Erik Ullenhag (L):
Tack för många intressanta inlägg! Jag tänkte koncentrera mig i sak på frågan om Mälardalens högskola. Där är det så, och det kommer att fortsätta att vara så under den här regeringens tid, att de avgörande besluten om utbildning ska fattas på högskolor och universitet. Sedan kan man från statens sida ge särskilda uppdrag. Vi har det när det gäller ämneslärarutbildningen i meänkieli och finska vid Stockholms universitet.
Jag har inte noterat att någon i oppositionen heller har några förslag på att ge särskilda uppdrag eller särskilda medel just till denna högskola. Det är det som i så fall skulle krävas. Inget beslut är fattat, men jag vill understryka att det är upp till de enskilda högskolorna och universiteten att fatta beslut. Just nu finns som sagt inget beslut fattat i sakfrågan.
Jag skulle vilja bredda frågan lite, och det gör flera av riksdagsledamöterna här på ett alldeles lysande sätt. Den beskrivning som Hans Ekström gör av Finlands, sverigefinnarnas och finländarnas betydelse historiskt för Sverige och vice versa är alldeles riktig. Vi har ibland en bild av att finnar i Sverige kom med Viking Line-båtarna på 60-talet.
Det är snarare så att de första människor från Finland som bosatte sig i det som då inte ens var Sverige kom med vikingabåtar på 800- eller 900-talet. Den typen av utbyte över Östersjön har vi haft under mycket lång tid.
Jag delar Hans Ekströms uppfattning att vi har anledning att skämmas över en historia med en försvenskningsprocess som skapat en verklighet där många av de hundratusentals människor som bor i vårt land och har kopplingar över Östersjön, en hel generation, skäms lite grann för att tala finska. Det är det vi behöver en revitaliseringsprocess för.
Vi har föräldrar, far- och morföräldrar till barn i Sverige som växte upp i en situation, och det ganska nyligen, där det inte var okej att tala det finska språket. Det är bakgrunden till minoritetspolitiken. Där ska man hålla isär två saker. Det ena är minoritetspolitikens idé om att detta handlar om mänskliga rättigheter. Du har en grundläggande rättighet att utöva ditt språk och din kultur. Vi har en anledning att göra upp med en historia av försvenskning från majoritetssamhällets sida.
Det är kärnan i minoritetspolitiken. Där har vi under senare år gjort rätt stora satsningar från regeringens sida. Vi har förstärkt dem i den här budgeten och i förra årets budget, och det ger effekt. Raimo och andra här har följt frågan i många år. När minoritetspolitiken sjösattes hade vi en diskussion om idén med förvaltningsområden så bra. Borde man inte ha samma regelverk över hela Sverige?
Regeringens tanke då var, och jag tror att den var riktig, att förvaltningsområdenas styrka är att vi hamnar i ett läge där det finns ett lokalt politiskt ägarskap över frågan. Det gör att det blir mer fart lokalt än ifall regeringen pekar med hela handen när det fattas politiska beslut. Den andra delen när vi talar om Finland handlar om någonting annat.
Det handlar om affärer, det handlar om framtidsmöjligheter och det handlar om att vi underskattar de band som finns mellan Sverige och Finland där en oerhörd styrka ur handels- och turistsynpunkt är att vi har människor som talar svenska i Finland, att vi har människor som talar finska i Sverige och att man har möjlighet att utveckla och utöka kontakterna.
Ibland tittar vi lite långt när vi talar om internationalisering, men områden som Sverige och Finland runt Östersjön kan betyda oerhört mycket i en globaliserad värld. Där vill jag understryka det Björn von Sydow tog upp, det vill säga finska.nu och svenska.nu, den dubbla kopplingen och den dubbla förståelsen, vikten av att respektera den sverigefinska minoriteten i Sverige och vikten av att respektera det svenska språket i Finland.
Den respekt för det svenska språket som visas i Finland har vi anledning att dra lärdomar av i Sverige. Jag tänker i mitt nästa inlägg peka på de utmaningar jag ser för minoritetspolitiken framöver.