KBLab/rixvox huggingface dataset:
Erik Bengtzboe (M):
Jag måste tacka Daniel Riazat för att han är en underhållande debattör som det har varit roligt att få umgås med i kammaren under de senaste fyra åren. Jag hoppas att vi får fortsätta göra det även i framtiden. Jag måste också tacka Daniel Riazat för att han åtminstone är ärlig med sitt eget partis uppsåt i detta. Vänsterpartiet vill att det ska vara obligatoriskt, och då säger man det och löper linan ut i sin retorik.
Det finns andra företrädare som står bakom propositionen och argumenterar på precis samma sätt men vägrar erkänna just det faktumet, och jag tycker att det är hederligare att man faktiskt står för det. Det finns en bred överenskommelse i kammaren, skriven och oskriven, mellan praktiskt taget alla partier - möjligtvis ett undantaget - om att vi inte vill ha ett skolsystem som stänger dörrar. Det är därför vi bygger ut komvux så kraftigt i det här landet. Det är därför vi ser till att det finns vuxenutbildningar och möjlighet att skola om sig.
Det är också därför vi bygger ut yrkeshögskolan så att även människor som har en akademisk bakgrund kan välja att gå den vägen. Flexibiliteten måste gå åt flera håll. Jag tycker helt ärligt, fru talman, inte att retoriken håller att bara för att man inte vill att det ska vara obligatoriskt med estetisk verksamhet vill man stänga dörrar för arbetarklassen. Tvärtom har vi tio års obligatorisk grundskola där de estetiska verksamheterna är en stor del. Daniel Riazat besvarar fortfarande inte min fråga.
I sitt huvudanförande konstaterar han krasst och tydligt att en av anledningarna till att elever väljer bort yrkesprogrammen är att om man väljer yrkesprogrammen och vill ha högskolebehörighet måste man läsa mer än 2 500 poäng. Du sa att man måste ha ett utökat program för att få ihop det. Det förslag som ligger på bordet tvingar på alla elever på yrkesprogrammen ett program som är utökat med 300 poäng.
Om eleverna i dag väljer bort yrkesprogrammen för att det blir för många poäng jämfört med att gå ett studieförberedande program, om du alltså tvingar alla att ta 300 poäng extra, tror du inte att många då kommer att välja just de studieförberedande programmen precis som i dag?
Erik Bengtzboe (M):
Låt mig inledningsvis bara konstatera att ska vi klara av att möta kompetensförsörjningsproblemen handlar det i grund och botten om att se till att fler har bättre förkunskaper med sig in i gymnasieskolan så att de över huvud taget är behöriga att börja på gymnasiet. Det har slängts med mycket siffror om hur andelen elever som går på ett yrkesförberedande kontra ett högskoleförberedande program har förändrats. Den stora skillnaden är att långt många fler elever som inte börjar på gymnasiet över huvud taget.
Det är dit eleverna har försvunnit. Jag noterade att statsrådet läste upp att Läslyftet och Matematiklyftet var insatser som skulle rädda det som Alliansen tydligen var emot, fastän det var alliansreformer som Alliansen genomförde. Lovskolan, som man också hänvisar till, är någonting som Alliansen fördubblar i sitt förslag till satsning och absolut inte avskaffar. Herr talman! Allt detta får väl vara ett uttryck för att regeringens gymnasiepolitik inte går ihop. Ja, alla är oroliga för kompetensförsörjningen.
Ja, alla vill se en ökad tillgänglighet till högskolebehörighet även på gymnasieprogrammen. Men frågan är om detta är rätt väg att gå. Tidigare, innan gymnasiereformen 2011, var avhoppen från yrkesprogrammen mycket stora. Det eleverna då hänvisade till som orsak till varför de hoppade av var att det var för mycket teoretiska ämnen som gjorde att de inte valde att stanna kvar. Över en tredjedel av alla elever som över huvud taget började hoppade av. Statsrådet hänvisar till att man lägger fram förslaget för att man ska öka attraktiviteten på utbildningen.
Men det handlar väl också om att eleverna ska ta sig igenom? Skolverket stoltserade för ett par veckor sedan med att andelen elever som klarar gymnasieexamen ökar. Den största och kraftigaste ökningen sker just på yrkesprogrammen. Eleverna som kommer in klarar sig också igenom. Ska man ha kompetent personal som utbildas ska de inte bara komma in utan de måste också ta sig igenom. När gymnasiereformen infördes konstaterar statsrådet att det gick en signal där föräldrar upplevde att eleverna inte kunde få behörighet. Sedan spekulerade hon i varför det kunde vara så.
Kan det vara på grund av att socialdemokratiska statsråd har stått i kammaren och sagt att yrkesutbildning inte längre kan ge högskolebehörighet?
Erik Bengtzboe (M):
Jag noterar att statsrådet inte vill svara på frågan. Bara för ett par veckor sedan stod alltså ansvarigt statsråd för högre utbildning här i kammaren och sa att yrkesutbildningar på gymnasiet inte kan ge högskolebehörighet. Kan det vara så att man lyssnar och tror på socialdemokratiska statsråd? Kan det vara det som är problemet som gör att elever väljer bort dessa utbildningar trots att de faktiskt leder till högskolebehörighet om man så önskar? Kan det vara så att man inte ser bjälken i det egna ögat när man söker flisor i andras?
Det är åtminstone något som jag tycker att det skulle vara intressant att höra Socialdemokraterna självkritiskt hantera. Moderaterna är glasklara med att det ska vara frivilligt att läsa högskoleförberedande ämnen på gymnasiet. Det ska vara tillgängligt för alla på yrkesprogrammen. Precis som vi konstaterade i mars konstaterar vi fortfarande att vi verkligen inte hade haft något problem med en ordning där det ingick från start i schemaläggningen.
Det är någonting som Moderaterna till skillnad från andra partier i den här kammaren skulle välkomna, absolut - men inte på det bedrövliga sätt som den nuvarande regeringen föreslagit. Inte på bekostnad av att eleverna får håltimmar. Inte på bekostnad av att arbetsmarknadskopplingen till stor del försvinner från yrkesprogrammen. Jag tycker att det är en intressant akrobatisk övning att man står här och säger att håltimmarna inte är något problem.
När ansvarigt statsråd presenterade reformen sa man om resultatet för de elever som väljer bort detta att ja, då får de håltimmar. Det var precis så man resonerade, och det är precis det man hävdar. Då får man minsann stå sitt kast. Jag noterar att Socialdemokraterna konsekvent vill missförstå och inte lyssnar. Det kanske är därför man i dag återigen står här i kammaren och förlorar ytterligare en proposition. Socialdemokraternas inställning till att komma överens verkar vara att alla ska tycka som de.
Men om man är villig att prata innan man kör över alla kanske man kan få sin vilja igenom i lite större utsträckning.
Erik Bengtzboe (M):
Tack, statsrådet!
När man vill se mer av kunskapsinlärning, när man vill se en läroplan för förskoleklassen som blir alltmer lik grundskolans, borde man rimligen ta steget fullt ut och låta förskoleklassen bli en del av grundskolan som man kan låta hänga med hela vägen. Förskoleklassens pedagogik fungerar väl; det ska man inte sticka under stol med. Men den är avgränsad till ett enda år, vilket blir trubbigt för många elever.
Det är inte nödvändigtvis så att ens mognadsgrad passar exakt ihop med det födelsedatum man har. Om förskoleklassen vore en del av grundskolan skulle man kunna ha en flexiblare övergång i pedagogiken. Man skulle kunna ha med förskoleklassens lärare hela vägen in i det nya lågstadiet, som i ett sådant läge skulle bli fyraårigt. Vi skulle därmed kunna stärka kunskapsinlärningen, läsa-skriva-räkna och bedömningen utan att splittra skolsystemet med att ha olika läroplaner.
Man skulle kunna jobba in detta i grundskolans läroplan. Det är ju precis så som statsrådet beskriver det: Förskoleklassen är i dag väldigt ojämn i sin kvalitet, och vi vet att det inte bidrar till likvärdigheten i skolsystemet.
Men även där förskoleklassen fungerar på bästa sätt, där den levererar god kvalitet och fungerar som den brygga det varit tänkt att den ska vara sedan den infördes för snart 30 år sedan, där den är övergången från förskolan in i skolan - även där innebär den två skolstarter för eleven. Det blir ett skifte när man fyller sex och sedan ytterligare ett skifte när man fyller sju, vilket är ganska snabba förändringar för en ung person.
Vi vet också av forskningen att detta att byta skolform flera gånger inte bidrar till att eleverna känner att de får börja skolan och därmed så att säga maximera sin kunskapsinhämtning. Det är absolut så, fru talman, att riksdagen har jobbat mycket med de riktade statsbidragen de senaste åren. Det gjorde alliansregeringen; det har också den rödgröna regeringen gjort därefter.
Det är alldeles utmärkt att vi kan upprätthålla hög lärartäthet i skolan och se till att få in fler vuxna i skolan. Lärartätheten i Sverige ligger fortsatt högt trots att trycket ökar på skolan och vi får in fler elever, både för att det föds fler barn och för att fler invandrar. Det är viktigt, och vi behöver få in fler vuxna för att avlasta lärarna så att de får prioritera sina arbetsuppgifter.
Samtidigt ska vi ödmjukt konstatera att de riktade statsbidragen har fått mycket kritik. Vi vet de facto inte fullt ut att pengarna verkligen hamnar där de behövs allra mest. Även om de satsningarna är roliga att fatta beslut om och känns lovvärda tror jag att vi både i vår framtida politik och i resonemangen här i kammaren behöver fundera på hur man egentligen jobbar med de riktade statsbidragen.
Grundskoleutredningen, som är underlaget för reformen att göra förskoleklassen obligatorisk som regeringen nu har genomfört med stöd av Sverigedemokraterna, hade som sitt uppdrag att se över hur förskoleklassen skulle bli en del av grundskolan. Men regeringen valde att avsluta det uppdraget, så utredningen fick aldrig titta färdigt på det. Därmed är det klart att underlaget för att göra så är begränsat.
Erik Bengtzboe (M):
Tack, statsrådet och ledamoten Drougge! Jag tror att vi alla kan vara överens om att det är ett steg i rätt riktning att göra förskoleklassen obligatorisk. Detta möjliggör, precis som statsrådet också är inne på, att man kan jobba mer med bedömning, kartläggning, språkinlärning och tidig matematikinlärning och ge alla elever den tidiga start som vi vet att de behöver och som är oerhört viktig, inte minst för det kompensatoriska uppdraget.
Detta gör stor skillnad för elever som kommer från olika bakgrunder. Vi vet att de elever som kommer från socioekonomiskt och akademiskt starka hem ofta har detta med sig redan in i förskoleklassen medan vissa andra inte har det. Detta är, menar jag, ett argument och bara ett steg mot att göra förskoleklassen till en del av grundskolan.
Om den nu ska vara obligatorisk och innehålla alla dessa delar, som i realiteten är inte bara en uppvärmning utan också en del av grundskolans uppdrag, är det också mycket bättre att man samlas under samma organisation. Jag delar statsrådets uppfattning att mötet mellan förskolans och grundskolans pedagogik ska ske i det läget, men jag menar att detta kan ske inom ramen för grundskolan.
Därmed kan man få en större flexibilitet, och det blir något som kan följa med hela vägen. Detta skulle absolut kräva högre ambitioner från regeringens och Sveriges riksdags sida när det gäller att kompetensutveckla många lärare. Därför är det tråkigt att detta lyftes bort från Grundskoleutredningen.
Hade vi haft allt underlag på samma gång hade vi kunnat ta ställning till att kompetensutveckla de lärare som saknar kompetensen att följa med hela vägen, eller de grundskollärare som behöver komplettera sin utbildning för att kunna följa med hela vägen in i mål. Jag är övertygad om att detta behövs för att höja ambitionerna för svensk skola. Obligatoriet riskerar tyvärr att bara bli en lång paus innan vi kommer dit vi tror att vi gärna vill komma.
Erik Bengtzboe (M):
Det är utan tvekan så att det behöver finnas stödresurser runt om i skolan. Det behövs också fler vuxna i skolan som inte är lärare. Anledningen till detta är inte bara att vi därmed skulle få möjlighet att frigöra lärarledd tid för undervisning, planering och uppföljning - även mer uppföljning av enskilda elever - utan också att det finns ett värde i att renodla lärarnas roll över huvud taget.
Det bidrar till att de får fokusera på sin huvuduppgift, kunskapsuppdraget, vilket vi vet är avgörande för att man ska nå goda resultat i det svenska skolsystemet. Jag är också övertygad om att om lärarna får vara just lärare och inte behöver ägna sin tid åt att vara kuratorer, vaktmästare eller något annat kan detta stärka lärarnas auktoritet och bidra till att vi får mer ordning och reda i den svenska skolan, vilket vi är i desperat behov av.
Jag är glad att regeringen har ändrat sig, exempelvis när det gäller mer idrott, och att man nu, med riksdagens stöd, genomför dessa åtgärder. Detta är någonting som vi har väntat på alldeles för länge. Vi borde också fundera på hur vi över huvud taget kan få in mer rörelse i den svenska skolan, utan att för den sakens skull gå in och detaljreglera. Särskilt stöd, åtgärder, insatser och extra undervisningstid för de elever som har svårigheter fyller en viktig funktion.
Men sanningen är samtidigt att vi behöver höja ambitionerna för den svenska skolan. Vi jublar över Timss-, PISA- och Pirlsmätningar där vi i vissa fall är högst mediokra. Det är inte hållbart för ett land som Sverige. Om man har så höga ambitioner som vi har vad gäller likvärdighet och jämställdhet och vad gäller att konkurrera med kunskap, trots att vi är ett litet, exportberoende land i utkanten av Europa, måste man ha högre ambitioner och bättre resultat.
Jag ska inte rätta statsrådet - det vore mig främmande - men jag upprepar det jag avslutade med tidigare: Vi behöver fler timmar för eleverna, med skickliga lärare.
Erik Bengtzboe (M):
Det är hög tid att genomföra en digitalisering av de nationella proven. Min poäng med jämförelsen med andra länder var inte att de var före oss utan att de redan har gjort det. Alltså behöver vi inte uppfinna hjulet igen. Det är annars en svensk sjuka som vi ständigt ägnar oss åt. Det spelar ingen roll om vi ska bygga sjukhus eller skolor eller införa nationella digitala prov.
Vi ska alltid bygga vårt eget system i stället för att ta något som är beprövat och fungerar. Därför blir det alltid dyrare och krångligare, och vi tvingas leva med barnsjukdomar trots att vi är efter. Den huvudsakliga poängen med central rättning är inte enbart att rätta de lätta uppgifterna utan att ge lärarna ett stöd i att få en oberoende bedömning, även av deras egen undervisningsinsats.
Det är självfallet lärarna på plats som ska sätta betygen, och det är självfallet lärarna på plats som också kan gå in och titta på uppgiften och konstatera att de nog hade gjort en annan rättning och inte delar uppfattningen. Vi får på detta vis en ytterligare uppfattning av hur det ser ut. Ett av huvudproblemen när det gäller uppföljning i svensk skola är att vi saknar oberoende mätpunkter. Vi debatterar Timss, Pirls och PISA för att vi inte kan följa upp hur resultaten är för svensk skola, för det enda vi har att gå på är betygen.
De är jämförbara över tid men har sina egna problem. Vi lider av ett systemfel i Sverige. Det är bara att konstatera. Vi lägger mer pengar på skola och utbildning än praktiskt taget alla jämförbara länder. Ändå får vi ut mindre undervisningstid. Vi får mindre fokus både på undervisning och, som Skolkommissionen konstaterar, på elevhälsa.
Det är två av de saker som vi vet är mest väsentliga. Bakgrunden till detta är att vi uppenbarligen gör fel. Det finns också en politisk klåfingrighet där vi detaljreglerar på ett sätt som inte bara stjäl lärarnas tid utan dessutom kapar deras mandat. Det måste vi ändra på.
Erik Bengtzboe (M):
Även jag har en fråga till statsrådet Gustav Fridolin. OECD kom nyligen med sin senaste sammanställning, där man konstaterar att Sverige är det land inom OECD som har lägst utbildningspremie. Det är ett fint och svårt sätt att säga att Sverige är det land där det lönar sig minst att plugga vidare, att studera och anstränga sig för att ta ett svårt yrke i framtiden. Detta får självfallet stora konsekvenser.
Det leder till missmatchning på arbetsmarknaden, och det leder till att människor inte anstränger sig för att gå de svåra utbildningar som behövs för att fortsätta utveckla det här landet - vår industri och våra företag men också vår offentliga sektor. Trots detta fortsätter regeringen att föreslå höjda skatter på arbete så att det blir ännu mindre lönsamt att arbeta. Min fråga till statsrådet är därför: När tänker regeringen agera för att stärka utbildningspremien genom att sänka skatten på arbete?
Erik Bengtzboe (M):
Grattis till den nya positionen! Jag har en fråga till statsrådet Ekström. Skolan är vägen in i det svenska samhället. Oavsett ens förutsättningar och oavsett varifrån man kommer ska alla kunna lita på att man kan gå till en skola som ska ge en så god start i livet som det bara någonsin är möjligt. Vi vet att det enskilt viktigaste för elevernas kunskapsresultat är att man får mycket tid med en skicklig lärare.
Det är därför alarmerande att se att Sverige i jämförelse med andra OECD-länder har avsevärt mycket mindre undervisningstid. Svenska skolelever har alltså nästan ett helt år mindre undervisningstid jämfört med andra länder. Moderaterna har därför föreslagit att vi ska fortsätta att utöka undervisningstiden så som Alliansen gjorde och även utreda möjligheten att korta av sommarlovet och införa ett treterminssystem. Mina frågor till statsrådet är därför: Vad avser regeringen att göra för att utöka elevernas undervisningstid?
Och är man även beredd att vara med och utreda införande av ett treterminssystem i Sverige?
Erik Bengtzboe (M):
Min fråga går till statsrådet Fridolin. Den 4 oktober försökte en lärare avstyra ett bråk mellan elever. En elev svarade med att hänga sig runt lärarens nacke och boxa mot nacken med upprepade slag. "Jag kan inte längre arbeta på grund av det som hänt", berättar läraren. Den 27 oktober skriker en elev och kastar pärlor i ett klassrum. Vid tillsägelse började eleven slå, sparka och misshandla läraren.
Det här är bara två av ett trettiotal grova och fruktansvärda historier från hösten 2017 i Malmös skolor och som har berättats de senaste veckorna. Det är en arbetsmiljö som tyvärr är alltför vanlig i våra skolor och som inte skulle accepteras på någon annan arbetsplats. Men i många skolor har detta med åren blivit gammal skåpmat. Enligt Arbetsmiljöverket är andelen grundskollärare som utsätts för hot och våld högre än genomsnittet för samtliga yrken.
Min fråga till utbildningsminister Gustav Fridolin är därför: Vad avser utbildningsministern att göra för att öka tryggheten i skolorna, så att våra lärare och elever får en trygg arbetsmiljö?
Erik Bengtzboe (M):
Tack för svaret, Gustav Fridolin! Tyvärr kan vi utifrån rapporter och den senaste tidens rapportering från bland annat Malmö se att utvecklingen på sistone går åt helt fel håll och inte alls i den riktning som vi skulle önska. Vår uppfattning är att lärarna behöver tydligare mandat för att skapa ordning och reda i klassrummen. Lärarstudenterna behöver få mer utbildning i ledarskap. Vi behöver också få omdömen i ordning och reda för att få en tydlig återkoppling till hemmet. Är det något som Gustav Fridolin avser att gå vidare med under mandatperioden?
Eller finns det några andra konkreta åtgärder som regeringen tänker vidta?
Erik Bengtzboe (M):
I dag kan vi läsa ett dystert reportage i Expressen. Det beskriver en skola utan ordning och trygghet, med stora skillnader mellan lektioner, klasser och skolor. Elever vittnar om att de inte får chans till den goda utbildning de faktiskt förtjänar till följd av stök och oordning, och ingen tar ansvar. En skola som vi vill ska bryta utanförskap riskerar i stället att cementera detsamma.
Sverige ska förena ambitionen att konkurrera med kunskap med ambitionen att hålla ihop såväl ekonomiskt som socialt. Därför kan vi aldrig acceptera att skolor sviker sina uppdrag. Vi menar att staten därför behöver kliva in och ta ett större ansvar, sätta nationella kvalitetsmål, gå in med stöd där skolor brister och ytterst säkerställa att ingen dålig undervisning bedrivs.
Min fråga till statsministern är därför: Varför prioriterar regeringen att stänga välfungerande skolor, vilket blir resultatet av regeringens vinstförbud, i stället för att fokusera det statliga ansvaret på att ta sig an de dåligt fungerande skolor som i dag sviker sitt uppdrag?
Erik Bengtzboe (M):
Jag har en fråga till utbildningsminister Fridolin. I fredags presenterade Lagrådet sitt uttalande med anledning av förslaget om vinstförbud i välfärden. Kritiken är svidande. Lagförslaget anses stå i konflikt med både näringsfriheten och det kommunala självstyret. Förslaget bedöms dessutom missa målet om kvalitet i välfärden och resurser dit. Underlaget anses vara alltför undermåligt för att ens duga för beslut.
Och kanske värst av allt: Regeringens förslag verkar helt sakna konsekvensanalys, bland annat för de 340 000 elever som i dag går i en friskola. Andra företrädare på vänsterkanten har avfärdat Lagrådets kritik och häpnadsväckande nog sagt att de ändå tänker gå vidare med lagförslaget så som det ser ut. Jag har därför en fråga till statsrådet. Som utbildningsminister är du ytterst ansvarig för skolgången för dessa 340 000 elever.
Anser du att det är rimligt att gå vidare med lagförslaget när Lagrådet konstaterar att konsekvenserna för alla dessa elever inte är analyserade och när förslaget de facto riskerar deras utbildning?
Erik Bengtzboe (M):
Lärarbristen i Sverige är påtaglig och kraftigt ökande. Enligt Skolverket behöver det rekryteras 80 000 lärare de närmaste åren, varav det enligt Skolverket fattas 28 000. Efter att ha stigit under alliansåren sjunker nu söktrycket till lärarutbildningen igen. Inför valet 2014 lovade Socialdemokraterna att man skulle minska administrationen för lärare. Man skulle premiera framgångsrika lärare. Villkoren för lärare skulle förbättras.
Man skulle förändra lärarutbildningen med höjda antagningskrav. Man skulle öppna nya vägar in i lärarutbildningen genom möjligheter att snabbare omskola sig till lärare. Av detta blev det ingenting. Varje enskilt vallöfte från Socialdemokraterna för att stärka läraryrket har brutits. I stället blev det en lönesatsning som har slitit isär lärarkåren. Lönesatsningar för att stärka särskilt utsatta områden har uteblivit.
Därför undrar jag: Har Socialdemokraterna någon politik över huvud taget för att vi ska få fler lärare i den svenska skolan?
Erik Bengtzboe (M):
Det är en ganska nattsvart bild som Sverigedemokraternas Henrik Vinge målar upp i talarstolen. Visst finns det mycket som behöver förändras i svensk politik.
Visst finns det mycket som behöver bli annorlunda när det gäller etablering av nyanlända på svensk arbetsmarknad, integrationen i stort och inte minst den sociala integration som följer av möjligheterna som ges av att ha en egen inkomst och ett eget arbete. Och visst har migrationspolitiken påverkan på integrationspolitiken och vice versa.
Jag slås ändå av en underlig fundering när jag hör sverigedemokraten Henrik Vinge i talarstolen. Henrik Vinge står och viftar med det här betänkandet, som jag nu också visar för kammarens ledamöter, och konstaterar att det inte finns någonting i det som gör svensk integrationspolitik bättre.
Betänkandet innehåller två motioner från Sverigedemokraterna, varav en är från Henrik Vinge själv. Det kanske blir en retorisk fråga, men jag ställer den ändå till ledamoten Vinge, fru talman. Är det inte bara ett brutalt och ärligt underkännande av Sverigedemokraternas egen obefintliga integrationspolitik när man konstaterar att ens egna förslag på området, enligt en själv, inte är någonting värda?