Penilla Gunther (KD):
Den här veckan går verkligen i gruvornas tecken. Jag började veckan uppe i Gällivare och besökte Boliden Aitik. Det var en fantastisk upplevelse.
Det finns väl några som undrar varför man åker dit mitt i vintern när det är så otroligt mycket snö som det är för närvarande, men bara det var en upplevelse: att komma ned 450 meter i dagbrottsgruvan och se de fantastiska skiftningarna i färgerna i isen och snön som fanns där.
I dag var jag värd för ett seminarium om miljöbedömning av gruvor som jag fick springa ifrån för att komma i tid till debatten.
När det gäller att hitta vägar för att tillgodose behovet av metaller och mineraler för att kunna använda modern teknik är en springande punkt att det också har ett pris i och med att vi är beroende av gruvnäringen alltjämt.
Vi ska komma ihåg att Sverige är en av de viktigaste gruvnationerna i Europa. Vi är den största producenten av järnmalm med ca 95 procent av produktionen, och vi är en av de största producenterna av koppar. Till exempel Aitik producerar 10 procent av den totala produktionen. När det gäller bly, silver och zink står Sverige för mellan 15 och 30 procent av produktionen i Europa.
Som vi vet bryts de största volymerna i norra Norrland och Bergslagen. Sverige har också goda förutsättningar att växa som gruvnation. När det gäller råvaror för olika industrier och framställning av elektroniska produkter är det viktigt att vi kan använda och få mineraler och metaller från vårt eget land.
Det fungerar kanske inte att bli självförsörjande, men våra mineralfyndigheter är viktiga, också ur ett europeiskt perspektiv. Vi har bra geologiska förutsättningar, och inte minst stor kunskap och erfarenheter av gruvbrytning sedan generationer tillbaka.
Vi ska också påminna oss om vilken stor industri gruvnäringen är när det gäller att skapa arbetstillfällen och att bidra till sysselsättning, samhällsutveckling och stora intäkter från export och skatter.
Svensk gruvnäring, inklusive prospektörer, gruvbolag, maskinleverantörer och serviceföretag, bidrog för ett par år sedan med 106 miljarder kronor till Sveriges bnp. Branschen sysselsätter ungefär 13 000 anställda, men bidrar med allt runt omkring till mellan 35 000 och 40 000 indirekta arbetstillfällen.
Och en investeringstakt på 10 miljarder per år är svår att hitta i någon annan bransch. Det skulle kunna bli ännu mer om tillståndsprocesserna kunde snabbas på. Herr talman!
Sverige har och ska ha en krävande och bra miljölagstiftning som noga prövar ansökningar om nya verksamheter på det här området. Men i dagsläget vittnar många om att det krävs mycket innan det ens konstaterats att det finns något att hämta.
Intressenter tvekar därför att ens starta en process för att få undersökningstillstånd. Att göra en arbetsplan för det kommande prospekteringsarbetet, att få den godkänd och att påbörja prospekteringen, som är det första steget på vägen till en eventuell gruvbrytning, kan i dag ta mellan 5 och 15 år.
I den tidigare debatten, om elmarknaden, talade vi om koncessionsprövningar och så vidare. Här har vi ännu ett område där det handlar om att få tillstånd och där det dröjer så enormt att de som eventuellt kan tänka sig att investera i Sverige kanske hellre gör det någon annanstans.
Jag tillhör dem som gärna ser att fler kan få arbete i det här landet, inte minst på de orter som i andra fall kanske inte skulle locka de stora investerarna. Gruvan är nämligen där den är. Fyndigheterna är där de är. De flyttar inte på sig.
Och de finns ofta ute i små kommuner. Vi ska tänka på att det skapas arbetstillfällen där. Det skapas också ett samhälle där det finns behov av arbeten av såväl högteknologisk som praktisk karaktär.
Närings- och innovationsministern har utlovat att tidsutdräkten för tillståndsprocesserna ska kortas genom att en utredning ska se över processerna. Enligt departementet ligger det här i nyindustrialiseringsstrategin. Och nog har den legat till sig alltid. Strategin togs nämligen av regeringen för ett par år sedan.
Och senast på branschorganisationen Svemins höstmöte lovade Damberg detta igen. Det finns något som sällan nämns. Nu är inte vår vän från Vänsterpartiet, Håkan Svenneling som var i talarstolen före voteringen, här, men han är den ende som, i alla fall med ett enda ord, har nämnt rennäringen.
Det är en springande punkt i tillståndsprocesserna. Rennäringen finns också där den är. Det är ingenting som går att flytta på hur som helst. Och det måste finnas en ständig dialog med Sametingets rennäringsnämnd och så vidare.
Det är konstigt att vi inte ser den näringen när vi behandlar frågan här i riksdagen. Jag har fått med mig detta från seminariet som jag var på före debatten.
Jag tror att riksdagen och Sametinget behöver titta på det här gemensamt för att kunna lösa en del av knäckfrågorna: Hur man ska kunna använda goda, bra och starka miljökrav, också för att gruvnäringen ska kunna utvecklas på ett så bra sätt som möjligt. Herr talman!
Jag vill bara nämna behovet av kompetensutveckling som även gruvnäringen har, likaväl som andra näringar vi har talat om i kammaren det senaste året. Bergsskolan i Filipstad har sedan 1830 utbildat bergsingenjörer, som det har hetat tidigare.
Det är den enda utbildningen i Sverige för ingenjörer och produktionstekniker inom berg och anläggning, metallurgi och materialteknik. Det är märkligt att man inte har en helhetssyn på utbildningssystemet i det här landet, så att man tillgodoser det utbildningsbehov som finns för olika branscher, särskilt om det bara finns en utbildningsanordnare.
Som tur var gick LTU, Luleå tekniska universitet, in som huvudman 2012 för att fortsätta driva utbildningen tillsammans med branschen, Karlstads universitet och Stiftelsen Bergsskolan, för vilken Filipstads kommun är huvudman. Jag blir förvånad varje gång. Det spelar ingen roll om vi talar om besöksnäringen eller energifrågor.
I vilken bransch det än gäller finns det en kompetensbrist. Men när det handlar om just gruvnäringen, där det bara finns en enda utbildningsanordnare i landet, borde det finnas ett statligt intresse av att hålla den igång, inte minst med tanke på de exportintäkter vi får in till landet.
Herr talman! Med det vill jag yrka bifall till reservationerna 2 och 12 från Alliansen och till reservationerna 5, 9 och 11 från Kristdemokraterna.