KBLab/rixvox huggingface dataset:
Margot Wallström (S):
Vi tycker att nationell försoning är en avgörande faktor för att fortsatt se en framgångsrik utveckling i Somalia. Vi vet att det är en prioritering också för FN:s nya generalsekreterare. Skulle man nu från omvärlden komma med synpunkter på hur statsbyggande och försoning ska ske i Somalia finns risken att det faktiskt bara försvårar.
Vi ger ett svenskt stöd till freds- och statsbyggnadsprocessen i Somalia. Vi ger politiskt stöd och utvecklingssamarbete, och vi är en av de största biståndsgivarna. Vi menar att det är den riktiga vägen framåt. Så småningom kan det här bli en fråga, men det är det absolut inte i dag.
Vi vill inte göra någonting som stör den politiska process som vi kan se och som är positiv i Somalia, men vi har heller ingenting emot att hålla fram Somalilands framgångar. De kan bli ett viktigt exempel. Men det är inte framför allt att markera statsbyggande på det sättet som bidrar på bästa sätt till den nationella försoning som behövs i dag. De behövs som ett gott exempel.
Margot Wallström (S):
Jag uppskattar att det finns ett stort engagemang hos riksdagens ledamöter för utvecklingen i Turkiet. Jag tror också att det finns en bred samsyn om hur oroande situationen är. Vi har en betydelsefull bilateral relation med Turkiet sedan lång tid tillbaka, inte minst därför att vi har drivit frågan om EU-närmande. Det känner man väl till i Turkiet, och landet är dessutom en strategisk samarbetspartner för EU.
Vår främsta utrikespolitiska plattform är alltså EU-samarbetet, och det är också där mycket av politiken vad gäller Turkiet drivs. Sedan är det förstås också viktigt med Turkiets roll som en mycket central aktör i en region som blir alltmer instabil och vars utveckling också påverkar oss i hög grad.
Vi har redan konstaterat hur utvecklingen har gått i en mycket negativ riktning under de senaste åren. Efter kuppförsöket stärktes den här utvecklingen dessvärre. Jag delar förstås den syn som interpellanten har när det gäller situationen för till exempel delar av den demokratiskt valda oppositionen.
Det gäller inte minst det kurddominerade partiet. Nu har man många av sina representanter fängslade, Demirtas och Yüksekdag till exempel. Jag kan ge tio exempel på vad vi gör. Jag har inte hört exempel på vad interpellanten menar att vi skulle kunna göra mer. Utrikespolitiken är förstås i hög grad beroende av de uttalanden man gör.
Man manifesterar tydligt vad man tycker, och det gör man genom uttalanden. Det har vi gjort upprepade gånger. Vi har varit mycket aktiva i rådet för gemensamma uttalanden, till exempel vid utrikesministersammanträden. Vi har verkat för att EU:s medlemsländer ska följa MR- och rättsstatsfrågorna.
Vi har också publicerat en MR-rapport om 135 länder, och vi är ett av de två länder i världen som gör det och väldigt tydligt belyser situationen i Turkiet vad gäller demokrati, mänskliga rättigheter och rättsstatens principer. I alla samtal som vi har med Turkiets företrädare har vi tydliggjort svenska positioner i alla kategorier.
Vi har träffats på olika nivåer genomgående och gjort klart precis vad vi tycker - det är också ett sätt att utöva påtryckningar. Vi har ett reformstöd som stöttar och ger hjälp till exempelvis civilsamhällesorganisationer, hotade journalister och alla som arbetar i opposition. Vi har bidragit med valobservatörer. Vi har kallat Turkiets ambassadör till UD, till exempel när HDP-ledarna greps.
Vi följer rättegångar. Vi arbetar aktivt både i FN och i EU för att den här frågan ständigt ska vara aktuell. Det är så man bedriver utrikespolitik - om nu inte interpellanten menar att det skulle finnas några andra metoder som man skulle kunna ta till. Vi skulle inte kunna vara tydligare med vad vi tycker, och vi driver frågan och är aktiva i alla diskussioner som handlar om Turkiet.
Det kommer att ske igen redan nästa vecka när utrikesministermötet äger rum. Den här frågan förblir på dagordningen. Vi har verkligen ingenting att skämmas för, och det finns fler exempel på vad som har gjorts för att faktiskt trycka på och försöka vrida utvecklingen i rätt riktning i Turkiet.
Margot Wallström (S):
Jag vill säga till interpellanten att vi i den här frågan måste använda alla våra politiska och diplomatiska verktyg och vara aktiva på alla de olika internationella plan som vi kan komma åt för att se till att vi gör vår röst hörd och agerar aktivt.
I FN kommer det upp framför allt när det gäller Syrien, därför att Turkiet som sådant inte är en landssituation som säkerhetsrådet regelbundet följer. Säkerhetsrådet är ju bundet av de situationer som man har via FN-resolutioner och annat. Framför allt har Turkiet alltså behandlats i samband med att man diskuterar situationen i till exempel Syrien.
Men att frågan skulle vara bortträngd eller inte skulle diskuteras håller jag helt enkelt inte med om. Jag har här i riksdagen vid upprepade tillfällen också fått beskriva hur vi ser på situationen i Turkiet. Den här debatten är alltså mycket aktiv, och det välkomnar jag.
Framför allt agerar vi via EU, och vi har från regeringens sida arbetat aktivt för att också se till att bevara Turkiets EU-perspektiv så långt det över huvud taget är möjligt. Vi menar att det har varit och borde vara ett av de mest effektiva sätten att påverka Turkiet på lång sikt.
Det var detta som drev på för reformansträngningar under ett stort antal år, och nu har vi tyvärr sett en riktningsförändring åt alldeles fel håll i Turkiet. Men stats- och regeringscheferna i EU har haft och har Turkiet på sin dagordning. Jag har diskuterat Turkiet med utrikesminsterkollegorna många gånger. Det var också uppe på vårt möte i april.
Än så länge är det inget medlemsland som argumenterar för att Turkiets EU-förhandlingar ska avbrytas. Men vi vet var de röda linjerna dras, till exempel vid införande av dödsstraff. Och vi är alla bekymrade över utvecklingen när det gäller demokratin och rättsstatens principer.
I det här läget menar vi att det är Turkiet som måste definiera sin relation till EU och visa genom handling att man är seriös när det gäller EU-närmandet. Vi har intresse av att samarbeta i en rad frågor, till exempel utrikes och säkerhetspolitiken och antiterrorismsamarbetet. Turkiet har också en viktig roll att spela i kampen mot Daish.
Samtidigt får det inte leda till att man använder det för att krossa kurderna och den kurdiska oppositionen. Vårt samarbete med Turkiet när det gäller migration har också ökat de senaste åren. Det är viktigt för att komma åt dem som smugglar flyktingar och när det gäller asylprocessen och annat.
Turkiet har ett omfattande flyktingmottagande, drygt 3 miljoner flyktingar. Det ekonomiska samarbetet är också omfattande. Det innebär att vi, som jag sa, måste använda alla våra politiska och diplomatiska verktyg på rätt sätt och på alla de här olika plattformarna och i forum som vi har tillgång till.
Vi måste fortsätta insistera på att vi vill se en demokratisk utveckling i Turkiet och respekt för mänskliga rättigheter. Vi fortsätter att använda de tio exempel som jag räknade upp på hur vi kan driva de här frågorna. Jag anser absolut inte att vi är osynliga eller tystade när det gäller debatten om utvecklingen i Turkiet.
Margot Wallström (S):
Jag håller helt med om beskrivningen av vad som är problematiskt och av den mycket allvarliga och oroande utvecklingen i fel riktning när det gäller respekten för mänskliga rättigheter. Jag har ingen annan syn. Hittills har det ändå varit EU-närmandet som har gett oss ramen, kravlistorna och villkoren.
Det har gjort så att vi kunnat driva på och säga: "Om ni vill gå i den här riktningen måste det här uppfyllas. Då måste ni upphöra med det här och det här. Ni måste göra de här reformerna för att komma vidare." Det drev också utvecklingen i rätt riktning under ett antal år, fram till i början av 2000-talet. Det är också viktigt för oppositionen. Kom ihåg det! Vilket hopp ska vi ge oppositionen?
Än så länge finns en etablerad process. Än så länge finns gemensamma och återkommande möten med Turkiet. Där kan vi i EU vara tydliga. Det är vi också.
Vi bjuder förstås in utrikesministern eller andra företrädare och säger tydligt: "Ni vet att om ni går vidare med det här och med införande av dödsstraff har ni passerat en röd linje som innebär att allt det här måste avbrytas." Vi menar att EU-förhandlingarna har varit och bör vara ett verksamt politiskt, diplomatiskt verktyg.
Vi ger stöd till kurderna och har i våra uttalanden insisterat på att en fredsprocess behöver komma till stånd i stället. Man behöver få en utveckling som inkluderar kurderna. När det gäller till exempel kampen mot Daish i Irak är det faktiskt peshmerga som vi har gett framför allt ett militärt stöd, vilket Markus Wiechel säkert vet.
Den här frågan kommer att fortsätta vara högt upp på dagordningen.
Margot Wallström (S):
Vi brukar alltid försöka att föra en saklig debatt i god stämning, Hans Wallmark. Jag uppskattar att du gör det. Jag har medgett att det är en komplex fråga. Hur utformas ett sådant förbud så att vi verkligen kan få en efterlevnad? Men det måste börja i att vi sätter ett mål, är trovärdiga i vår egen hållning och har målet klart för oss. Det är en förhandling, och det är dessutom en beredning av ärendet som jag har försökt att beskriva.
Just därför pågår nu diskussioner i Regeringskansliet. Hur samlar vi ihop alla de åsikter som vi har fått? Hur kan vi informera övriga partier? Hur engagerar vi oss och tar reda på vad andra länder tycker? Hur jobbar vi gentemot kärnvapenstaterna? Hur talar vi med Nato? Allt detta arbete är under full gång. Det kommer vi också att informera partierna om. Så småningom tvingas vi förstås också att rösta och ta ställning inom ett par veckor.
Det börjar bli bråttom. Men vi bereder ärendet så grundligt som det över huvud taget är möjligt. Det är lite spännande för mig. För 20 år sedan deltog jag och protesterade tillsammans med en hel värld mot Frankrikes kärnvapentester i Mururoa. Jag var i varje fall inte så välkommen i Frankrike just då. Sedan dess har mycket positivt hänt.
Men hotet från kärnvapen dröjer sig kvar. Nu blir både vårt närområde och vår omvärld på allt fler sätt osäker. Faran från kärnvapen är en säkerhetspolitisk verklighet. Vi måste vara en stark röst för global kärnvapennedrustning. Det är min inriktning. Vårt mål måste vara tydligt.
Det är inte människovärdig att ge upp, sa Alva Myrdal, trots att vi kan se att det är svårt. Det är den inställningen vi måste ha. Jag hoppas att vi ska nå politisk enighet.
Margot Wallström (S):
Stig Henriksson har frågat försvarsministern om han har för avsikt att ta initiativ till en oberoende utvärdering av insatsen i Libyen 2011. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Den 17 mars 2011 beslutade FN:s säkerhetsråd i resolution 1973 i enlighet med FN-stadgans kapitel 7 att situationen i Libyen utgjorde ett hot mot internationell fred och säkerhet.
Säkerhetsrådet krävde ett omedelbart eldupphör och att våldet mot civila skulle upphöra. Huvudsyftet med resolution 1973 var att skydda civila. Resolutionen gav ett mandat för medlemsstater att vidta alla nödvändiga åtgärder för att skydda civila och områden med civil befolkning som hotas av angrepp i Libyen. I syfte att skydda civila gav resolutionen även mandat att inrätta och upprätthålla en flygförbudszon över Libyen med undantag kopplade till humanitära insatser och evakuering.
Resolutionen innehöll bland annat en uppmaning till medlemsstaterna att upprätta ett vapenembargo samt att frysa tillgångar. I propositionerna 2010/11:111 och 2010/11:127, som framlades av den förra regeringen, föreslogs och redogjordes för det svenska bidraget och dess folkrättsliga grund i ovan beskrivna mandat utifrån säkerhetsrådets resolution 1973.
Den svenska styrkan bestod av mellan fem och åtta JAS Gripen och ett transportflygplan med lufttankningskapacitet. Den svenska insatsen bestod i att upprätthålla flygförbudszonen, det vill säga en begränsad del av uppgifterna enligt resolution 1973. Beroende på tidpunkt bestod den svenska styrkan av mellan 125 och 250 personer. Styrkan utförde sitt uppdrag inom det givna mandatet.
Mot denna bakgrund har regeringen inte för avsikt att tillsätta en oberoende utvärdering av insatsen i Libyen. Utrikesdepartementet följer naturligtvis utvecklingen i Libyen noga, också mot bakgrund av hur insatserna 2011 påverkar innevarande förhållanden i landet. Läget i Libyen är alltjämt mycket svårt. Under sommaren 2014 blossade väpnade strider återigen upp mellan olika libyska fraktioner. Säkerhetssituationen på marken, inte minst i huvudstaden Tripoli, är fortsatt instabil.
Inom ramen för den FN-ledda dialogprocessen undertecknades i december 2015 ett fredsavtal i Skhirat i Marocko. Genomförandet av avtalet går dock tyvärr långsamt.
Margot Wallström (S):
Jag förstår din poäng, Stig Henriksson, som är: Hur lyckat var det här egentligen politiskt? Och åstadkom man det som man ville åstadkomma med säkerhetsresolution 1973?
Det är bara det att det leder fel om man tror att vi kan få svar på det genom att göra en utvärdering av vår insats som var mycket begränsad, och vi kan dessutom konstatera att den här styrkan utförde sitt uppdrag inom det givna mandatet. Det finns inte mer att undersöka, och det var en mycket specifik och begränsad uppgift som den svenska styrkan hade. Däremot måste man naturligtvis lära av historien.
Det håller jag med om. Det är otroligt viktigt att göra en politisk bedömning också utifrån dagsläget. Vad gick snett, och vad borde vi försöka åstadkomma i dagsläget? Men kom ihåg varför man antog den här resolutionen och varför Sverige också bidrog! Situationen i Libyen var unik.
För det första begick regimen våldsamma övergrepp på sin egen befolkning, och för det andra tog FN:s säkerhetsråd på sig ansvaret att skydda civilbefolkningen vars myndigheter faktiskt inte förmådde eller ville göra det. Sverige hade dessutom förmåga att bidra på ett, som det då bedömdes, meningsfullt sätt.
Jag tar inte ansvar för beslutet, för det var den förra regeringen som fattade det, men deras utvärdering måste ju ha varit att man ansåg sig kunna bidra på ett meningsfullt sätt till att fullfölja FN:s beslut. Det var med ett FN-mandat, och därför ansågs det vara Sveriges plikt att göra vad vi kunde.
Det var en fråga om internationell solidaritet och att upprätthålla folkrätten i världspolitiken. Sverige var inte part i en väpnad konflikt, utan vi fullgjorde uppdraget på internationellt mandat. Vi var inte i krig, och vår interna lagstiftning om höjd beredskap kom inte heller i fråga.
Att just inrikta sig på det svenska bidraget och mena att det skulle nödvändiggöra en stor utvärdering tror jag blir lite felriktat, Stig Henriksson. Om man gör en ordentlig utvärdering av den brittiska rapporten kommer den att vara viktig, för de spelade en helt annan och mycket mer omfattande roll i allt det här. Jag menar att det framför allt är en politisk bedömning.
Det är viktigt att göra den och att föra den debatten, men det här är inte riktigt instrumentet för att åstadkomma det. Vi fortsätter gärna diskussionen om Libyen när det gäller vad man åstadkom och den svåra situation som vi fortfarande har att hantera.
Margot Wallström (S):
Jag har stor sympati för många av de åsikter som Stig Henriksson framför. Det är sällan det går att bomba fram fred. Det är framför allt viktigt att vara öppen för att utvärdera en viss insats, för att se vilka misstag som har begåtts eller vad man kunde ha gjort bättre. Vi ska komma ihåg hur situationen var då. Den påminde mycket om Syrien.
Grunden för säkerhetsrådsresolutionen var behovet av att skydda civilbefolkningen. Och det var tydligt att uppgiften var att upprätthålla en flygförbudszon. Det finns ingenting som pekar på att den svenska, mycket begränsade, insatsen på något sätt skulle ha utförts på ett felaktigt sätt eller att den inte skulle ha gjort det som avsågs.
Syftet med den militära insatsen var inte att avsätta Gaddafi - det ska vi komma ihåg - utan det var att skydda civilbefolkningen. Den kanske allvarligaste effekten av det som skedde i Libyen är att det blev ett mycket allvarligt bakslag för hela konceptet och tanken bakom R2P, responsibility to protect. Det begreppet dödförklarades nästan efteråt.
Det är viktigt att vi behåller tanken bakom det konceptet. Men det måste kanske till och med döpas om. Det var nämligen ett mycket allvarligt bakslag för hela världssamfundet. Vi var som sagt inte en part i en väpnad konflikt.
Vi gjorde det som ålades oss, och vi gjorde det på ett korrekt sätt. Det finns inga som helst antydningar om att det inte skulle ha skett på ett riktigt sätt. Jag tycker att det blir fel ingång till en sådan här diskussion. Vi bör fortsätta den här typen av debatt, som handlar om de politiska konsekvenserna.
Vi bör förstås också alltid diskutera om Sverige över huvud taget ska gå in med militära medel i någon konflikt. Jag menar att vi måste vara mycket återhållsamma med det och att vi i så fall måste veta att vi agerar på ett FN-mandat. Det ska vara tydliga uppgifter och på ett sådant sätt att vi inte återfinner vapen eller annat i orätta händer och så vidare.
Jag tror att jag och Stig Henriksson delar synen på att detta måste skötas på ett eftertänksamt sätt. Det har vi också gjort i våra beslut om pågående insatser vid kriser och konflikter. Vi kommer att fortsätta agera ansvarsfullt och eftertänksamt. Vi kommer förstås också att agera där det finns FN-mandat och folkrättslig grund.
Margot Wallström (S):
Stig Henrikssons ord borde nästan få bli de sista. Det är klart att det är ytterst sällan man kan bomba fram fred, om det ens någonsin har varit på det sättet. Det tar mycket längre tid att skapa och upprätthålla fred än det gör att starta ett krig. Vi är alltså överens om att man måste agera på ett eftertänksamt sätt. Jag tycker att vi ska fortsätta den här debatten, som handlar om vad vi lärde oss av det som hände i Libyen.
Vägen framåt är inte en speciell utredning om bara den svenska insatsen. Jag tror att vi måste prata om Libyen och hela skeendet där, från säkerhetsresolutionen till hur det här utfördes i Libyen och vad vi har lärt oss sedan dess. Det tror jag är det bästa vi kan göra när det gäller den svåra utmaning som Libyen är.
Margot Wallström (S):
Hans Linde har frågat mig vilka initiativ jag avser att ta för att Sverige, som enskilt land såväl som medlem i EU och FN, ska verka för ett slut på kriget i Jemen, för att FN ska kunna utreda begångna krigsbrott i Jemen samt för att EU ska införa ett vapenembargo mot Saudiarabien och för att Sverige ska införa ett nationellt vapenembargo mot Saudiarabien. Jag delar interpellantens djupa oro för det allvarliga läget i Jemen.
Den humanitära och ekonomiska situationen i Jemen är katastrofal. Över 80 procent av befolkningen är i behov av humanitär hjälp. Enligt Unicef lider över 1,5 miljoner barn av undernäring. En av de största utmaningarna är att få tillträde till alla de områden i landet där hjälp behövs. Inte minst säkerhetsläget försvårar möjligheterna att nå ut med det humanitära stödet till de behövande. Det stora antalet civila dödsoffer är oacceptabelt.
Dödandet måste omedelbart upphöra. Sverige uppmanar alla parter i konflikten att respektera och följa den internationella humanitära rätten och de mänskliga rättigheterna. Sverige är en av de största humanitära givarna till Jemen. Förra året utbetalades 288 miljoner kronor till Jemenkrisen, inklusive Djibouti, Jordanien och Somalia. Sverige har hittills under 2016 genom Sida bidragit med 174 miljoner kronor i humanitärt bistånd till Jemenkrisen.
Sverige ger därutöver omfattande icke öronmärkt kärnstöd till organisationer som genomför humanitära insatser inom ramen för krisen, bland annat till UNHCR, World Food Programme, ICRC och FN:s katastroffond, Cerf. Jemen inkluderas även i den regionala MENA-strategin med fokus på MR och demokrati.
Utvecklingen i Jemen är emellertid mycket dyster efter de FN-ledda fredsförhandlingarnas sammanbrott i början av augusti. Trots ett flertal initiativ därefter är förtroendet mellan parterna lågt, och en överenskommelse förefaller beklagligt nog alltmer avlägsen. Det finns ingen militär lösning på konflikten, som vi så ofta måste konstatera. Endast en politisk process kan leda till en långsiktigt hållbar lösning.
Sverige stöder aktivt FN-sändebudet Cheikh Ahmeds ansträngningar att nå och befästa en fredsuppgörelse. Sverige arbetar för en mer inkluderande fredsprocess i Jemen där kvinnor involveras på ett aktivt och meningsfullt sätt i samtalen, vilket var fallet i den nationella dialogkonferensen som avslutades 2014.
FN:s säkerhetsråds resolution 1325 om kvinnor, fred och säkerhet handlar inte endast om kvinnors mänskliga rättigheter utan också, och av lika stor vikt, om att säkra fred och säkerhet för alla. En hållbar fredsprocess skulle lägga grunden för stabila institutioner som på sikt kan främja ekonomisk, politisk och social utveckling för alla.
Internationella sanktioner såsom vapenembargon är ett värdefullt instrument för internationella ansträngningar att trygga fred och säkerhet samt främja demokrati och mänskliga rättigheter. FN:s säkerhetsråd, EU eller OSSE kan besluta om vapenembargo, men Sverige har inga egna nationellt beslutade sanktioner. Sanktionsinstrumentet är i stället en del av EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.
Margot Wallström (S):
Låt oss än en gång betona hur katastrofal den humanitära och ekonomiska situationen i Jemen är. Man räknar med att över 80 procent av befolkningen i Jemen är i behov av humanitär hjälp. En av de allra största utmaningarna är att få tillträde till alla de områden där hjälp behövs.
Vi uppmanar alla parter i konflikten att respektera och följa internationell humanitär rätt. Vi har också backat upp FN:s uppmaning att tillsätta en internationell utredning för att klargöra om krigsförbrytelser har begåtts. Det är självklart en viktig sak.
Vi menar att man måste följa såväl EU- som FN-spåret i första hand för att verkligen få kraft bakom både handlingar och ord. Det är sant att detta inte har legat allra högst upp på EU:s dagordning den senaste tiden, men det kommer förstås att klättra på FN:s dagordning.
Det återstår ännu att se vilka möjligheter det finns att få fram resolutioner. Det hänger mycket på vad som händer i USA och vilka som kommer att utses till viktiga poster om vi ska få ett konstruktivt klimat och en atmosfär i säkerhetsrådet som möjliggör att säkerhetsrådet får en roll.
Vi menar att detta självklart hör hemma på FN:s dagordning. När det gäller sanktioner föredrar vi däremot att det sker i EU- och FN-sammanhang, och detta kommer vi att hävda i fortsättningen också. Vad beträffar vapenexport menar vi att de bestämmelser vi har för denna måste respekteras.
Vi har självständiga institutioner, myndigheter och en organisation för att kontrollera detta. Under nästa år kommer även nya bestämmelser där man till exempel ska ta med demokratikriteriet för att bedöma vapenexport.
Dessutom driver vi väldigt hårt att det också ska finnas en aspekt av kvinnors deltagande i alla förhandlingar i dessa sammanhang. Intressant nog har vi bjudit in till en konferens för det nordiska medlingsnätverket.
Vi ska ha ett möte i början av december, och då kommer FN-sändebudet för Jemen, Cheikh Ahmed, att medverka. Det blir ett bra tillfälle för oss att tala med honom om situationen i Jemen. Vi backar upp hans arbete fullt ut, och jag menar att det är därifrån som uppmaningarna måste komma om vad nästa steg bör vara. Det blir ett bra tillfälle för oss att höra oss för om läget och om hur vi bäst kan vara till hjälp.