KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Schulte (M):
Jag tror att alla svenskar som slår på tv:n klockan nio på kvällen och tittar på SVT:s Aktuellt och på ekonomirapporteringen nästan kan uppfyllas av känslan av hjälplöshet när de ser rapporteringen från vår omvärld.
Marknadsräntorna går upp och de går ned, konjunkturen och tillväxtsiffrorna världen över ser inte positiva ut. Dow Jones index och börserna i Tokyo, Shanghai och Hongkong går upp den ena dagen och ned den andra.
Det finns en känsla av att det som händer i lilla Sverige och den situation vi lever i är kraftigt påverkad av hur situationen ser ut för den globala ekonomin och att det i någon bemärkelse är utanför vår kontroll att påverka hur effekterna från utlandet slår mot Sverige.
Jag tror att de flesta svenskar inser att vi inte längre lever på 70-talet, utan vi lever i en global ekonomi där omvärlden påverkar oss och vi måste förhålla oss till omvärlden. I någon bemärkelse finns det ingen politik i världen som kan göra någonting åt att det kommer en finanskris, en statsskuldskris. Därmed inte sagt att vi i Sveriges riksdag inte kan påverka situationen i Sverige.
Vi måste dock ha förståelse för att det som händer i omvärlden har vi inte möjlighet att ha inflytande över. Man kan fråga sig vad som är ett gott betyg för ett lands regering och en styrande majoritet. Om man tittar på Aktuellt och läser nyhetsmedierna kan man konstatera att världen över - i Grekland, Irland, Portugal, Spanien, Italien och England - görs det drakoniska neddragningar i välfärden.
Det finns massarbetslöshet, skenande statsskulder och sänkta pensioner. Det är en ganska tuff omställning för människorna i dessa länder, något som vi så gott som helt varit förskonade från. Vi har snarare haft en situation där vi trots krisen kunnat se en ökad sysselsättning i alla åldersgrupper.
Vi har sett hur 200 000 människor som tidigare befann i bidragsförsörjning, i utanförskap, kommit tillbaka till arbetsmarknaden.
Det har dels handlat om att hålla i statsfinanserna, dels och framför allt om att göra arbete lönsamt, att den som går till jobbet faktiskt får någonting för det i kontrast till hur det var tidigare då skillnaderna var små. Vi ser nu hur Socialdemokraterna sakta men säkert börjar svara på vissa frågor om vad deras politik handlar om.
Vi fick häromdagen se en presskonferens där de redogjorde för sin politik med utbildningskontrakt och liknande - tillfälliga satsningar. Men vilka grundläggande strukturella satsningar vill Socialdemokraterna genomföra? Jag är beredd att slå vad om att när dagen är slut och Stefan Löfven presenterat sin politik kommer bidragshöjningar att vara kärnan i den politiken.
Det är hela tiden undertonen när man hör Peter Persson och andra socialdemokratiska företrädare i riksdagens talarstol. Den stora och intressanta politiska striden står mellan de som vill att det ska löna sig att arbeta och de som vill att det inte ska göra det.
Fredrik Schulte (M):
När man debatterar med Peter Persson här i kammaren blir det mer och mer förutsägbart. I nästan varje återkommande debatt låtsas Peter Persson att omgivningen och omvärlden inte finns, att det som händer med finanskris och statsskuldskris inte äger rum eller att vi står opåverkbara.
Men sanningen är, precis som framhållits tidigare, att det inte finns någon politik i världen som kan förskona oss helt från omvärldsförutsättningarna. Det man kan göra är att möta krisen med direkta satsningar på fler utbildningsplatser, ge Arbetsförmedlingen mer resurser och på andra sätt stimulera ekonomin. Det har vi gjort.
Men det som långsiktigt spelar roll och är den främsta förklaringen till att det går bättre för Sverige kontra omvärlden är strukturella reformer, och den här regeringen har kanske gjort de strukturella reformer som påverkat svensk arbetsmarknad allra mest under de senaste 30 åren. Det handlar om att det ska bli lönsamt att arbeta.
Vi stimulerar en framväxande tjänstesektor med RUT och ROT och nu senast, för bara några månader sedan, en sänkt restaurangmoms som förhoppningsvis skapar nya jobb i en sektor där väldigt många ungdomar jobbar. Det handlar också om att reformera utbildningsväsendet, som Carl B Hamilton var inne på. Socialdemokraterna arbetade aktivt för att förstöra det och göra så att många ungdomar inte blev anställbara. Vi har fått lite besked nu från Socialdemokraterna - väldigt lite, men ändock besked.
Det handlar om att införa någonting som vi i princip redan har, något som de kallar utbildningskontrakt. Men den intressanta frågan är de strukturella reformerna. Jag är beredd att sätta mycket pengar på att det när Stefan Löfven börjar svara på de frågorna kommer att handla om att dubbla skatterna och höja bidragen. Då kommer vi att ta debatten, och då kommer det att bli svårt att ge svaren. Men välkommen till valrörelsen, Peter Persson! Nu är det dags att börja svara på frågor, och svenska folket kommer inte att gilla dina svar.
Fredrik Schulte (M):
När man lyssnar på Monica Greens beskrivning och läser hennes interpellation handlar det om en allvarlig situation som borde göra vilken politiker som helst ytterst bekymrad.
När jag läste interpellationen blev jag bekymrad, och jag satt under gårdagen och försökte göra lite research på vad det finns för grund för påståendena.
Det har i debatten framhållits den förenkling vi har genomfört, som innebär att man inte längre behöver ha flera uppdragsgivare för att få en F-skattsedel, något som i grunden är bra eftersom det finns en hel del företagare som bara har en uppdragsgivare och som med det tidigare systemet hade problem att få F-skattsedel. Jag har själv kompisar som har upplevt det problemet som småföretagare.
Jag upplever i debatten att Socialdemokraterna försöker kritisera den reform vi genomförde på olika sätt. De slänger fram olika typer av fakta. Den beskrivning som Monica Green gör är allvarlig. Jag har letat och letat. Jag säger inte att det inte finns ett problem, men jag skulle vilja ha en referens till var denna verklighetsbeskrivning kommer ifrån.
Monica Green sade för bara några minuter sedan i talarstolen att hon själv har upplevt alltifrån trafficking, utnyttjande av utländsk arbetskraft till slaveriliknande arbetsförhållanden.
Om det är så att man med hjälp av olika typer av offentliga utredningar och myndigheter som ansvarar för frågorna inte kan leverera konkreta fakta på att den verklighetsbeskrivning som Monica Green ger stämmer, men Monica Green själv personligen har upplevt dem, undrar jag om Monica Green har polisanmält dem. Det är oroväckande om Monica Green har upplevt slaveriliknande arbetsförhållanden, trafficking, och inte polisanmält dem.
Monica Green ska nog vara glad över att vi inte har en lag som tvingar fram civilkurage, en civilkurageslag. Var kommer dessa fakta och denna statistik ifrån? Har Monica Green polisanmält de incidenter hon själv har upplevt? Om inte, varför?
Fredrik Schulte (M):
Jag ifrågasätter inte att det finns ett problem. Däremot ifrågasätter jag seriositeten i debatten. Lyssnar man på Monica Green får man nämligen intrycket - hon stod faktiskt här själv och sade det - att vi har problem med slaveri och trafficking. Man får nästan intrycket att detta är det största samhällsproblem Sverige har att tampas med. Samtidigt finns det ingen oberoende aktör som kan ge en bekräftelse av den extrema bild Monica Green ger.
Monica Green menar att allting kokar ned till att det är vår F-skattereform som är problemet. Jag tycker inte att det känns seriöst. Vi ser över denna fråga. Skatteutskottet fattade beslut i förra månaden, och riksdagen gav därmed ett tillkännagivande till regeringen. Nej, det var nog banne mig i april månad!
Om detta nu är ett allvarligt problem måste ju regeringen och Anders Borg få en chans att utreda frågan, och det finns en korrelation mellan hur lång tid regeringen får på sig att se över en fråga och vad det blir för utfall av det. Jag tror alltså att det ligger i Monica Greens intresse att regeringen får god tid på sig att göra utvärderingen.
Med dessa ord skulle jag vilja önska Anders Borg möjlighet att ta ledigt och åka och besöka sin familj för att fira valborg, och likaså Monica Green.
Fredrik Schulte (M):
Låt mig vara väldigt tydlig på en punkt: Sverige har liksom den absoluta merparten av hela västvärlden fortfarande en väldigt omfattande arbetslöshet, eller ett utanförskap. Vi har i dag en arbetslöshet på ungefär 7,5 procent, eller 6 procent som Göran Persson räknade. Vi har dock fortfarande en situation där sannolikt färre än hälften av dem som är i arbetsför ålder faktiskt har ett jobb att gå till.
Tittar man på sysselsättningssiffror är de oftast ganska missvisande, eftersom många är sysselsatta i till exempel fas 3, vilket Eva-Lena Jansson påpekade är en väldigt stor arbetsgivare. Det är bedrövligt.
Det är bedrövligt att vi alltjämt har en hög ungdomsarbetslöshet, och jag håller med Börje Vestlund om att man inte ska försöka bortförklara det och säga att en stor del av denna grupp egentligen inte är arbetslös. Vi måste dock ha klart för oss att det inte är så konstigt att det ser ut på detta sätt. Omvärlden brinner nämligen.
Vi har precis gått igenom en av de största kriserna i mannaminne, och man gör drakoniska nedskärningar på välfärden runt om i västvärlden. Det är någonting vi är nästan helt förskonade ifrån, vilket är ganska märkligt eftersom vi är en liten exportberoende ekonomi. Det finns också väldigt mycket positivt i Sverige. Vi har minskat antalet förtidspensionärer med 150 000.
Vi har kraftigt minskat antalet sjukskrivna på arbetsmarknaden totalt sett. Vi har under denna period satsat mer på välfärden. Peter Persson försöker på något sätt förespegla att vi skär ned på välfärden. Det är tvärtom så att vi har satsat på en vårdmiljard och på fler poliser. Vi har gett mer pengar till kommunerna.
Summa summarum är det alltså väldigt tydligt att vår politik inte har gått hela vägen och att vi inte lever i en utopi där ingenting kan bli bättre, men det är fortfarande så att det som händer i Sverige i dag är imponerande. Vi klarar oss nämligen väldigt mycket bättre än hela vår omvärld, och det är mycket tack vare den politik vi har fört.
Fredrik Schulte (M):
Gustav Fridolin inledde den här debatten med att citera Tage Danielsson. Jag tror att han sade någonting i stil med: Den som inte tvivlar kan inte få rätt. Jag undrar om Gustav Fridolin och Miljöpartiet någonsin tvivlar på den politiska ansats de har fastnat i: att det bara är mer pengar som löser skolans problem.
Tänker ni aldrig att det kanske är ett problem att en tredjedel av alla lågstadielärare inte har en utbildning i matematik och att vi kanske behöver förbättra lärarutbildningen så att de får det? Det sade ni nej till. Tänker ni aldrig att det kanske är ett problem att det är dålig ordning och reda och dåligt studieklimat i de svenska klassrummen med mobiltelefoner som ringer och en ljudnivå som är så hög att de som vill lyssna inte kan lyssna?
Ni sade nej till våra åtgärder för att se till att ordning och reda skulle gälla i svenska klassrum. Tänker ni aldrig att det kanske vore bra att granska skolor så att de håller kvaliteten, på samma sätt som vi ska granska till exempel Carema som har kommit undan granskning? Ni var emot att införa granskning i den svenska skolan.
Ni var emot att elever som inte har lust att läsa teoretiska ämnen utan vill utbilda sig till ett yrke skulle få chansen att göra det. De skulle till varje pris läsa tunga, svåra teoretiska kurser som de inte hade intresse för. Tänker du aldrig, Gustav Fridolin, att det kanske är fel att bara fastna i en diskussion om pengar? Det är bra att satsa på skolan. Vi satsar på skolan. Vi gör den största satsningen på att utbilda och vidareutbilda lärare i Sveriges historia.
Men man måste också komma ihåg att det handlar om de strukturella problemen. Jag vill avsluta med ett exempel. I den Timss-undersökning som Gustav Fridolin refererade till kunde man konstatera att gymnasieeleverna i Azerbajdzjan var bättre på fysik än de svenska. Vi har i den svenska gymnasieskolan tio gånger mer pengar än vad de har. Ändå lyckas de bättre. Det säger någonting. Problemen är strukturella.
Fredrik Schulte (M):
Så har det låtit i nästan hundra år från Socialdemokraterna. Sänker man skatten så raserar man välfärden. Det intressanta, herr talman, är att vi under sju års tid har bevisat att det inte stämmer. Vi har sänkt skatten på ett omfattande sätt i Sverige. Vi har gjort det lönsamt att arbeta. Samtidigt har vi sett hur resurserna till välfärden har ökat. Hur förklarar Peter Persson den ekvationen?
Hur förklarar han att vi har klarat av att sänka skatterna och samtidigt har fler poliser, ger en kömiljard så att köerna i sjukvården försvinner, ser till att vi får ett lärarlyft, genomför en tandvårdsreform som gör att vanligt folk kan gå till tandläkaren? Hur förklarar han att den ekvationen går ihop? Faktum är att det som Socialdemokraterna upprepat i hundra år inte stämmer.
Det mest intressanta, och det som jag lite grann saknat, är när Peter Persson ska göra sin pudel. Peter Persson har i flera år stått i talarstolen och argumenterat för dygden i högskattesamhället, dygden i en höjning av skatterna och det bedrövliga i de jobbskatteavdrag som vi från Alliansens sida har genomfört.
Nu har Peter Perssons egen partiledare sagt att jobbskatteavdraget ska få vara kvar även om vi sänker skatten ytterligare. Därför undrar jag: Står inte Peter Persson på sin partiledares sida? Tänker han göra en kupp mot Stefan Löfven på S-kongressen? Om olyckan skulle vara framme, kommer han då att supporta Jacob Johnson och Vänsterpartiet när de vill avveckla jobbskatteavdraget?
Det vore klädsamt av Peter Persson att ge besked om var han och Socialdemokraterna egentligen står.
Fredrik Schulte (M):
Jag tror att Peter Persson just höll exakt samma tal som han höll i Jönköpings gymnasium under valrörelsen 1969. Det är lätt att försöka dölja den verklighet vi nu lever i och försöka glömma bort den. Vi har bevisat att de argument som Peter Persson levererar inte längre stämmer.
Vi har klarat av att satsa mer på välfärden trots att vi sänkt skatten. Snarare har vi tack vare de skattesänkningar vi genomfört gjort det mer lönsamt att arbeta. Sysselsättningen har ökat med nästan 200 000 människor trots den största kris vi sett under tre livstider.
Man kan fråga sig om Peter Persson verkligen tycker att han är hederlig när han står här och talar om välfärden och hur välfärden ställs mot skattesänkningar. I själva verket är det inte för att finansiera välfärden som han vill höja skatten.
Det är inte för att vi ska få fler sjuksköterskor i vården eller fler lärare i skolan, utan Peter Persson vill lägga pengarna på massiva utbyggnader av bidragssystemen. Det handlar inte om bidrag till dem som har det sämst ställt i samhället utan till dem med de högre lönerna. De ska få lite mer pengar i form av bidrag för att inte jobba.
Den arbetslöse börsmäklaren, han som miste jobbet under finanskrisen, ska få 6 000 kronor mer i a-kassa. Det är mer än vad tjejen som jobbar som servitris i kaféet har. Hur förklarar han rättvisan i det? Nej, det finns ingen sådan rättvisa. Det finns ingen sådan koppling till verkligheten som Peter Persson försöker få det att låta. Därför håller han samma tal som 1969.
Fredrik Schulte (M):
Min poäng var just att vi måste bygga framtiden på jobb och det underlättar vi politiskt genom att fortsätta att föra en politik som gör att det lönar sig att arbeta, att fortsätta att utveckla jobbskatteavdraget och förstärka det, att fortsätta att höja brytpunkten för den statliga inkomstskatten så att vanligt folk - poliser, brandmän, tandläkare och så vidare - inte ska behöva ha 50 procent i marginalskatt.
Vi måste bygga framtiden på jobb och inte på bidrag. Sedan har vi Mats Pertofts andra fråga, den om reseavdrag. Mats Pertoft påstår att reseavdraget mest gynnar de välbeställda i storstäderna. Jag har en fin bild i min mobil som jag ska skicka till Mats Pertoft.
Om vi tittar på de kommuner där reseavdraget utnyttjas mest ser vi att det är Bollmora, Håbo, Lerum, Ale, Knivsta, Kungsbacka, Kungälv, Läckeberg, Säter och Orust. De har alla en nyttjandegrad på 35 procent eller mer. De som nyttjar reseavdraget minst är Stockholm, Solna, Danderyd, Lidingö, Sundbyberg och Malmö. Det är alltså storstäderna som i minst utsträckning utnyttjar reseavdraget.
Det är ännu ett exempel på hur den rödgröna politiken med kirurgisk precision slår mot landsbygden. Vi i Alliansen tycker att hela Sverige ska få leva. Vi tycker inte att man ska föra en politik bara för dem som bor på Södermalm i Stockholm. Jag gillar Mats Pertoft. Jag brukar säga att han är min favoritmiljöpartist. Därför tycker jag att det är tråkigt att du spelar i fel lag.
Du borde spela på vår sida i stället. Jag tror att många från Alliansen är beredda att föra en mer offensiv miljöpolitik. Problemet är bara att man inte kan göra både det och satsa på bidragen, för en offensiv miljöpolitik kan skada svensk konkurrenskraft. Ni måste välja. Släpp bidragen! Satsa på miljön! Jobba med oss i stället!
Fredrik Schulte (M):
Jag lovar att jag ska lyssna på vad du säger, Mats Pertoft, om du svarar på mina frågor. Jag tycker att det är lite tråkigt att du inte svarade på det som var den stora andemeningen i min frågeställning, nämligen vad som är viktigast för dig - miljön eller bidrag. Ni är till syvende och sist av samma skrot och korn som de andra rödgröna.
Ni vill förvisso höja skatter som riktar sig mot miljöskadligt beteende, men ni vill använda pengarna till att bygga ut bidragssystemen. Det tycker jag är tråkigt. Om ni i stället skulle säga att ni är beredda att ta ert ansvar för svensk konkurrenskraft tror jag att vi skulle kunna föra en mycket bättre dialog om hur man skulle kunna ha en mer offensiv miljöpolitik.
Man kan inte både höja skatterna för att komma åt miljöskadligt beteende och sedan inte göra det mer lönsamt att arbeta eller stärka företagens konkurrenskraft. Det går inte ihop. Jag tycker att det är tråkigt, och jag önskar att Miljöpartiet hade kunnat tänka om. Jag tror att det finns goda förutsättningar för att enas med oss i Alliansen och föra just en mer offensiv miljöpolitik och en mer offensiv konkurrenskraftspolitik.
När det gäller vad som är en storstad och inte växer ju storstäderna, och det som tidigare var så att säga maxgränsen för pendlingsavstånd har i dag förskjutits påtagligt. Du kan bo 10-20 mil från storstaden och fortfarande jobba här. Vi kan ta herr talmannen som exempel; han pendlar var dag till riksdagen.
Då är det viktigt att de människor som gör det faktiskt har goda ekonomiska villkor. Jag är inte principiellt emot att se över reseavdraget och se om det fuskas väldigt med det, men utgångspunkten kan inte vara att vi straffar dessa människor så att de förlorar pengar. Då får man i stället hitta andra sätt att gynna dem. Tyvärr har Miljöpartiet ganska ofta haft den utgångspunkten.
Fredrik Schulte (M):
Det blir lite motsägelsefullt när Jacob Johnson först anklagar mig för att vara oseriös i argumentationen och sedan står och anklagar mig för att sjunga skattesänkningarnas lovsång och gå i bräschen för nattväktarstaten. Jag har suttit med, tillsammans med mina kolleger i Alliansen, och gett enorma förstärkningar till välfärden under den tid vi har suttit vi makten. Vi har satsat på en kömiljard, vi har satsat på lärarlyft och vi har satsat på en rehabiliteringskedja i vården.
Vi har satsat på fler poliser. Jag skulle kunna stå här länge och räkna upp de välfärdssatsningar vi har gjort. Det där är alltså bara larv, Jacob Johnson - larv och inget annat. Sedan tycker jag att det är lite intressant. Jag har läst hela oppositionens olika budgetar, och jag har verkligen suttit och läst Vänsterpartiets budget. Där läste jag väldigt tydligt - och jag har också sett din partiledare sitta i tv-soffan och väldigt tydligt uttrycka detta - att ambitionen är att jobbskatteavdraget ska bort.
Har ni ändrat er nu? Jag kan visa er ett tv-klipp med din partiledare sägande just det. Ni vill ta bort jobbskatteavdraget. Nu är det möjligt att Jacob Johnson har ändrat sig, eftersom detta inte är opportunt i just denna debatt.
Det vore ändå intressant att ställa sig frågan hur du ser på samarbetsförutsättningarna med Socialdemokraterna nu när Löfven har sagt att det inte blir några borttaganden av jobbskatteavdraget och att man till och med kan acceptera ett femte jobbskatteavdrag. Du får gärna redogöra för det, Jacob Johnson.
När det sedan gäller debatten om klyftorna har Jacob Johnson i ett antal debatter gått upp i talarstolen och sagt att klyftorna ökade mellan 2009 och 2010 och mellan 2011 och 2012. Det är ju så att alla samhällsekonomiska variabler ökar eller minskar beroende på hur konjunkturläget är och beroende på utvecklingen. Sett över det längre perspektivet, under de sju år vi har suttit vid makten, har dock klyftorna minskat med 3 procent.
De ökade med 27 procent när vi hade en S-, V- och MP-regeringsperiod mellan 1994 och 2006. Sopa alltså rent framför egen dörr innan du pratar om klassklyftor!
Fredrik Schulte (M):
Jag ska svara på din fråga, Jacob Johnson. Jag tycker att det är jättepositivt om klassklyftorna minskar. Det är en ambition som alla politiker borde ha. Just det faktum att klassklyftorna har minskat med 3 procent under vår tid vid makten säger att vi inte har någon annan ambition. Grunden för att klassklyftorna ska minska är att fler människor kommer i jobb, och då måste det löna sig att arbeta.
Då kan man inte föra en politik där vårdbiträdet får en löneökning med bara 18 procent när hon går från sjukskrivning till jobb, utan då måste det vara tydligare incitament och tydligare drivkrafter för att arbeta. Därför vill vi gå vidare med ytterligare jobbskatteavdrag. Vi vill också gå vidare med inkomstskattesänkningar som gör att vanligt folk inte ska behöva betala statlig inkomstskatt.
Med detta sagt vill jag ändå säga att det bästa och finaste med den svenska jämlikhetstanken inte är de små inkomstskillnaderna, utan det är de likvärdiga möjligheterna som vi har här i Sverige. Sverige är kanske det land i världen som har störst social mobilitet. Unga människors framtid beror inte på vad deras föräldrar gör i dag, och det är någonting väldigt positivt.
På det sättet kan man säga att Sverige är the American dream. Det tycker vi är en positiv utveckling som vi vill fortsätta. Men då kan vi inte bygga ett samhälle på bidrag. Då kan vi inte höja skatten för vanligt folk som arbetar hårt och knegar och ge de pengarna i kraftigt höjda och utvecklade bidragssystem. Då kommer vi att få en dyster framtid.
Då kommer vi att få en framtid där välfärden, likt de sydeuropeiska välfärdsmodellerna, kollapsar under sin egen vikt, därför att vi inte klarar av tillväxten och därför att det inte lönar sig att arbeta.