KBLab/rixvox huggingface dataset:
Elisebeht Markström (S):
Jag lovade att jag skulle återkomma i repliker om det var så att ni inte svarade på frågan om huruvida det borde vara en brottslig handling - kriminaliseras - att låta barn bevittna våld. Jag menar att ordet bevittna är alldeles för snällt. Barnen finns egentligen mitt i våldets centrum. Det har vi sett i filmen, och det har vi haft erfarenhet av från våra möten med kvinnojourer och barn.
Det har Inger Davidson också, vet jag. Jag fick väl inget svar. Det kan hända att Barnskyddsutredningen tar upp frågan, men det visste inte Inger Davidson - och det vet inte jag heller. Jag ska genast gå hem och titta i direktiven. Kanhända att de utökar sitt område. Men det är inget som jag har uppfattat, och det är heller ingenting som utskottet har skrivit om när frågan har varit uppe för motionsbehandling.
Kanhända att det i så fall skulle ha angetts där. Jag ska i alla fall gå hem och titta. Jag tycker att lagstiftning som signal är viktig. Det gäller i det här fallet precis som i andra fall. Vi har till exempel frågan om barnaga. Sverige är känt för att ha en bra lagstiftning på det området. Det är viktigt att ta ett steg framåt också i det här avseendet.
Nya Zeeland har en sådan lagstiftning, prövad nu under mer än tio år. Det skulle vara en idé för en sådan utredning att titta på den lagstiftningen och se på vilka erfarenheterna är. Blir frågan synligare? Får barnen bättre hjälp och stöd? Faktum är att det är många barn som fortfarande "vilar" i det fördolda. De syns inte i utredningar. Socialtjänsten har fått uppdraget.
Det fick de förra mandatperioden, och det har de fått nu. Men jag har inte hört talas om att det är så mycket mer verksamheter egentligen av kvalitet som riktar sig till barnen. Därav vår oro, förstås.
Elisebeht Markström (S):
Det var ett kort, koncist och bra svar. Nu har jag fått svar från alla fyra allianspartierna. Hittills har ingen sagt att det inte skulle vara av intresse utan att det är jätteintressant. En del har till och med sagt att det borde vara så - precis så klart och tydligt som Inger Davidson nu gav svar på min fråga.
Nästa år, Johan Linander, väcker vi en motion på nytt. Sedan tar vi upp frågan på nytt, och då har du chans, tillsammans med dina allianskamrater Inger Davidson, Helena Bargholtz och Inge Garstedt, att bifalla den motionen om ni inte kommer med ett eget initiativ. Kanhända att Barnskyddsutredningen har tagit upp frågan - kanhända inte.
Men då har vi säkerligen ett positivt besked i nästa års betänkande som rör just barn som har bevittnat våld. Med det tycker jag att den här debatten har varit givande och tackar så mycket för det.
Elisebeht Markström (S):
Det var ett intressant inlägg i debattens sista minut. Det kom egentligen att handla om resurserna i rättsväsendet och straffskärpningsförslag som kanske kommer. Vad jag vet har vi inte sett resultaten av de förslag som Henrik von Sydow nu talar om. Vi har i alla fall inte behandlat dem i utskottet. Vi har inte tagit ställning på något sätt.
Det är oerhört naivt att tro att 20 000 poliser är lösningen på problemet med mäns våld mot kvinnor i Sverige i dag, Henrik von Sydow.
Polismyndigheten, åklagarna, domstolarna, socialtjänsten och frivilligorganisationerna har självfallet en stor och bred uppgift, men tro inte att fler poliser kommer att lösa det stora problemet som är definierat som ett samhällsproblem, nämligen mäns våld mot kvinnor. Det sitter mycket djupare än så.
Det handlar till stor del om attityder och värderingar hos män. Det handlar om hur vi förmår att förklara och förstå mäns våld mot kvinnor. Jag har aldrig hört Henrik von Sydow tala om det. Jag har hört honom tala många gånger om nyttan av många poliser och hur man har satt upp ett mål på 20 000 poliser. Det är bra. Vi har aldrig sagt emot det - tvärtom.
Vi utbildade 4 000 nya poliser under den förra perioden. Vi har aldrig motsatt oss att det ska bli fler nu. Vi säger tvärtom att det kanske inte räcker med 20 000. Vi tycker egentligen att det är rätt korkat att ange en numerär och tro att det på något sätt är lösningen på något av de sociala problem som det här är fråga om.
Elisebeht Markström (S):
Jag vet inte hur många gånger jag ska behöva upprepa att vi inte har motsatt oss målet 20 000 poliser. Det är regeringens mål. Det är ert mål. Vi har sagt att det är möjligt att det behövs fler poliser. Vi tycker framför allt att det behövs en bättre polisutbildning och att det ska vara en högskoleutbildning.
Vi tycker dessutom att det behövs andra kompetenser än poliser i polisens verksamhet. Nu pekar utvecklingen precis rakt åt motsatt håll. De poliser som kommer ut från sin utbildning under den här mandatperioden kommer att få träda in i en verksamhet som är avlövad på till exempel de civilanställda. Det kommer att innebära att poliser kommer att sitta i receptioner.
De kommer att svara i telefon och de kommer att ta hand om de enklare ärenden som civila anställda tidigare har gjort inom polisen. Det här är väl ingen utveckling att skryta över, Henrik von Sydow! Ska vi dessutom tala om ekonomin kan jag säga att vi ser fram emot vårpropositionen för att få se hur polisens ekonomi ska se ut efter den 1 juli. Det vet inte vi någonting om.
Det kan hända att Henrik von Sydow har någon uppfattning om hur det kommer att se ut, men på polismyndigheterna har man i alla fall ingen uppfattning om hur ekonomin kommer att se ut efter den 1 juli, för längre än så har ni ju inte lagt någon budget. Kom alltså inte och hävda att vi har någon annan uppfattning och att vi inte kan ställa oss bakom antalet med 20 000 poliser.
Men måla inte på oss att det skulle vara lösningen på de frågor som den här debatten har handlat om! All erfarenhet och all kunskap visar att det är både polisarbete och väldigt mycket andra insatser som behövs för att skydda kvinnor och barn mot mäns våld.
Elisebeht Markström (S):
Tack för svaret, statsrådet! Jag vet också att det naturligtvis är år för år. Icke förty är det så att en del anslag återkommer år för år. Brottsoffermyndigheten fördelar ju varje år ett bidrag till Brottsofferjourernas Riksförbund, ett rätt stort sådant också.
Socialstyrelsen har i många år, så länge jag kan överblicka, faktiskt också finansierat riksorganisationernas verksamhet. Det är på samma sätt med den här jouren, även om den är mer konkret därför att man också tar emot hjälpsökande i just den här verksamheten. Men det får ses som en nationell angelägenhet, och det är ett intressant utvecklingsarbete som pågår där.
Finns det någonstans i landet samlad kunskap om HBT-gruppens brottsutsatthet är det just på den här brottsofferjouren. Därför kan den inte behandlas som en kommunal fråga. Då skulle ansvaret falla på Stockholms stad, och jag tror inte att de är intresserade av att stå för finansieringen för hela landet.
Den här verksamheten kan heller inte sägas rymmas inom det länsstyrelsen fördelar vad gäller utveckling av brottsofferarbete ute i landet som kvinnojourerna, brottsofferjourerna och även tjejjourerna kan ta del av. Det här är en annorlunda verksamhet som måste få sin finansiering på ett lite annorlunda sätt än det traditionella.
Omöjligt är det inte, men det är bra att få höra att regeringen också för 2010 i vart fall tänker sig att lägga fram för riksdagen att fatta beslut om samma summa också för nästa år. När det gäller brottsofferstöd över huvud taget sade statsrådet att det är en angelägenhet för kommunerna. Förvisso är det så och har varit under många herrans år. Det har till och med blivit skarpare.
Man ska , inte bör, se till att brottsoffer får den hjälp och det stöd de behöver. Jag undrar om statsrådet kanhända har nåtts av den diskussion som pågår ute i landet nu, där kommunerna går från ideell verksamhet till att upphandla kvinnojoursverksamhet. Det är det jag tänker på i första hand. Det är ett litet stickspår. Jag inser det.
Men eftersom statsrådet nämnde just det ansvaret kan jag förmedla att det är en sådan utveckling på gång ute i landet, ute i självaste verkligheten. Ideella kvinnojourer som i många herrans år har finansierats med verksamhetsbidrag från kommunerna, kanske från flera kommuner gemensamt till och med till en kvinnojour, nu omfattas av upphandling från kommunerna.
Det är en utveckling som är oerhört annorlunda än vi har sett tidigare. Det är ett stickspår. Jag inser det. Jag får kanhända återkomma med den frågan i en annan interpellationsdebatt.
Det svar som jag har fått i dag när det gäller att just stödet till den brottsofferjour som får sägas vara HBT-jouren i Sverige också kan användas till annat än hjälp vid våld i samkönade relationer, det vill säga öppnas för alla brottsoffergrupper som kommer dit, är oerhört glädjande. Jag tackar så mycket för det svaret.
Elisebeht Markström (S):
Det var klara besked från Inge Garstedt vad gäller barn som bevittnar våld: Vi ska inte utreda. Det räcker att barn har rätt till skadestånd. Visserligen finns det brister i nuvarande ordning, men det är bra som det är.
Det var ett klart besked, Inge Garstedt, till mig, till Socialdemokraterna, till alla som följer frågan, till frivilligrörelsen, Brottsoffermyndigheten och många andra som hela tiden har hävdat att här borde det till en lagskärpning.
Att barn som bevittnar våld har brottsofferstatus är en alldeles tokig missuppfattning, Inge Garstedt. Brottsoffer är över huvud taget ingen juridisk term, utan det är målsägande.
Däremot skrev vi redan förra mandatperioden att barn som bevittnar våld är att betrakta som offer för brott, och socialtjänsten fick i uppdrag att skärpa sitt arbete på detta område för att hjälpa barnen.
Barn är inte att betrakta som brottsoffer; barn är att betrakta som vittnen, och de vittnar inte mot sina föräldrar. Vi anser att man behöver utreda om det inte borde vara straffbart att utsätta barn och tvinga barn att bevittna våld, vilket ju oftast sker i det egna hemmet.
Där har dock Inge Garstedt och Moderaterna satt ned foten och sagt: Nej, det räcker som det är.
Elisebeht Markström (S):
Inge Garstedt vecklar in sig i en diskussion som leder fel. I en händelse där ett barn har bevittnat våld, låt säga där pappan misshandlar mamman eller där syskon misshandlas av pappan eller mamman, har straffet som utdöms inget att göra med att barnet har bevittnat våldet.
Det har att göra med den kränkning och det våld som målsäganden är utsatt för. Så fungerar det i dag. Vi har infört en ordning där barn kan få skadestånd när det uppmärksammas att de har bevittnat våld. Förra mandatperioden gjorde vi ett försök att flytta fram positionerna.
Den lagstiftningen har gällt några år, men Brottsoffermyndigheten berättar att förundersökningar och domskäl inte ger underlag för att ge barn detta skadestånd. Jag vågar påstå att barn inte heller får den hjälp de har rätt till via socialtjänsten och kommunerna.
Jag håller med om att det i första hand handlar om att skydda barn och ge dem hjälp och stöd att komma bort från ytterligare våld. Det är naturligtvis målet. Det är helt rätt, och jag håller med om det. Vi når dock inte det denna väg; så ser det ut i dag. Läs Brottsoffermyndighetens rapportering! Lyssna på Rädda Barnen, kvinnojourerna och alla som är engagerade! Då får Inge Garstedt en helt annan bild.
Avslutningsvis konstaterar jag att Moderaterna har svängt 180 grader vid en jämförelse med motionerna och det höga tonläget under förra mandatperioden. Då krävde man just denna förändring, men nu är det tillräckligt som det är.
Elisebeht Markström (S):
Tack för ditt anförande, Johan Linander!
Det ingår inte i Rikspolisstyrelsens och samverkansparternas uppdrag att lämna förslag i frågan om dessa barns juridiska status." - Det låg utanför uppdraget.
Sedan står det, och man är väldigt tydlig, tycker jag: "Diskussionerna som förts i samverkansgruppen har dock lett till slutsatsen att det finns ett påtagligt behov av att klarlägga och förbättra dessa barns ställning i den rättsliga processen." Så skriver Rikspolisstyrelsen, Socialstyrelsen, åklagarna och rättsmedicin. Det är precis vad vi begär.
Tillsätt en utredning som flyttar fram barns juridiska ställning! Utred den frågan! Vi säger inte exakt hur det ska vara. Men utred frågan, ta in personer som kan diskutera kring detta och som har kunskaperna och var beredd att göra förändringar! Ska jag uppfatta det som att Centerpartiet om man hade kunnat rösta på vårt förslag skulle ha gjort det nu?
Elisebeht Markström (S):
Om inte "om" hade funnits skulle allting naturligtvis se mycket annorlunda ut. Vi hade under den förra mandatperioden en ambition att förbättra situationen för barn som har bevittnat våld. Vi ville lyfta fram deras situation, vi ville att socialtjänsten och andra som kan hjälpa barnen får signaler om det enskilda barnet och att det finns ett behov av hjälp och stöd. Vi gjorde en reform. Vi skäms inte för det.
Jag tycker att det är mer allvarligt att säga: Det är tre år sedan en förändring gjordes. Varför ropar ni på en förändring nu igen? Men det är långa ledtider vad gäller lagstiftning. Det som vi säger är att man ska tillsätta en utredning, utreda frågan och låta den jobba. Det kan gärna vara en parlamentarisk utredning. Det behöver inte vara en expertutredning som den borgerliga regeringen älskar att hålla sig med.
Ta in också barnkunnig personal och så vidare, sådana som faktiskt kan någonting i dessa frågor, och utred frågan och lyft på stenarna. Ligger det någonting i vad barnrättsorganisationerna och frivilligrörelsen säger, eller är det bara nys? Johan Linander säger att barn som bevittnar våld är utsatta för psykisk misshandel och därför är brottsoffer. Men det är inte så lagstiftningen ser ut i dag.
Den tillämpas inte på det sättet. Det vore mycket bättre för barnens skull om vi i denna kammare kunde vara så pass rakryggade att vi, när vi ser att det behöver göras förändringar och reformer, står upp och vågar säga att det är dags att göra det och att vi tar reda på om det möjligtvis ligger någonting i den kritik som vi, och nu också Rikspolisstyrelsen, ger uttryck för.
Elisebeht Markström (S):
Tack, Inger Davidson! Det dyker förstås upp några funderingar. Inger Davidson säger att mycket har gjorts, och alldeles särskilt den här mandatperioden. Det tillhör den politiska retoriken att lyfta fram vad man själv har gjort.
Sedan hänvisar hon till utredningar och förslag som den socialdemokratiska regeringen satte i gång. Nationellt centrum för kvinnofrid är till exempel ett sådant initiativ. Stalkningsutredningen har vi redogjort för här. Direktiven skrevs av Socialdemokraterna.
Utredningen lades fram 2008, och det senaste beskedet från justitieminister Beatrice Ask är att det planeras en lagrådsremiss under våren. Det var svaret på Susanne Ebersteins fråga häromdagen i just den här frågan. Vi får väl se hur det blir. Det finns inte med i propositionslistan. Jag tycker att det är angeläget att det kommer fram.
Frågan om det förstärkta och förbättrade besöksförbudet har diskuterats både under den här mandatperioden och under den förra mandatperioden. Det är verkligen på tiden att man kommer till skott. Sedan har jag en annan fundering. Inger Davidson talade om Brås uppföljning av handlingsprogrammet. Det är bra.
Där pekar man på att nästa steg borde vara slå in på en väg för att förhindra män att begå våldsbrott mot personer i nära relationer. Vi har föreslagit att regeringen och riksdagen ska ta lite krafttag i den frågan och utveckla mansmottagningar runt om i landet. Hur ser Inger Davidson på den saken?
Elisebeht Markström (S):
Tack så mycket, Inger Davidson! Så bra att vi är överens om att det är viktigt att satsa på förebyggande arbete. Kriminalvården arbetar i efterhand. Där handlar det om dömda män, och de allra flesta män som utsätter en närstående för våld eller andra kränkningar kommer aldrig någonsin i närheten av vare sig polis, domstol eller kriminalvård.
Vi tycker att det vore ett bra förebyggande arbete. Vi efterlyser regeringens stöd i den frågan. Vi skulle vilja att riksdagen hade fattat beslut om just detta i samband med budgeten. Det skulle finnas med som ett uppdrag att stimulera den typen av verksamhet. Vi saknar det. Det finns inte. Det står nämnt, och det är mycket som nämns i handlingsplanen, men det finns egentligen inte några konkreta uppdrag.
Det står också att man ska ha ett barnperspektiv i handlingsprogrammet, men det finns inga konkreta åtgärder där heller. Synar man handlingsprogrammet ser man att det finns många punkter, många ord och en hel del verkstad, men det finns naturligtvis väldigt mycket mer att göra. Avslutningsvis välkomnar jag att också Inger Davidson tycks ha samma uppfattning som Göran Hägglund, nämligen att frågan om barn som bevittnar våld bör utredas.
Hur svaret på en sådan utredning sedan blir vet ingen av oss ännu. Arbetet bör sättas i gång här och nu. Stöd vår reservation nr 12, Inger Davidson!
Elisebeht Markström (S):
Förtursförklaring: Den lagstiftningen - som ni väljer att kalla reform - var vi emot och är fortfarande emot. Vi anser att motiveringen till att vissa personer skulle kunna få förtur inför domstol haltar betänkligt.
Är det att värna brottsoffren - målsägande, som det egentligen heter - att säga till dem som begär förtur att de får gå före i kön? Vem är det som kommer att begära förtur? Är det de resursstarka, de som är väl pålästa eller de som är medvetna? Jag tror det. Jag tror att det är de svagaste som kommer att hamna längst bak i kön.
Alla mål ska naturligtvis hanteras skyndsamt, men nu har ni lagt in en växel och sagt att vissa ska behandlas extra skyndsamt om de begär förtur. För oss känns det helt främmande att stödja en sådan reform. De prioriteringar som ska göras i rättsväsendet ska göras från den politiska instansen, menar vi.
Det är härifrån som vi ska tala om vad rättsväsendet ska prioritera. Det ska inte vara de som har bäst förutsättningar att föra sin talan som prioriterar sig själva. För oss hänger den frågan nämligen väldigt nära samman med rättvisa.
I slutändan handlar det förstås om att rättsväsendet behöver ha tillräckliga resurser för att klara alla mål och göra alla de prioriteringar som härifrån sätts upp, och inte från dem som på egen hand kan klämma sig in före och säga att just mitt mål är mer angeläget och därför begär jag förtur.
Det är förklaringen till att vi socialdemokrater vill att den propositionen ska avslås.
Elisebeht Markström (S):
Självklart är inte det rimligt. Man kan plocka upp enstaka exempel och fråga om det är rimligt, och det är klart att det inte är det. Det ska inte vara så för någon, inte heller för dem som står efter denna flicka i kön, att det tar så lång tid. Dessutom är våld mot kvinnor en prioriterad fråga, så hon skulle i alla fall inte ha behövt vänta så länge om prioriteringsordningen från regering och riksdag hade följts.
Det ska hon naturligtvis inte behöva göra. Att skapa en möjlighet för personer som tycker att de har väntat för länge - säkerligen med rätta - att komma före andra känns helt främmande för oss. I slutändan betyder det, Helena Bouveng, att någon annan får vänta ytterligare lite längre. Det är inte så att det skapas mer utrymme.
Det är väl inte så att man i domstolarna sitter på övertid och tar förtursförklaringarna, utan det sker naturligtvis under den tid som domstolarna har till sitt förfogande. Det där resonemanget köper inte vi. Det är självklart att ingen som har utsatts för ett så allvarligt brott ska behöva vänta tolv månader. Men det här är inte rätt recept, för någon annan får vänta i stället.
Sedan talar Helena Bouveng om trygghetsundersökningen och att den visar på ökad trygghet. Det är naturligtvis jättebra. Det visar på en upplevd ökad trygghet när man frågar utvalda grupper. Det är jättebra att det är på det sättet. Men det betyder inte att vi inte har några bekymmer kring otryggheten. I mitt anförande redogjorde jag för att otryggheten i Sverige ökar i dag.
Det är inte så att människor har för mycket trygghet. Det är så att människor faktiskt har väldigt mycket av otrygghet.
Elisebeht Markström (S):
Mitt anförande handlade inte om något helt annat. Det handlade om otrygghet och kopplingen mellan otrygghet och brottsutveckling i ett samhälle.
Förnekar Johan Linander att det skulle finnas något som helst samband mellan hur brottsutvecklingen och brottsligheten i ett land ser ut och hur ett land förmår utjämna skillnader, se till att hälsotillståndet är gott och så vidare. Finns det inget sådant samband över huvud taget?
Jag anser att det gör det, och det var detta som mitt anförande handlade om. Jag talade nog inte om några regionala klyftor mellan landsbygd och stad. Jag har inte skrivit det i mitt anförande, och jag kan inte minnas att jag skulle ha sagt det. Det var nog Johan Linander som lyssnade lite dåligt eller tolkade in något som jag faktiskt inte sade.
Jag citerade statsminister Fredrik Reinfeldt, som talade om att Sverige ska vara ett land som håller ihop, där sociala och regionala klyftor minskar. Det var i det sammanhanget jag använde det uttrycket. Det var alltså inte mina ord. Jag hade önskat att Fredrik Reinfeldts uttalande hade blivit verklighet. Det är ju inte så. Nu ökar i stället skillnaderna.
Utanförskapet ökar och arbetslösheten ökar. Människors möjlighet till egen försörjning minskar. Otryggheten ökar, helt enkelt.
Elisebeht Markström (S):
Den nationella trygghetsundersökningen är inte en undersökning som ser till helheten och diskuterar människors upplevda trygghet, utan den handlar om hur man upplever risken att bli utsatt för brott och risken att röra sig ute i samhället, särskilt när det är mörkt. Det är det som den nationella trygghetsundersökningen handlar om.
Sanningen att säga, Johan Linander, är det en undersökning som tittar bakåt i tiden, eller hur? Den tittar inte framåt i tiden. Självklart är det så. Man har frågan 14 000 personer under förra året hur de upplever tryggheten.
Skulle man fråga alla dem som är arbetslösa och de ungdomar som inte kommer i närheten av en anställning hur de upplever sin trygghet i vidare mening tror jag att svaret skulle komma att vara helt annorlunda. Självklart finns det ett samband med hur ett samhälle vill och förmår utjämna skillnaderna i livsvillkor mellan människor.
Det är självklart. Allt annat vore knasigt. Jag tror heller inte att Johan Linander skulle förneka att det finns ett sådant samband. Nu ökar arbetslösheten. Vi har 9 procents arbetslöshet i Sverige. Vi har mängder med människor som står utanför försörjning.
Det är 500 000 som har lämnat a-kassan. Barnfattigdomen har aldrig varit så hög. Det är 200 000 barn som lever i relativ barnfattigdom i Sverige. Det är väl ändå en beskrivning av att tryggheten har försämrats för alla dem som drabbats? Det handlar inte bara om dem som drabbas direkt. Detta kommer att påverka hela samhället. Det kommer att påverka Johan Linander. Det kommer också att påverka mig och alla andra runt om.