Hillevi Larsson (S):
Anledningen till att jag tog upp hur de här interpellationerna har besvarats är att det är mitt enda sätt att föra fram detta till regeringen, eftersom kammarkansliet här i riksdagen inte kan lägga sig i hur regeringen besvarar interpellationer. Jag tycker att det är anmärkningsvärt att en interpellation om endometrios, som över huvud taget inte har med förlossningsvård att göra, besvaras i en interpellationsrunda som handlar om förlossningsvård.
Det är extra allvarligt med tanke på att ett av huvudproblemen när det gäller endometrios är okunskapen om denna utbredda sjukdom. Det är just det vi vill råda bot på. Då kan vi inte blanda ihop detta med förlossningsvård. När det gäller endometrios och Visanne, den medicin som har kommit, förstår jag att ministern inte kan lägga sig i enskilda fall. Men man kan ge riktlinjer till myndigheter.
Det som är allvarligt är att det slår mot en ekonomiskt svag grupp som inte har så många andra mediciner som står till buds. Dessutom har Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket behandlat detta felaktigt. Man har nämligen jämställt Visanne med vanliga p-piller, gestagener, och sagt att detta redan finns.
Men Visanne ska inte jämföras med det utan med den mer avancerade behandling som endometriospatienter med väldigt svåra besvär får. Den motsvarighet till prostatacancerbehandling som de får i dag kan bara ges under max sex månader och ger mycket svåra biverkningar. Visanne kan ges i upp till 15 månader och ger inte de här biverkningarna.
Det här är alltså ett enormt hopp för en patientgrupp som tidigare till stor del har levt i hopplöshet. Någonstans måste man ändå ta tag i det här problemet, att man inte ger patienterna den rätta medicinen. När det gäller endometrioscentrum anser jag att detta är en riksfråga, för det behövs inte ett endometrioscentrum per landsting i Sverige. Man kan faktiskt göra en sammanslagning mellan olika landsting.
Så som det ser ut i dag är risken att ett enskilt landstings dåliga ekonomi leder till att det inte blir något centrum där det skulle behövas. Det skulle behövas i Skåne och i Göteborg, förutom de som redan finns i Stockholmsregionen. I Norrland är det arbete på gång, men det behöver göras mycket mer. Ett konkret exempel är Emilia som dog 27 år gammal i endometrios.
Hon fick beskedet i Göteborgsregionen, när hon fick vård, att hon inte fick remiss till Uppsala där det finns endometrioscentrum, för i Göteborg kunde man behandla det här. Efter nio månaders kamp avled hon. Hon hade inte fått rätt vård. Hade det funnits ett endometrioscentrum i Göteborgsregionen hade hon kanske levt i dag. Det visar hur angeläget det här är. När det gäller lustgas vill jag jämföra detta med att opereras utan bedövning.
Det är någonting som är helt otänkbart. Ibland får patienter inom tandvården frågan om de vill göra ett ingrepp utan bedövning. Jag tror att många ångrar sig efteråt. Det gör väldigt ont. Men jag tror inte ens att man ställer frågan vid en operation. En förlossning är ofta den värsta smärta som en kvinna upplever under hela sin livstid. Att i det läget kunna neka lustgas, vilket ger så många kvinnor hjälp, är ofattbart grymt.
Därför tycker jag att även det är en riksfråga. Detta ska aldrig kunna ske någonstans i Sverige. När det gäller svåra förlossningsskador anser jag också att denna fråga måste lyftas upp på riksnivå. Hade vi gjort som man har gjort i Norge hade vi kunnat bespara drygt 1 000 kvinnor i Sverige varje år de men som sfinkterruptur, den här svåra förlossningsskadan, ger. Detta är också oerhört viktigt, tycker jag.