Pär Nuder (S):
Under blott fyra månader för tio år sedan mördades, slaktades 800 000 människor i Rwanda. Detta inträffade inte under medeltiden utan det inträffade mitt under informationstidsåldern, en tidsålder då information flödar över gränser och kontinenter med ljusets hastighet.
Vi kan inte skylla ifrån oss och säga att vi inte vet hur det ser ut i andra länder eller på andra kontinenter. Det kanske fanns en tid då man kunde göra det. Det kan inte nutidsmänniskan göra.
Bakgrunden till Stockholms Internationella Forum, den fjärde och avslutande konferensen, var att fylla orden "aldrig mer" med substans och framför allt att förmå så många länders regeringar som möjligt att sluta upp bakom ett gemensamt politiskt förpliktande och se till att ett Rwanda, ett Srebrenica aldrig någonsin mer blir verklighet. Den konferens vi har bakom oss hade tre syften.
För det första att för första gången sedan 1948, då FN:s konvention mot folkmord antogs, samla världssamfundet kring frågan hur man ska förebygga folkmord. För det andra att vara en mötesplats mellan å ena sidan ansvariga beslutande regeringars politiker, å andra sidan världens främsta experter på det här området och låta oss beslutsfattare lära av dem som kan de här frågorna i grunden.
För det tredje att åstadkomma ett uttalande i form av en deklaration där länders regeringar förpliktar sig att göra sitt yttersta för att förhindra folkmord. Alla dessa tre syften uppnåddes vid Stockholms Internationella Forum.
Därtill gjorde FN:s generalsekreterare, Kofi Annan, ett oerhört viktigt inlägg när han föreslog att en kommission, en särskild rapportör, ska inrättas i FN-systemet och ha till uppgift att direkt rapportera till säkerhetsrådet i syfte att förhindra folkmord. Det hade vi inte förväntat oss, och vi är naturligtvis väldigt glada över det som skedde. Den här konferensen handlade inte om enskilda regionala konflikter.
Yvonne Ruwaida räknade upp ett antal regionala konflikter runtom i världen. Det är precis som hon säger, listan skulle dessvärre kunna göras betydligt längre. Framför allt om man talar i folkmordstermer skulle man kunna nämna ett antal konflikter som finns i Afrika. Vi diskuterar den afrikanska kontinenten alldeles för lite i den svenska utrikespolitiska debatten.
Vi har en tendens att diskutera en fråga i taget, när de stora hoten mot enskilda befolkningsgrupper kanske finns i Afrika. Jag tänker på konflikter i Burundi, Sudan, Zimbabwe och runt de stora sjöarna. En konferens gör naturligtvis inte skillnad. Skillnad görs om länder går samman och förpliktar sig.
Självklart är det, som Yvonne Ruwaida säger, oerhört viktigt att ge forum för minoriteter, grupper och befolkningar som på ett eller annat sätt är förtryckta. Det försöker Sverige göra i alla tänkbara och otänkbara sammanhang. Det är inget tvivel om den saken. Men var och en av de konflikter som Yvonne Ruwaida räknar upp förtjänar en konferens i sig själv. Det var inte möjligt att greppa alla enskilda konflikter vid ett och samma tillfälle.
Däremot lyckades vi åstadkomma en mötesplats mellan beslutsfattare och världens samlade expertis. Dessutom förmådde vi 58 länder att samla sig kring ett gemensamt förpliktande - aldrig någonsin mer ett Srebrenica, ett Rwanda.