Fredrik Malm (L):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 16 under punkt 5. Det är en gemensam reservation från Liberalerna, Centerpartiet och Kristdemokraterna om Magnitskijsanktioner i EU. Jag började engagera mig politiskt hösten 1994. Jag var då 17 år gammal.
Men jag gick inte direkt med i dåvarande Folkpartiet och Liberala ungdomsförbundet, utan jag började engagera mig i det som hette Ja till Europa. De drev en kampanj för att Sverige skulle bli medlem i Europeiska unionen. Jag fick en massa klistermärken där det stod: Rösta ja för barnens skull! Rösta ja för ekonomins skull! Rösta ja för miljöns skull! Rösta ja för jobbens skull!
Det fanns ett där det stod: Rösta ja för kvinnornas skull! Det fanns faktiskt inget där det stod: Rösta ja för männens skull! Men det fanns ett där det stod: Rösta ja för kvinnornas skull! Jag gick runt i hela Kärrtorp och Skarpnäck och satte upp klistermärken på lyktstolpar. Det visade sig sedan att det valdistriktet var det enda i Stockholms stad där det blev en nej-majoritet i folkomröstningen, men jag tror inte att det nödvändigtvis var en följd av just min insats.
Det slog mig att man på den tiden betraktade Europasamarbetet som framtiden. Det kalla kriget var slut. Apartheidsystemet hade runnit ned i historiens skitigaste avlopp. Sovjetunionen hade kollapsat.
På den tiden visste egentligen ingen vilka Vladimir Putin, Recep Tayyip Erdogan eller Donald Trump var. Jo, Trump var känd men inte som politiker. Man blickade framåt. Det fanns enorma tragedier runt om i världen, även i Europa, till exempel kriget i Bosnien.
Men det fanns en framåtanda och en tro på att globaliseringen, frihandeln och demokratin verkligen hade kommit för att stanna. I dag, 25 år senare, tvingas jag gå ut i en Europavalrörelse och argumentera för varför detta samarbete över huvud taget behövs - inför människor som säger att vi ska ha svexit. Det gäller i praktiken två partier här inne, även om de för stunden inte talar så högt om det.
Vi har sett brexitomröstningen i Storbritannien och det enorma kaos som har följt av den. Men framför allt ser vi en våg av auktoritära stater och gaphalsar. Det är populism och extremism som breder ut sig. Det är en sorts mobbmentalitet i sociala medier och så vidare. Vi har ett mycket hårdare klimat i dag. Framför allt ser vi hur demokratin går tillbaka på många områden.
För mig som liberal är det en väldigt oroväckande utveckling. Jag vill att Europa ska vara en dynamisk, demokratisk, fri och socialt engagerad kontinent, där människor får mer frihet, där människor kan lyftas ur fattigdom och där vi blickar framåt. I det perspektivet, fru talman, finns det ingen annan väg framåt än att fördjupa Europasamarbetet.
Vi står nämligen inför utmaningar när det gäller klimathot, enorma flyktingströmmar, sönderfallet i vår omvärld, i Nordafrika och i Syrien, och de väldiga problem som finns i Ryssland. Det är problem både internt i Ryssland och i Rysslands agerande gentemot sina grannländer och så vidare. Följden av detta är att vi gemensamt måste fatta de långsiktiga strategiska besluten för vår kontinent.
När de sydeuropeiska länderna befriades från det fascistiska oket och militärjuntorna på 70-talet blev de medlemmar i Europasamarbetet. När de östeuropeiska länderna befriades från det socialistiska och kommunistiska oket blev de medlemmar i EU. Det vi nu står inför är att på olika sätt stötta och stärka de länder som vill närma sig EU.
Det är länder som ligger i vårt närområde men som ännu inte är medlemmar i Europeiska unionen. Det handlar om att knyta dem närmare oss, integrera dem i våra marknader, ge människor möjligheter att komma hit och jobba, ge studenter möjligheter att enkelt plugga i andra länder i Europa och så vidare.
Det handlar om Ukraina, Georgien, Armenien och länder på västra Balkan som inte är medlemmar i EU än: Serbien, Bosnien och Hercegovina och så vidare. Jag delar inte exakt Lars Adaktussons och Kristdemokraternas slutsatser, men det handlar också om den debatt om Europeiska unionens framtid som nu förs, om vilken väg man ska gå framåt. Fru talman!
Låt mig avslutningsvis beröra ett annat område som tyvärr, tycker jag, ännu inte har fått den uppmärksamhet som det borde få! Det gäller det som nu händer i Turkiet och det stundande omvalet i Istanbul. Låt oss notera att Istanbul är världens fjärde största stad, efter Shanghai, Beijing och Karachi. Det är Europas största stad.
Det som principiellt är mycket viktigt att förstå och det som är nytt i turkisk politik är att den politiska regimen i landet inte erkänner ett officiellt fastslaget valresultat.
Det är alltså ett land som kandiderar till att bli medlem i Europeiska unionen och som ogiltigförklarar ett officiellt fastslaget valresultat i en stad med 15 miljoner invånare.
Detta har förstås att göra med att Istanbul är en central kloss i president Erdogans grandiosa projekt för att omstöpa Turkiet till en islamisk auktoritär stat med en hårdhänt president med närmast obegränsade befogenheter.
Förlorar presidenten i Turkiet kontrollen över Istanbul innebär det att man förlorar kontrollen över megaprojekt, som den nya kanal som ska förbinda Marmarasjön med Svarta havet. Man förlorar kontrollen över den nya flygplatsen och många andra stora projekt. Väldigt mycket av den korruption som finns i Turkiet är också kopplad till ekonomin i Istanbul.
Det här kan Europeiska unionen och omvärlden inte acceptera. Man måste vara oerhört tydlig i detta läge: dels kritisera att valresultatet i borgmästarvalet i Istanbul ogiltigförklaras, dels vara mycket tydlig med att om Turkiet har för avsikt att vara en demokrati finns det vissa spelregler som demokratier ska följa.
Till dessa spelregler hör inte att bedriva makten på det sätt som Turkiets president och hans parti AKP i allians med partiet MHP gör just nu. Jag önskar att det skulle komma en tydligare signal också från Sverige i den här frågan, det vill säga att man tydligt fördömer Turkiets agerande vad gäller Istanbul.
Jag stannar där, fru talman, och ber om ursäkt för att jag dragit över min talartid med några minuter.