KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carina Ohlsson (S):
Jag skulle vilja ställa några frågor till Anti Avsan. Han säger att man inte riktigt vet om det är en hållbar utveckling om man ser till både de ekonomiska och de miljömässiga kraven. Det finns till och med det som visar att det direkt är lönsamt eftersom värdet på fastigheterna har stigit när man har tagit fram dessa certifieringsmetoder.
Man kan ställa frågor om det till branschen och dem som man hittills inte har lyssnat på. Det kanske är så att man inte vill lyssna på det. Det finns bevis. Ni kan säkert gå till er egen borgerligt styrda kommun Stockholm och ta fram siffror på det. Jag kan också förstå, precis som Kent Persson har sagt här tidigare, att man i dag inte kan lägga fram en proposition.
Men det känns väldigt långt fram till 2015. Branschen har mycket skarpare förslag redan nu än vad man antagligen kommer att ha från regeringen fram till 2015. Man säger att regeringen då kommer att gå långt efter vad branschen redan har nått fram till.
Jag antar att vi båda två vet att man måste ha mål som man siktar mot. De ska naturligtvis inte vara ouppnåbara. Men de ska vara sådana att innovatörer och innovationer har en möjlighet att vinna gehör. Det får inte vara så att det inte finns någonting som man väntar att man ska nå upp till. Jag skulle gärna vilja höra Antis kommentarer på den synpunkten.
Carina Ohlsson (S):
Jag förstår inte hur regeringspartierna vågar vänta och tänka: Vi får låta företagen gå före. Vi kan hålla oss inte ett steg utan många steg bakom. Samtidigt säger branschen att en alltför konservativ hållning förhindrar dynamik och kan i värsta fall leda till sämre konkurrenskraft.
Det är vad många från branschen säger i sina remissyttranden. Det är inte vilka som helst som säger det. Också Sveriges Kommuner och Landsting tycker att regeringen borde vara mer proaktiv på detta område. Vi menar inte att man ska ha mål som inte går att uppnå, men man ska i varje fall ha mål som tar bort dem som är sämst.
De som verkligen är ledande ska med lite större ansträngning kunna nå dem och gå förbi dem. Jag menar inte att regeringen måste vara före alla. Det är också ett samspel. Man förlorar definitivt den möjligheten här när man inte lyssnar på branscherna i en tid där vi har hög arbetslöshet och behöver mer av innovativa företag. De säger det själva.
De får till och med riskkapital från andra länder. Man säger att dessa företag verkligen är innovativa på området. Det skulle kunna ge än högre utvecklingspotential så att vi skulle få mer bostäder som är hållbart utvecklade och hela stadsdelar och städer. Här håller regeringen emot genom att säga: Vi väntar till 2015 för att se om det som man satsar på har gett någonting.
Jag måste tillägga att jag vet att man inte får sätta regler för varje kommun. Det görs när man tar fram en stadsdel, ett hus eller skriver avtal mellan olika parter. Här ser vi att man gör det i allt högre grad. Man kan inte vänta och se när regeringen inte kommer med förslag.
Carina Ohlsson (S):
Jag vill delta i debatten för att visa hur viktig denna näring är för oss i Västra Götalands län. Det är mycket som pekar åt fel håll i Västra Götalandsregionen. Eftersom vi är starka i industrisektorn har vi många varsel just nu. En annan gren vi har är just livsmedelsproduktion.
Det handlar också om landsbygdsutveckling. För att stärka den arbetsmarknad vi har är det viktigt att det finns tillgång till både utbildning och forskning och utveckling. Därför är det viktigt att SLU finns kvar med både sin utbildning som är en förutsättning för forskning och utveckling.
Att det finns ett tydligt samband mellan utbildningsmöjligheter och forskning vet vi. Dessa synpunkter kommer inte enbart från SLU utan från alla lärosäten. Man behöver ha utbildningsmöjligheter för att kunna bedriva bra forskning.
På det område som vi diskuterar finns ett upparbetat samarbete och en samverkan mellan näringslivet, kommunsektorn och regionen, vilket Monica Green också anförde.
Västra Götaland är det i särklass starkaste djurlänet med avseende på produktionsdjur. Det finns många positiva företagare med framtidstro. Det kan man se på de förprövningar som gjordes förra året, för vi har ännu inte kunnat sammanräkna årets.
Avseende nötkreatur och hästar var det 286 förprövningsärenden i Västra Götaland jämfört med 54 i Uppsala dit man säger att man ska flytta utbildningarna. När det handlar om grisproduktion var det 6 anläggningar i Västra Götaland och inga i Uppsala.
Landsbygdsministern har fått många interpellationer och frågor om dessa näringar, och det finns en oro. Det har varit kris i grisproduktionen, och det har också handlat om nötkreatur.
I Västra Götaland kan vi dock se att det finns mycket framåtanda, men vi kan känna ett visst missmod om det inte ska vara möjligt att läsa högre utbildningar inom dessa produktionsgrenar i Västra Götaland. Vi vet ju att man får jobb på direkten när man har utbildat sig till djurskötare eller läst etologi- och djurskyddsprogrammet.
Även om ministern inte ska styra precis hur det ska vara behöver han göra ordentliga uttalanden om hur viktigt det är att ha utbildningar där en arbetsmarknad finns. Det skulle regeringen kunna uttrycka starkare.
Carina Ohlsson (S):
Det är riktigt som landsbygdsministern säger: Det finns inget beslut. Som tur är finns det inte något beslut om att man ska flytta utbildningarna, men det fanns ett förslag till styrelsen från utredningen. Nu möts vi av att det ska ske ytterligare utredningar om hur man ska utveckla den verksamhet som finns i Skara.
Det samband som jag tog upp tidigare fick jag ingen kommentar till. Ser inte landsbygdsministern sambandet mellan utbildningar på en ort och möjligheten att bedriva relevant forskning?
Varenda högskola och universitet säger att det måste finnas både forskning och utbildning eftersom de är beroende av varandra. Jag tyckte att det fanns en underton när ministern sade att andra verksamheter också måste ta sitt ansvar. Betyder det både i Skara och Uppsala?
Är det ytterligare saker som vi ska göra i Västra Götalandsregionen och Skaraborg? Det vore bra om vi fick signaler om vad vi ska göra utöver det som vi redan gör. Vi bygger ut biogasanläggningar där man har ett samarbete mellan näringsliv, företag och kommuner. Man samverkar över blockgränserna i de omgivande kommunerna. Vi har anslag från regionen för att det ska finnas utbildningsmöjligheter.
Agroväst går in från hela näringen. Vad mer ska vi göra för att leva upp till de villkor som tydligen är så fantastiska i Uppsala? Ska vi ha ännu fler djur inom produktionen för att vi ska kunna ha utbildningen?
Carina Ohlsson (S):
Våld mot kvinnor är ingen isolerad fråga. Det behövs mycket mer av förebyggande arbete, samverkan mellan olika aktörer och fokus på förövaren för att man ska kunna bekämpa våldet så att det aldrig ska ske.
Tyvärr är det inte så det ser ut, utan det händer varje dag, kontinuerligt, att kvinnor och deras barn blir utsatta för våld såväl i Sverige som i resten av världen.
Då behöver kvinnorna och barnen självklart akut stöd, och det står många kvinnojourer för i Sverige - om man generaliserar - men också ett mer långsiktigt stöd för att kunna forma sitt eget liv. Då är egen bostad en förutsättning för att man ska kunna forma det egna livet.
Då handlar det, som man kan läsa i svaret, om bland annat att barnen ska kunna fullfölja sin skolgång. Där ser vi att det brister, men det är inte det vi ska debattera i dag. Jag vet att det brister, att kommunerna inte har planerat för att barn ska fullgöra sin skolplikt. Även om det är skolplikt har inte kommunerna någon beredskap för detta.
Man ska kunna behålla sin förskoleplats för att barnen ska kunna träffa andra barn och att barnen ska kunna känna trygghet. För det behöver man veta var man ska bo nästa månad eller nästa vecka. Det är inte så som verkligheten ser ut, utan bostadsfrågan har blivit en väldigt stor del av bekymret för kvinnor och deras barn som är utsatta för våld.
Man kan se undantag.
Jag tittade i dag på en kommuns hemsida som har ett helägt kommunalt bostadsbolag och som poängterar att de tar ett socialt ansvar och tillhandahåller lägenheter för det akuta boendebehovet hos kvinnor utsatta för våld men också ser till att på direkten ordna permanent bostad vid behov.
Tyvärr är detta ett undantag. Det som de flesta vittnar om just nu är att kvinnor får bo kvar lång tid på kvinnojourer därför att man inte fått tag på något eget boende.
Den aktuella situationen ser ut som så att många kvinnor och deras barn får bo på vandrarhem, på hotell och bo kvar månad efter månad på kvinnojour. Om det inte finns en planerad skolgång för barn kan alltså barnen vara på kvinnojour och får inte fullfölja sin skolgång. Då blir det ett stort bekymmer för alla parter.
Det är vanligt att kvinnorna har ekonomiska svårigheter att få tag i en egen bostad. I svaret läser jag att statsrådet stärker problembeskrivningen, men det finns inte tillstymmelse till svar på interpellationen. Jag skulle vilja ha lite mer av svar.
Jag säger att det inte är någon isolerad fråga och hoppas, även om besvarandet har lämnats över till statsrådet Maria Larsson, att även Stefan Attefall känner att han äger ansvar i den här frågan och tar sitt ansvar som bostadsminister. Alltså mer av svar, för problembeskrivningen har vi redan.
Carina Ohlsson (S):
De kvinnor som nu behöver bostad kanske inte är så betjänta av vad som planeras, utan det är just nu som de behöver hjälp. Det är till och med så att svårigheten att få en egen bostad många gånger är så stor att man kanske drar sig för att lämna den våldsamma relation som man är i. Det måste vi ha med oss när vi diskuterar detta.
Vi har hört flera här nu som har sagt att det här är kommunernas ansvar, och det var likadant tidigare när man pratade om socialtjänstens roll och dess ansvar gentemot sina kommunmedborgare. Det är ju så, men många gånger känner de enskilda tjänstemännen inom socialtjänsten en maktlöshet eftersom det inte finns några bostäder att förmedla.
Många kommuner har sålt sina helägda kommunala bostadsföretag, och det är inte alla som med öppet hjärta och sinne säger: Självklart ska vi se till att kvinnor som är utsatta för våld får en bostad. Anledningen är att vi vet att flertalet av de kvinnor som är på kvinnojour har betalningsanmärkningar.
Kronofogden vittnar om att allt fler har hamnat hos kronofogden för att de är överskuldsatta. Att utsättas för våld leder också ofta till att man hamnar i ekonomiska svårigheter. När man bor på kvinnojour fortsätter räkningarna och hyreskostnaderna för den bostad som man har lämnat att komma.
Det kan vara kvinnan som bor på kvinnojouren som får stå med hela den skulden. Det räcker inte att säga att det är kommunernas ansvar. Om man ser att det här inte är en isolerad fråga utan en fråga som man ska jobba med på djupet och på bredden duger inte svaret att det är socialtjänstens ansvar.
Det är bostadskö på många orter i Sverige, och man har sålt av fastigheter som kommunen tidigare har ägt. Många kommuner klarar inte av att ta det ansvar som de ska ta.
Jag tycker att det borde vara fler som, liksom Maria Larsson, säger att det här är ett ansvar för fler än socialtjänsten. Därför hade jag hoppats, även om statsrådet Maria Larsson är engagerad i frågan, att bostadsministern skulle lyfta upp den här frågan, för annars tycker jag att man gör det till en isolerad fråga.
Vi har hört statsministern och andra tala om att man ska garantera den ekonomiska tryggheten för kvinnor utsatta för våld. Samtidigt kan man se direkt i statistiken att en högre andel av kvinnorna som är utsatta för våld är arbetslösa och sjukskrivna.
De har ingen speciell kö som de kan ställa sig i för att få ekonomisk trygghet, utan försämrar man i a-kassa och sjukförsäkringssystem drabbar det i stor utsträckning de kvinnor som är utsatta för våld. Det gör det inte lättare för dem att få bostad, för de har ingen inkomst. Våld är också ekonomiskt våld. Våld är att inte ha möjlighet till ett eget boende.
Här tycker jag att det behöver göras mer i samverkan med kommunerna. Man ska inte bara säga att det är socialtjänstens ansvar. Jag tycker att det här svaret vittnar om att man lämpar över det på kommunerna och säger att de ska ta sitt ansvar.
Carina Ohlsson (S):
Det är klart att socialtjänsten och kommunerna har ett ansvar. Det finns allmänna råd, meddelandeblad och till och med en hel bok där det står vad kommunerna ska göra. Ibland undergrävs möjligheten för kommunerna.
Beslut som fattas i denna kammare gör att ansvaret blir mycket större än det som anges i den bok som jag refererar till och här visar upp för kammaren. Jag inledde med att säga att våld mot kvinnor inte är en isolerad fråga. Det handlar inte bara om socialtjänstens ansvar. Det handlar också om vilka beslut man fattar beträffande socialförsäkringssystemet.
Det handlar om a-kassan och om försämringar i den. Redan när besluten fattas vet man att det i mycket högre grad kommer att drabba de kvinnor som är utsatta för våld än gruppen kvinnor generellt. Det vet vi. När det fattas sådana beslut har vi redan den kunskapen.
Därmed får kommunerna och socialtjänsten ännu större svårigheter och ett ännu större ansvar att reda ut det hela. Det var det jag syftade på när jag sade att jag hoppades att andra ministrar inser att det inte enbart är Maria Larsson som ansvarar för den här frågan.
Det är en fråga som behöver spännas över hela regeringen eftersom dessa kvinnor omfattas av alla de beslut som fattas. Det är det jag vill lyfta upp här och nu och visa på att det både handlar om bostadsfrågan och om andra frågor.
Det är gott och väl att man säger att frågan kommer att utredas och att det kommer nya förslag, men de beslut som redan är fattade har gjort att situationen är värre för många av dessa kvinnor eftersom de inte har en ekonomisk försörjning. Därmed har de också svårare att få en egen bostad.
Carina Ohlsson (S):
Jag tackar ministern för svaret, men jag är inte helt nöjd. Ministern hade kanske inte förväntat sig det heller. Det vet jag inte, men det får jag kanske höra här. Jag läste pressmeddelandet och debattartikeln som publicerades i samband med, tror jag att det var, propositionen med titeln På väg mot en giftfri vardag - plattform för kemikaliepolitiken . Det var den 2 december, om jag inte har fel.
Man kunde läsa i ingressen, och det går att hitta på regeringens hemsida, att vi konsumenter ska vara trygga med att de produkter vi köper inte är skadliga för oss eller vår miljö. Det är väl en vision, förstår jag.
Ungefär samtidigt som det här skrevs gick jag ut och tittade efter julklappar till mina barnbarn som är ett halvt år och fem år gamla.
Det står inte "Giftig" eller "Utan gifter" på nallebjörnarna, och det går alltså inte att utläsa vilka leksaker som innehåller olika kemikalier, exempelvis till och med bly som ska fasas ut och definitivt inte finnas i leksaker.
Jag tycker ändå att jag är rätt bra på sådant här, eftersom jag har jobbat som kemilärare i många år, men det går inte ens att som allmänbildad person och till och med utbildad kemist läsa sig till var gifterna finns. Då stämmer det inte alls att vi ska känna oss trygga med det köper.
Jag är helt övertygad om att ministern tänker på samma sätt som jag när det handlar om just varor eller produkter som barn använder. Barnen ska vara ännu mer skyddade än vi vuxna.
De är den uppväxande generationen, och vi vet att svårnedbrytbara ämnen som samlas i en barnkropp blir fler och fler och kommer att finnas kvar.
Man kan inte säga till små barn, som barnbarnet på sex månader, att de absolut inte får stoppa en viss sak i munnen eftersom det kan vara hormonstörande ämnen i den. Det lilla barnet gör det i alla fall.
Det finns mycket övrigt att önska när det gäller både hur vi tillämpar den lagstiftning vi har, som är EU-lagstiftning, och på hemmaplan. Det står till och med att man strider om var ansvaret ligger och att det måste utredas. Det är ytterligare en sak som försvårar utfasningen av de här ämnena.
Som om inte detta vore nog har Greenpeace också gjort undersökningar, men inte på leksaker utan på barnkläder och skor. Det visade sig att hos i stort sett alla kedjor som tillverkar och säljer barnkläder kunde man hitta gifter. Vi behöver gå före från svenskt håll.
Vi har hört att man tar initiativ från svenskt håll och att man ska föra upp frågan på EU-nivå. Men jag tycker att man behöver hitta ännu fler sätt så att vi till nästa jul, och inte bara till jul utan över huvud taget när vi ska köpa varor som barn använder, ska kunna känna oss trygga - precis som ministern skriver i debattartikeln.
Jag skulle vilja ha ett lite mer utförligt svar om hur regeringen nu på direkten tar initiativ för att fasa ut dessa varor helt.
Carina Ohlsson (S):
Precis som ministern läste upp innehöll 25 procent av leksakerna högre halter än vad som var tillåtet. Det som förvånar är att man efter det behöver utreda vem som bär ansvaret.
Om man inte ens har det klart för sig kan man inte plocka bort leksakerna, utan de fortsätter att säljas även efter att man har påvisat att 25 procent av leksakerna i våra svenska butiker innehåller gifter. Bly är direkt giftigt och påverkar hjärnan.
Vi har cancerframkallande ämnen i 25 procent av våra leksaker. Det beräknas att vi före jul handlar leksaker för ungefär 1 miljard kronor, och då har vi alltså köpt giftiga leksaker som barn just nu sitter och leker med för 250 miljoner. Samtidigt utreds vem som bär ansvaret.
Det kan inte vara det enskilda barnet och inte ens farmor som har köpt leksakerna eftersom det inte finns någon möjlighet att veta det. Ingressen som handlar om att vi kan känna oss trygga med de produkter vi köper behöver nog ändras. Det kan vi inte göra. Det kan vara en vision, men man känner sig inte alls trygg.
Leksaksdirektivet kunde börja tillämpas 2011 men fullt ut den 20 juli förra året. Undantaget gäller om man har saker i lager, men jag kan inte tänka mig att alla 25 procenten har funnits på lager.
Med tanke på all julhandel tror jag att det är sådant som har kommit till affärerna även efter den 20 juli. Jag är mycket förvånad över att man inte har sett över vem som bär ansvaret för att ett regelverk tillämpas då det börjar gälla så att de leksaker som man nu ser är giftiga kan plockas bort på direkten.
När det gäller textilierna och barnkläderna är det bra att ministern beskriver att det handlar om såväl ideella krafter och företag som branschöverenskommelser. Det är en bra väg att gå, tillsammans med lagstiftning.
Man har tittat på olika företag, och märkesföretag, och då blir jag orolig för att det även kan brista när det gäller jämlikhetsdelen. Vissa kanske vill skydda sitt märke mer. I Greenpeaces test kan man se vilka som är först med att se över detta.
Det är företag som har jättemycket att förlora om de skulle få ett nedsvärtat rykte, till exempel Burberry. Den typen av företag har dyra kläder och produkter beroende på att man lägger på mycket avans just för att det är ett känt företag. Då kan man se att det börjar smyga sig in ett jämlikhetsperspektiv också. Jag tycker att ministern har goda ambitioner.
Jag har följt Lena Eks arbete med Reach i EU-parlamentet. Men det behövs mer action. Det finns ett tryck även från oppositionen. Är det så att Lena Ek behöver ett tryck för att det ska hända någonting lovar vi att verkligen ställa upp. Gå från ambition till konkreta förslag, så att vi kan fasa ut de här gifterna!
Carina Ohlsson (S):
Det finns lite olika delar i detta, eftersom jag har frågat om både barnkläder, som är textilier, och leksaker. För leksaker finns det ett särskilt direktiv som gäller. Då är ändå min fråga: Finns de leksaker som har testats och konstaterats innehålla gifter fortfarande i butikerna?
Jag förstår det som att de inte är bortplockade, utan att man fortfarande utreder vem som bär ansvaret. Vi fortsätter alltså att köpa de här leksakerna. Det var bra att ministern tog upp det här med tillsyn och inspektioner, vilket är oerhört viktigt. Har vi en lagstiftning måste vi också visa att den tillämpas och att vi har en tillsyn.
Men den måste vara "taggad" också; när man väl hittar något måste man veta vad man ska göra, så att det kan plockas bort. Det är det jag menar med action. När man hittar gifter som inte är tillåtna ska det vara möjligt att direkt plocka bort varan från butikerna och utkräva ansvar. Det är fortfarande något jag undrar över.
Jag har inte kunnat hitta uppgifter om att man faktiskt har tagit bort varor.
Carina Ohlsson (S):
Jag får verkligen instämma i den oro Eva-Lena Jansson uttryckte över svaret som ministern gav, att det skulle finnas en motsättning mellan en obligatorisk utbildning och självständiga domare.
Det är ungefär de svar man får även från domare, att om man utbildar sig om till exempel våld mot kvinnor eller sexualbrott skulle det äventyra objektiviteten. Jag och vi socialdemokrater är av uppfattningen att ju mer utbildning man har, desto bättre förhållningssätt kan man ha till det som händer. Jag känner mig alltså väldigt bekymrad över det svaret.
Vi ser att både generellt våld mot kvinnor och sexuella övergrepp mot barn, kvinnor och även män är ett stort samhällsproblem, och det uppmärksammas att ökningen just i Sverige är väldigt stor i åldersgruppen 15-18 år. Vi ser också att ökningen sker just när det handlar om barn under 18 år.
Man säger: Vi behöver inte säga åt vårt rättsväsende från den politiska nivån, utan de förstår nog det här själva och får välja att frivilligt utbilda sig på det här området. Ändå ser man mycket oro när det bara är ett par hundra av 6 000 anmälningar som leder till åtal och fällande domar. Jag blir väldigt oroad av det svaret.
Ett sätt som skulle vara intressant att höra justitieministern tala om är att man vid anmälan har ett målsägandebiträde med sig ända från början.
Det skulle vara en förutsättning redan när man anmäler brottet att det ska vara med hela vägen eftersom vi vet att det är många unga som definitivt inte har någon erfarenhet av hur rättsväsendet fungerar. Då skulle det kunna bli fler jurister som tog sig an de här frågorna.
På det sättet borde man kunna höja nivån, och då kanske domarna skulle känna att de nog behöver ha den här utbildningen när det är andra jurister än domare som är utbildade och kunniga på de här områdena. Jag tycker att det här låter väldigt oroande.
Vi ser ett stort samhällsproblem och ställer frågan från den politiska nivån till justitieministern, och hon säger att det inte behövs någon mer utbildning eller några krafttag, utan det får man göra frivilligt. Det känns väldigt oroande, och jag skulle vilja att ministern utvecklade lite mer vad man i så fall tänker göra.
Carina Ohlsson (S):
Jag vet inte vem justitieministern riktade sig till och som hon blev irriterad över. Regeringen anser sig ha gjort mycket i den här frågan. Jag tycker dock att det finns mycket mer att göra och att det politiska ledarskapet inte har varit tydligt nog. Om det är så få som utbildar sig i domarkåren har det politiska ledarskapet varit för dåligt.
Då har inte signalerna om att det här verkligen är en prioriterad fråga gått fram. Det är tydligt. Tydligare kan det knappast bli, om det bara är ett fåtal av de över tusen domarna som har utbildat sig. Det var ministern själv som sade att det här kunde utmana och att de inte var självständiga. Samtidigt säger ministern att man behöver diskutera de här frågorna.
Det är just det man gör när man utbildar sig. Man reflekterar över det som man studerar, också med en bredare omvärldsuppfattning och så vidare. Sedan tyckte jag mig höra att ministern sade att hon funderar på att det skulle utredas. Jag trodde att det var så att det skulle utredas. Det var kanske fel uttryckt.
Det är ju så att ministern har sagt det, och det har tagits beslut här i riksdagen om att det ska tillsättas en utredning. En utredning skulle ha tillsatts mycket tidigare. Man har sett att just vid sexualbrott är det låg frekvens av både åtal och fällande domar.
Man kan som både politiker och lekman jämföra med andra brott och fundera vad det beror på och försöka hitta anledningen - om inte ministern själv har en kunskap. Det är inte så att samhället i övrigt har en kunskap. Det skulle vara intressant.