KBLab/rixvox huggingface dataset:
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Vi kan se tillbaka på år 2020 och ställa oss frågan om vi någonsin kommer att uppleva ett liknande år eller om år 2020 bara var ett år då vi lärde oss att tvätta händerna, hålla avstånd och vara försiktiga med socialt umgänge.
Det är ett år då vi i betydligt större utsträckning pratar om riskgrupper, och många har själva valt att sälla sig till en riskgrupp och mer eller mindre isolerat sig. Positivt med år 2020 är att vi inte har sett någon vinterkräksjuka och inte heller någon stor spridning av influensa.
Regeringen beslutade att ersättningen skulle vara under 90 dagar mellan den 1 juli och den 30 september 2020. Utskottet tvingas åter göra ett tillkännagivande till regeringen då regeringen agerar så senfärdigt och inte ser behovet av att förlänga den förbyggande ersättningen som behövs till alla dem i riskgrupp.
Utskottet har lyft fram till regeringen att de i riskgrupp inte får hamna i ett glapp mellan ersättningsperioderna utan att det behövs en långsiktig regeländring så att inte de i riskgrupp riskerar att bli utan ersättning.
Det är märkligt att regeringen inte ser helheten i denna regeländring utan agerar i sista sekund och då på utskottets uppmaning. Vi tar ansvar för att de i riskgrupp ska känna sig trygga i den pågående pandemin, men regeringen verkar inte se behovet av detta.
Regeringen förlängde i sista sekund, den 24 september, den tillfälliga regeln för förebyggande ersättning till riskgrupper fram till den 31 december 2020. Utskottet ser i sitt tillkännagivande behovet av att ersättningstiden förlängs till den 31 mars 2021.
Vi är inom kort framme vid den 31 december 2020, och risken att de i riskgrupp står utan ersättning blir då åter aktuell. Hur kan regeringen inte se detta som sitt ansvar? Jag yrkar bifall till utskottets förslag och avslag på reservationerna.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Utrikesministern är tydlig med att Sverige fördömer terrorism och står upp för både israelers och palestiniers legitima säkerhetsbehov. Den uppfattningen delar jag självklart. Utrikesministern poängterar också att Sverige inte ger något bistånd direkt till den palestinska myndigheten.
Samtidigt betalar Sverige ut 22,5 miljoner kronor till den palestinska miljömyndigheten. Chefen för den palestinska miljömyndigheten var så sent som i oktober förra året ute och uppmanade till våld mot den israeliska befolkningen och hyllade palestinska terrorister.
Sverige är också en av de största givarna till FN:s organisation för palestinska flyktingar, UNRWA. Det finns flera exempel i närtid på hur läroböcker som används av UNRWA innehåller antisemitism och uppmaningar till våld mot den israeliska civilbefolkningen.
Utrikesministerns statsrådskollega Peter Eriksson har på en skriftlig fråga från en partikollega till mig, Magdalena Schröder, svarat att EU ska genomföra en oberoende genomlysning av palestinska skolböcker. Svenskt bistånd ska givetvis verka i svenska intressen.
Därför måste det vara tydligt för var och en att svenskt bistånd varken direkt eller indirekt ska få användas till våldsuppmaningar eller antisemitism. Framför allt måste det ställas tydliga krav på de länder som tar emot svenskt bistånd att göra en motprestation.
Om inte de uppfylls måste Sverige stå redo att frysa hela eller delar av biståndet - precis som man gjort till exempelvis Belarus, där Sverige så förståndigt frös biståndet då bristen på respekt för de mänskliga rättigheterna var stor.
Därför ställer jag frågan till utrikesministern: Vilka markeringar görs mot de palestinska myndigheterna och i synnerhet mot deras miljömyndighet?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag tackar utrikesministern för kommentaren till min interpellation. Sveriges bistånd har möjliggjort för de palestinska myndigheterna att under 2019 betala ut motsvarande 1,5 miljarder kronor till palestinska fångar i israeliska fängelser och till frigivna.
Jämfört med 2018 har denna utbetalning ökat med över 40 miljoner kronor. Även om detta inte utgör ett direkt budgetstöd har de palestinska myndigheterna genom Sveriges indirekta bistånd råd att spendera 7 procent av sin budget på att betala ut löner till palestinier som skadat eller dödat civila israeler.
Utrikesministern har i en tidningsartikel i våras kallat detta för socialbidrag, vilket jag anser är felaktigt. Det framgår nämligen väldigt tydligt av den palestinska lagstiftningen att detta är en ren lön, och mottagaren betalar även skatt på denna så kallade lön som man får av den palestinska regeringen.
Lönens storlek är också beroende av hur många år en palestinsk medborgare sitter i ett israeliskt fängelse, inte av familjens sociala situation. Jag kan ge ytterligare exempel på vad en sådan här palestinsk så kallad terrorlön innebär.
En palestinsk medborgare har varit frihetsberövad i ett israeliskt fängelse i mer än fem år. Efter frisläppandet garanteras man ett arbete inom de palestinska myndigheterna samt att bli undantagen från att betala avgift för högre utbildning och sjukförsäkring.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Tack, utrikesministern, för alla svar och för en viktig debatt! Vi är överens om flera saker: att israeler och palestinier ska få leva i fred och säkerhet, att terrorism och våldshandlingar ska fördömas och att demokratiska värden är viktiga för en långsiktig fred.
Samtidigt noterar jag att utrikesministern inte riktigt vill svara på frågan om hur de palestinska myndigheterna hålls ansvariga för de så kallade terrorlönerna som alltså bara under 2019 uppgick till 1 1⁄2 miljard. I praktiken uppmuntras det till terrorism och våldshandlingar mot den israeliska civilbefolkningen.
Ett ekonomiskt stöd kan ändå inte utgå från vilken skada mottagaren har utsatt en annan människa för! Israel- och Palestinakonflikten är komplex. Det finns ingen enkel lösning - det är vi helt eniga om. Däremot kommer detta med de så kallade terrorlönerna att vara ett av flera hinder för en varaktig fred.
Jag vill i mitt sista anförande tacka utrikesministern för att jag har fått svar på många av mina frågor.
Jag skulle vilja be utrikesministern att konkretisera om man har för avsikt att se över det så kallade indirekta biståndet till Palestina och ställa krav på mänskliga rättigheter precis som man har gjort med Belarus.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Det här är en interpellation som jag lämnade in i januari 2021, men av olika anledningar har svaret dröjt. Men det spelar egentligen ingen roll med tanke på att frågan fortfarande är lika aktuell. 112! Vad har hänt?
Varje dag ringer cirka 10 000 personer vårt nationella larmnummer med mer eller mindre akuta åkommor. Det är av stor vikt att vi har en räddningstjänst som vi kan lita på och som har den utrustning som behövs för att rädda liv. Inom ambulanssjukvården ser det olika ut i regionerna - därav min interpellation. En av Sveriges regioner blev för ett par år sedan anmäld till Arbetsmiljöverket.
Skyddsombudet vid en ambulansstation hade anmält sin arbetsgivare på grund av brister i arbetsmiljön. En medarbetare hade vid en utryckning utfört hjärt-lungräddning på en svårt sjuk patient. Detta gjordes stående i ambulanshytten, och det innebar en enorm risk för medarbetarens liv och hälsa.
En inbromsning, en sväng eller annan trafik kan orsaka att en medarbetare som står upp i ambulansen ramlar och ådrar sig svåra skador. Det är precis vad som hände vid detta tillfälle, och medarbetaren är fortfarande inte helt återställd.
När fordonet ska framföras i hög hastighet är det inte trafiksäkert, och det innebär ett stort stressmoment för den som står upp och utför hjärt-lungräddning. Om en person använder bilbältet i fordonet är risken för olyckor betydligt mindre, och den frågan kan vi lämna utan att utveckla den vidare.
Det har i snart 20 år funnits mekaniska hjärt-lungkompressionsmaskiner, vilket innebär att den som utför vård i en ambulans kan sitta fastspänd. Transporten kan därmed utföras på ett betydligt säkrare sätt.
Det som är märkligt är att trots att det har gått så många år finns det enligt en RUT-rapport sju regioner i vårt land där man har valt att inte installera mekaniska hjärt-lungkompressionsmaskiner i alla ambulanser. Tyvärr är mitt hemlän ett av de län där det finns endast en ambulans i varje stad utrustad med mekanisk hjärt-lungkompressionsmaskin.
Sannolikheten är stor att den ambulans som är utrustad med den mekaniska maskinen är ute på annat uppdrag eftersom antalet ambulanser är begränsat i varje region. Hur avser statsrådet att förbättra arbetsmiljön så att den blir likvärdig i hela landet?
Jag anser att alla ska känna sig trygga i sin arbetsmiljö och kunna arbeta under trygga former.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag tackar statsrådet för svaret. Det är regionerna som är ansvariga för den prehospitala vården. Men av Arbetsmiljöverkets föreskrifter om användning av arbetsutrustning följer bland annat att arbetsutrustning ska användas så att betryggande skydd mot ohälsa och olycksfall föreligger.
Sedan finns ytterligare lagstiftning med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer. Här framkommer att regeringen och den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om trafikregler. Fru talman! I trafikförordningen står det att om det finns bilbälten i ett fordon ska alla använda bilbälte.
I Transportstyrelsens föreskrifter om användning av bilbälte står det att det kan göras undantag för användande av bilbälte i baksätet om det på något sätt hindrar yrkesutövningen. Dessa två föreskrifter talar mot varandra, och det är regeringen som har ansvar för att i regleringsbrev till berörd myndighet se till att föreskrifterna inte krockar med varandra och får motsatt effekt.
Det är precis det de gör när det gäller användande av bilbälte i baksätet på en ambulans under utryckning. Min andra fråga till statsrådet blir därför om statsrådet avser att se över regelverken och se till att de inte motsäger varandra så att en myndighet kräver bilbälte medan en annan inte kräver bilbälte.
Det handlar ju om regeringens regleringsbrev till respektive myndighet.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Finns det bilbälten i ett fordon ska de användas för att minska olycksrisken. Att det finns sju regioner som i dag inte har en mekanisk hjärt- och lungmaskin i varje ambulans är i strid mot Arbetsmiljöverkets krav på en trygg och säker arbetsmiljö.
Statsrådet säger i sitt svar att Socialstyrelsen ansvarar för att utfärda föreskrifter om ambulanssjukvården, men de ansvarar inte för att arbetsmiljön ska vara trygg genom att vårdaren som sitter i baksätet måste använda bilbälte. Regionerna är huvudmän för ambulanssjukvården, men de bestämmer inte om arbetsmiljön ska vara trygg genom att vårdaren som sitter i baksätet måste använda bilbälte.
Det är många huvudmän inblandade, och det gör det lite knepigt. Vem är det som har huvudansvaret för att en ambulanssjukvårdare som sitter bak i en ambulanshytt och vårdar en svårt sjuk patient har en trygg och säker arbetsmiljö och inte behöver stå upp i ambulansen och göra hjärt- och lungräddning för att kunna utföra sitt arbete? Vem är det som har huvudansvaret?
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Tack, inrikesminister Damberg, för svaret! Det blir mycket poliser här i dag. Jag ställer mig bakom ministerns ambitioner om att Sverige ska vara ett tryggt land att leva i. En del i att uppnå denna trygghet är att vi får fler poliser och fler närvarande poliser.
Jag lät riksdagens utredningstjänst titta på hur många poliser vi nyanställt sedan 2016. Det visar sig att drygt 4 000 fler poliser är anställda inom polisväsendet jämfört med 2016. Men vi behöver fler. Vi vet även att utbildningsplatser står tomma av olika anledningar.
Detta är absolut inte någon bra utveckling. Brottsligheten ökar, liksom det kriminella våldet. Trygghet skapas utifrån olika aspekter, men närvarande poliser som syns ute i vårt samhälle är en betydande faktor för att skapa trygghet för vår befolkning.
Det är positivt att det utbildas fler poliser, att det polisiära samarbetet stärks, att fler poliser kan bekämpa brottslighet och öka tryggheten i hela landet och att detta är prioriterade frågor för regeringen. Men vi har otroligt stora utmaningar att hantera innan vi är där.
Västerbotten är ett exempel på ett län, lika stort som Danmark, med många små kommuner, stora avstånd och få poliser. Det är kanske inte så konstigt att jag tar upp Västerbotten eftersom det är mitt hemlän. Herr ålderspresident!
Många polisstationer i glesbygdsområden har svårt att bemanna med ett antal poliser som motsvarar behovet. Ofta stannar poliserna ett kort tag för att sedan söka sig till större städer. En av anledningarna till detta är att ansökningsförfarandet har ändrats. Tidigare visste man inte var i landet man skulle göra sin utbildning. Nu söker man till ett län eller ett så kallat polisområde.
Efter avslutad utbildning placeras man ut på sin aspirantutbildning utifrån var det finns behov av poliser. Det blir i princip en form av straffkommendering; man gör sin aspirantutbildning där det saknas fast anställda poliser.
Efter fullgjord aspirantutbildning vill de flesta flytta till kustorter eller större städer. Det är en stor utmaning att få poliser att stanna kvar på mindre orter där man kanske inte har någon anknytning.
Lokalpolisområdeschefen i södra Lappland är väldigt tydlig: Bäst jobb gör vi om vi har folk som trivs på orten och bor där. Om man gör sin aspirantutbildning på en ort där man inte har någon anknytning är man ofta mindre benägen att stanna kvar.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Det här blir en jättespännande diskussion. Den lokala polisområdeschefen i södra Lappland gick ut med en debattartikel i en lokaltidning för två veckor sedan. Där lyfte han fram att behovet av distansutbildning är jättestort för att kunna öka incitamenten för dem som bor på mindre orter att söka sig till yrket.
Precis som jag sa i mitt tidigare inlägg krävs det att polisstudenter som bor på en liten ort trivs och vill bo kvar där för att man ska kunna få ett ökat antal poliser där. Detta gäller många olika yrkeskategorier, givetvis. När det sedan gäller försöksverksamheten, som ministern pratar om, ser jag också fram emot att se resultatet av den.
Men vad vi kan konstatera är att många brott sker nattetid, att avstånden är långa och att risken för att poliserna ska få för lite nattvila och dygnsvila är stor. Att allt fler inbrott begås i inlandet har vi kunnat konstatera under årens lopp.
Det är en stor oro för alla som bor i länets glesbefolkade inlandskommuner, till exempel kring påsktid då många åker till fjällen, vilket man inte får göra men många ändå gör, och husen står tomma. Det är som sagt var en stor oro för många i länets inlandskommuner, och att känna trygghet är svårt när man vet att hjälpen är långt borta.
Jag har full förståelse för den oro som människor känner då jag själv blivit utsatt för inbrott i mitt eget hem och allt av värde försvann, så också min trygghet. Därför tycker jag att det är väldigt viktigt att lyfta fram behovet av närvarande poliser.
När det gäller civilanställda inom polisen svarade ministern inte riktigt på min fråga om hur vi ska göra för att öka antalet civilanställda där det är få poliser, så att poliser får vara poliser och inte sitter bakom ett skrivbord.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag är helt enig med ministern om att vi kan göra mer, och vi kan hjälpas åt att göra mer. Jag delar många av ministerns ingångar här. Vi behöver fler poliser, och vi behöver fler civilanställda för att lyfta upp polisernas betydelse och arbete.
Men jag kan konstatera att 2020 fick polisområde Nord 77 civilanställda. Alla gick till kusten, till Umeå och Skellefteå. Ingen gick till södra Lappland. Och det är södra Lappland som min frågeställning gäller.
Det är där vi ser behov av betydligt fler poliser, och vi skulle behöva fler civilanställda. Jag efterfrågar incitament så att fler civilanställda och fler poliser vill stanna.
Jag ser att vi är eniga om att vi måste förbättra incitamentet gällande distansutbildning, och vi måste hitta andra morötter så att vi får fler poliser att stanna på mindre orter och för att vi ska kunna öka tryggheten i hela vårt land. Det finns landsbygd på många andra ställen än i Västerbottens inland.
Bilden kan se exakt likadan ut på många andra ställen. Men det som är intressant är det som ministern påpekar: att polisbristen är störst i Stockholm. Det är väl inte det jag skulle kalla för landsbygd, direkt. Men jag ser att vi har utmaningar som vi måste hantera, och det är jätteviktigt att vi har åtgärder som gör att vi kan skapa en större trygghet i hela landet.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Vi har nu sedan ett drygt år haft en pandemi som har drabbat oss alla mer eller mindre, på olika sätt.
Jag måste säga att regeringen under det gångna året har agerat senfärdigt och dessutom ibland på uppdrag av riksdagen i form av utskottsinitiativ.
Därför är min fråga till statsrådet: Ser han behovet av att ha mer enhetliga bedömningar inom sjukförsäkringen? Jag upplever inte när jag hör svaret att statsrådet har förstått frågorna i min interpellation.
Statsrådet hänvisar till en utredning som är gjord: En trygg sjukförsäkring med människan i centrum .
Men det är inte riktigt detta som min fråga handlar om, utan det är om alla dessa olika ersättningssystem som erbjuds personer som drabbas av covid-19, personer som riskerar att drabbas av covid-19, personer som har anhöriga i sin närhet som har covid-19 och så vidare.
Jag skulle vilja påstå - utan att ta till överord - att detta är en djungel. Statsrådet hänvisar till Försäkringskassans hemsida. Jag har försökt gå in och läsa där.
Jag tycker att jag har ganska god kunskap om hur Försäkringskassan fungerar, men jag kan inte påstå att jag blir speciellt klok när det gäller vilka ersättningssystem som ska gälla om jag är sjuk, om mitt barn är sjuk, om min man är sjuk eller hur det nu ser ut och vilket intyg som ska skrivas och vem som ska göra det.
Detta leder till ett sammanfattande ord för hela pandemihanteringen, och det är inkonsekvens. Det har kommit nya regelverk efter nya regelverk.
Man har inte jackat i varandra, och vi har inte sett något helhetsgrepp för att ta höjd för att kunna ge människor trygghet och säkerhet att kunna hantera pandemin på rätt sätt.
Jag förstår att statsrådet inte har svar på alla dessa frågor eftersom det så tydligt framgår att jag inte får svar på frågorna i min interpellation. I ett av våra senaste utskottsinitiativ tittade vi på regelförenklingar för när man ska bedömas efter dag 180 mot normalt förekommande arbete på arbetsmarknaden.
Det tycker jag är väldigt märkligt - det finns väl inga onormala arbeten på arbetsmarknaden. Gränsen har förlängts till dag 365, och den kan förlängas ännu längre, till dag 555. Det är fortfarande viktigt att vi håller i rehabkedjan.
Det är ju rehabilitering vi är ute efter för att man ska kunna komma tillbaka efter långtidscovid eller annan symtombaserad diagnos. Jag förstår fortfarande inte svaret.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Jag ska inleda med att säga att jag är helt enig med statsrådet om att det är människan som vi ska sätta i fokus - absolut - och speciellt i denna pandemi som nu har pågått i drygt ett år. Av egen erfarenhet vet jag hur fruktansvärt less alla människor är på denna isolering, på alla restriktioner som införs och på alla nya regelverk som införs, förlängs och förtätas.
Jag har full förståelse för att människor nu bara går och väntar på att få sin första dos vaccin för att se ljuset i tunneln. Men jag blir lite fundersam utifrån vad statsrådet säger om att vi inte går med på att förändra bedömningen av normalt förekommande arbete vid dag 180, för det var ju ett utskottsinitiativ från socialförsäkringsutskottet.
Det var ett enigt utskott som lämnade över detta utskottsinitiativ till regeringen om att förlänga detta och se över det. Fanns det inte möjlighet att göra denna bedömning vid dag 180 skulle man göra den vid dag 365 mot en angiven arbetsgivare. Det är inte bara detta som jag har funderat över varför jag inte har fått svar på.
Tidigare, före pandemin, fanns det också någonting som hette smittbärarpenning. Det var någonting som var ganska unikt att få. Smittbärarpenning kunde man få om man hade fått salmonella eller någon annan slags sjukdom som hindrade en från att arbeta, alltså en smittfarlig sjukdom som riskerade att spridas vidare.
Nu har man infört extremt många nya parametrar som också faller under smittbärarpenning. Det är definitivt inte lätt att förstå vem som ska skriva intyg. Först skulle en läkare skriva intyg. Men från och med den 6 februari har man tagit bort att det är en läkare som har ansvar för att skriva intyget, utan den enskilde kan själv gå in och ansöka om smittbärarpenning.
Samma sak gäller om man har ett barn som är smittat. Då kan man vara hemma med ersättning för tillfällig vård av barn. Om man är rädd för att ett barn som har en svår sjukdom ska riskera att smittas kan man vara hemma. Det finns - ursäkta mig - en djungel av regler på Försäkringskassans hemsida när det gäller coronarestriktioner eller coronaavvikelser.
Om man klickar på en länk där blir man väldigt förvirrad. Regeringen har tagit bort karensdagen. Och vi har infört att man kan vara hemma i tre veckor utan att ha ett sjukintyg.
Detta har inneburit att många givetvis har nyttjat denna förmån att kunna vara hemma i tre veckor, oavsett om man är sjuk eller inte. Det behöver inte bevisas. Man ringer in efter 14 dagar och säger att man är sjuk, och då får man fortsätta att vara hemma.
Det är jättesvårt för den enskilde att veta, och även för hela hälso- och sjukvårdsapparaten, vilka intyg som ska användas, vem som ska skriva intyg och hur länge dessa intyg varar. Min interpellation är ställd till ministern utifrån att jag tycker att det är en stor oreda bland alla intyg.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Statsrådet vet lika väl som jag att covid-19 inte gör skillnad på klass. Det drabbar människor jämlikt eller ojämlikt. Det drabbar oss oavsett vem vi är, var vi bor och vad vi arbetar med. Det spelar ingen roll.
Därför tycker jag att det är viktigt att vi alla ska förstå vilket slags ersättningsnivåer det finns och vilket slags ersättningar man kan ha rätt att söka när man drabbas av covid-19. Vi drabbas väldigt olika, och det finns i dag ingen forskning som kan peka på hur en långtidscovidsjukdom drabbar den enskilde.
Den kan drabba oss väldigt olika. Det är därför vi tog det här utskottsinitiativet om att förlänga bedömningen mot normalt förekommande arbete vid dag 180; det finns för lite forskning om långtidscovid. Jag återgår till frågan i min interpellation.
Jag upplever att det är alldeles för många olika slags regler och ersättningsnivåer. Det sker hela tiden förändringar, och det är svårt för den enskilde att hänga med. Statsrådet säger att regeringen agerar skyndsamt.
Jag upplever tvärtom att regeringen agerar utifrån de utskottsinitiativ som riksdagen ger till regeringen om att agera i frågan om att få en tryggare sjukförsäkring för den enskilde.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Min fråga går till näringsminister Ibrahim Baylan. Denna fråga har vi diskuterat tidigare, och den har varit uppe tidigare under frågestunden. Den pandemi vi nu har levt med under en längre tid genomsyras i min värld av ett ord: inkonsekvens.
Vi tillåter stora samlingar i köpcentrum och butiker, men vi kan absolut inte tillåta fler än 50 personer i publiken i stora arenor som Tele 2, Friends eller Skellefteå Kraft. De ska dock fixa detta utan bistånd.
Regeringen har tillskjutit 1 1⁄2 miljard för att försäkra sig om att alla klubbar ska klara sin ekonomi, men vi ser en folkrörelse och en ishockeybransch i fritt fall.
Elisabeth Björnsdotter Rahm (M):
Min fråga går till finansminister Magdalena Andersson. Vid socialförsäkringsutskottets senaste möte meddelade statsrådet Shekarabi att personer som är sjukskrivna och som tidigare skulle prövas mot hela arbetsmarknaden vid dag 180 nu ska prövas mot arbetsmarknaden vid dag 365.
Går inte detta ska de prövas mot arbetsmarknaden dag 550. Har man sett över kostnaderna för arbetsgivare och för stat när man föreslår sådana regelförändringar?