänkt smitta. Det är FOI som har en bred kompetens rörande skydd mot biologiska stridsmedel och andra typer av massförstörelsevapen.
Jag vill verkligen understryka hur viktigt det är att svensk hälso- och sjukvård är starkt rustad för att möta allvarliga händelser. Det kan vara sjukdomar på det sätt som vi talar om, och det kan vara terrorattacker. Det handlar helt enkelt om att ha en stark beredskap. Därför beslutade regeringen att förra året tillsätta en utredning. Jag nämnde det i mitt svar, men jag vill verkligen understryka det igen. Uppdraget är att göra en total översyn av hälso- och sjukvårdens kapacitet att hantera allvarliga kriser.
Det handlar inte om att vården i dag inte har klarat sitt uppdrag, utan det handlar om att se till att svensk hälso- och sjukvård också i framtiden kan klara av kriser och katastrofer av olika slag. Utredningen ska bland annat göra en översyn av hur vården kan hantera hälsohot och smittsamma sjukdomar men också biologiska, kemiska, radiologiska och nukleära hot som sprids avsiktligt eller oavsiktligt. Utredningen ska även se över läkemedelsförsörjningen liksom beredskapslagringen.
Mycket av det som rör sig i diskussionen här och nu och som rör den fråga som är ställd hanteras - i alla fall förhoppningsvis - i den här utredningen, för frågan är identifierad. Sedan vill jag understryka det som inte minst Pål Jonson var inne på: Det är klart att det är väldigt angeläget att vi har ett gott internationellt samarbete. Det kan gälla smittor och andra attacker som uppstår i Sverige eller någon annanstans.
Självklart måste vi ha ett väldigt gott och nära samarbete. Det handlar både om EU och om hur vi gör det globalt när det gäller behov till exempel. Det är skälet till att Sverige deltar i olika typer av samarbeten för att bidra på allra bästa sätt. Avslutningsvis vill jag säga någonting om detta med smittkoppor. Jag upplevde att den frågan var lite specifikt ställd. Det finns nya vaccin utvecklade som kan användas om behov skulle uppstå.
Smittkoppor klassas enligt smittskyddslagen som en allmänfarlig och också samhällsfarlig sjukdom. Om ett fall av smittkoppor skulle upptäckas måste det enligt smittskyddslagen omedelbart anmälas till smittskyddsläkaren i landstinget och till Folkhälsomyndigheten. Men vad som sedan sker görs enligt särskilt framtagna beredskapsplaner utifrån hur situationen då bedöms vara.