Gudrun Nordborg (V):
Det är angelägna reformer som ligger på bordet som gäller skärpt syn på våld och andra kränkningar i nära relationer, det som i hög grad handlar om mäns olika former av våld mot kvinnor och barn.
Vänsterpartiet uppskattar principiellt inte straffskärpningar, inte heller forskningen. Det saknas evidens för att de skulle ha stark effekt.
Men i det här fallet, och i vissa andra fall, kan strängare straff bidra till viktiga effekter som innebär en starkare prioritering, till exempel inom rättsväsendet, till ökade resurser för att utreda brott eller till att ge ökat skydd för brottsoffer.
Därför är vi positivt inställda till reformen om att skärpa straffen för fridskränkningsbrotten. Vi är också positiva till de förändringar som bör ske angående kontaktförbuden.
Jag yrkar bifall till reservation 12, som jag hoppas kommer att innebära en viktig förändring av fridskränkningsbrotten i fråga om att inkludera kontrollerande beteenden.
Vi har i dag pratat mycket om brottsoffer, och de är också i fokus i dessa brott.
Jag ska inte påstå att straffet är oväsentligt för dem, men det allra viktigaste är att ansvaret för begångna gärningar och brott placeras på gärningsmannen för att avlägsna skuld och skam för dem som är brottsoffer, som upplevs av många brottsoffer.
Det är allra mest vanligt när det handlar om kränkningar och övergrepp i nära relationer att kvinnor och barn kan känna skuld och skam för egen del samtidigt som det är någon annan som borde bära skulden och skammen.
Det är fråga om viktiga reformer, men det kommer att krävas oerhört mycket mer att hantera frågorna som bärs upp av mäns våld mot kvinnor och barn. I propositionen markeras det av att denna fråga inte längre enbart är en privat angelägenhet utan även är samhällets ansvar.
Det finns starka krav på att samhället tar ansvaret, det vill säga att myndigheterna agerar. Vi måste förebygga, förhindra och skydda dem som utsätts - ja, självklart! Men så är det dessvärre inte.
Övergreppen har uppmärksammats av en stark kvinnorörelse sedan 70-talet, men fortfarande finns en stor och ökande utsatthet. Det dödliga våldet innebär att var tredje vecka dödas en kvinna i Sverige av en man som hon har eller har haft en nära relation med. En kvinna var tredje vecka - ständigt. Och periodvis är det många fler.
Ibland kommer forskningsdata fram i blixtbelysning. Metoo skakade om många. Men vi måste tydligen skakas om gång på gång för att förstå allvaret. Dessvärre ökar utsattheten bland de unga. Det har inte blivit bättre för unga generationer, vilket vi hade hoppats.
Varför är det så? Jag har funderat mycket i olika sammanhang. Det är en paradox. Det finns mängder av kvinnor som utsätts. Varannan kvinna har under sitt livslopp upplevt våld från någon man. Var tredje kvinna har gjort det i en nära relation.
Vart femte barn har upplevt våld i sitt hem, och vart tionde barn gör det ofta. Det här är förfärligt! Men det är ofta så att vi håller detta ifrån oss; det angår andra. Men våldet pågår mitt ibland oss. Många säger att de inte känner någon som har utsatts.
Men antagligen gör du det, men du vet inte om det. Här finns paradoxen; våldet är vanligt, men vi tror inte att det finns nära oss. Men när vi pratar om brotten framgår det att många är eller har varit offer, kanske pågående, kanske tidigare, men de har inte kunnat bearbeta sina upplevelser.
De klarar inte av att höra det på sin arbetsplats eller ta ansvar för andra utsatta i sin profession. De kan bli blockerade. Sedan finns kanske inte lika många män som är förövare, men de är många. Där finns det som ofta kallas för aktivt passivt motstånd, såtillvida att frågorna inte får placeras högst på dagordningen.
De glöms bort, eller det finns andra saker som råkar vara viktigare. Vi kan komma tillbaka till frågan om poliserna har med sig videokameror eller inte. Råkar de glömma dem? Vad vill vi med våra reformer? Vi måste hantera paradoxen.
Propositionen kan leda till att polis och åklagare får större möjligheter att inhämta bevis i form av rättsintyg och läkarjournaler. På så sätt kan brottet dokumenteras på ett bättre sätt.
Vi behöver också förändra vad som anses vara ett brott. Vänsterpartiet hör till dem som agerar, och vi har tidigt väckt motioner om kontrollerande beteende. Vi vill markera reservation 12 som oerhört viktig. Jag tror att de flesta av er kan sätta sig in i vad kontrollerande beteende innebär.
Det kan vara att man isoleras, man inte får umgås med den man vill, man får inte klä sig hur man vill, man får inte skratta på fester som man vill och man kan bli hånad inför andra. Många kvinnor blir starkt förnedrade.
Men sådant beteende kan också innebära kontroll av kvinnans ekonomi. Mannen ser till att kvinnan inte får använda intjänad lön på det sätt hon önskar eller vill.
Det som vi mer associerar till fysiskt våld eller sexuellt våld i dessa parrelationer startar sällan med det fysiska eller sexuella våldet utan börjar ofta med ett kontrollerande beteende.
Många kvinnor säger att de inte var förvånade när våldet kom eftersom det fanns mycket som begränsade dem sedan tidigare, och de förstod att gränsen snart skulle nås och drabba dem i form av våld.
Jag vill komma tillbaka till att i diskussionen om kontrollerande beteende var grundtanken när betänkandet Kvinnofrid presenterades 1995 att frågan om kontrollerande beteende skulle vara kärnan i lagtexten, men det gick juridiken och politiken inte med på då. Man tyckte att det var för vagt.
Man byggde det dock väldigt tydligt på hur det börjar med kontroll och att det är ett maktbehov. Man byggde det också på det som vi numera accepterar att kalla könsmaktsordningen och att det är den manliga normen som är med och styr och drabbar kvinnor här. Jag vill också säga att vi kanske får se lite historiskt på detta med psykiska effekter.
Så länge män ensamma hade makten över lagstiftningen var det väldigt ofta så att de tyckte att det fysiska våldet var det värsta. Som kvinnor tycker vi nog att det sexuella våldet är ännu värre - och allra värst är såren man bär inombords.
Dem behöver man inte heller vara kvinna för att känna; man kan reagera likadant på kränkningar som även män blir utsatta för. Vi måste dock agera mot det kontrollerande beteendet nu och äntligen sätta ned foten på det sättet som man menade med kvinnofrid från början.
Det handlar också om hur man kontrollerar barn i nära relationer, vill jag säga. Kvinnofridsreformerna var banbrytande på sitt sätt, men de är som ni förstår inte färdiga. De är inte lagade och inte tillräckligt effektiva ännu.
Rent pedagogiskt tror jag dock att vi har väldigt mycket att vinna på att vi tar upp det kontrollerande beteendet och kriminaliserar det. Jag vill också säga att detta är långt ifrån färdigt. Det vi från Vänsterpartiets sida vill agera för - och vi har tagit upp i motioner att det behövs - är en ökad våldskompetens inte minst i hela rättsväsendet.
Vi hoppas på att det ska kunna tas beslut också om sådana viktiga frågor i denna kammare.