KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ann Linde (S):
Jag håller helt med Hans Wallmark om att det är viktigt att ta upp Taiwan, att prata både om det som sker i Hongkong och om de risker som finns för Taiwan och att diskutera det i denna kammare. Kinas starkare ställning påverkar fler och fler frågeområden.
För svensk del är det viktigt att EU och Sverige med den Kinastrategi som riksdagen antog 2016 upprätthåller bred enighet gentemot Kina.
Jag tror att det är bra att vi är eniga i kammaren, och jag tror att det är bra att vi både i EU och tillsammans med de länder som Hans Wallmark nämnde försöker påverka Kina - också när det sker illavarslande saker. Det är viktigt att det transatlantiska samarbetet är starkt också när det gäller Kina.
Där, precis som i många andra frågor, hoppas jag på den nya administrationen och att vi ska kunna ha ett bra samarbete. Det finns en ovisshet om utvecklingen på medellång och lång sikt när det gäller Kina, men det är helt klart att Kina försöker öka sitt globala inflytande på olika sätt.
Samtidigt har Kina en rad interna utmaningar, och man har ett politiskt system som inte kan lösa interna konflikter. Det som sker i Kina får då globala följder och återverkningar i stora delar av världen.
Kina är en multilateral och mycket inflytelserik aktör. Jag tycker mig också ha sett att när USA dragit sig tillbaka har Kina gått framåt i flera multilaterala organisationer - inte minst Världshälsoorganisationen, som är särskilt aktiv nu eftersom vi har en pandemi.
Precis som Hans Wallmark är jag orolig för Taiwans ställning. Vi har sedan väldigt lång tid, under både socialdemokratiskt ledda och moderatledda regeringar, haft ett bra utbyte med Taiwan. Senast tog vi emot den taiwanesiska forskningsministern här i Sverige därför att det är ett bra utbyte.
Vi tycker att det är viktigt att Taiwans befolkning får inflytande över sin egen situation. Med det sagt fortsätter regeringen med den så kallade ett-Kina-politiken tillsammans med övriga EU-länder, vilket naturligtvis sätter vissa begränsningar för formaliteterna.
Ann Linde (S):
Regeringens utgångspunkt i arbetet med Kina är den vi har redovisat för riksdagen i vår skrivelse förra hösten, Arbetet i frågor som rör Kina . Regeringen slår där fast att EU är en grundsten i regeringens arbete i frågor som rör Kina. Det är av central betydelse för Sverige att EU driver en gemensam, kraftfull och tydlig Kinapolitik.
Regeringen kommer att i första hand genom EU och i samverkan med likasinnade ställa krav på Kina att landet ska följa sina folkrättsliga förpliktelser och ta ansvar för ett regelbaserat multilateralt samarbete. Detta gäller den allvarliga händelseutvecklingen i Hongkong liksom Kinas agerande i Taiwan.
Regeringen ser med stort allvar på situationen i Hongkong och verkar, som jag tidigare har framhållit, för ett fortsatt tydligt EU-gemensamt agerande. Regeringen kommer även framledes att stödja Hongkongs självstyrande ställning. Sverige har, likt övriga EU-medlemsländer, erkänt Folkrepubliken Kina. Det betyder att vi alla följer den så kallade ett-Kina-politiken.
Det är beklagligt att Kina försöker begränsa Taiwans rörelseutrymme. Sverige och EU har ett intresse av att säkra Taiwans deltagande i internationella organisationer, inklusive internationella expertorgan som WHO. Meningsmotsättningarna mellan Folkrepubliken Kina och Taiwan måste lösas på fredlig väg och på ett sätt som överensstämmer med viljan hos Taiwans befolkning.
Taiwan är en välutvecklad demokrati med god efterlevnad av de mänskliga rättigheterna. Det är avslutningsvis av stor vikt att varken Kina eller någon annan stat undergräver den regelbaserade världsordningen. Regeringens ståndpunkt är härvidlag tydlig.
Ann Linde (S):
Tack, Hans Wallmark, för att du tar upp den här viktiga diskussionen i riksdagens kammare! Jag är också glad över att du tar upp arbetet som Jarl Hjalmarson-stiftelsen gör. Jag har själv varit engagerad i Olof Palmes internationella center där jag under 13 år satt i styrelsen och också var vice ordförande. Vi startade redan 2000 en kampanj som hette stopluka.nu.
Sedan övergick den 2002 i ytterligare en kampanj som hette För yttrandefrihet och pressfrihet i Vitryssland. I dag benämner vi ju inte landet som Vitryssland utan Belarus. Bland annat hade jag själv och den dåvarande utrikesministern Anna Lindh torgmöten där vi ställde krav på yttrandefrihet och pressfrihet.
Första gången jag själv deltog i samarbete i Belarus med civilsamhällesorganisationerna var 2004, då vi samarbetade med framför allt kvinnoorganisationer. Sedan har det följts av en rad andra aktiviteter. Jag delar alltså helt synen som Hans Wallmark har.
Det är oerhört viktigt att vi satsar på direkta kontakter mellan våra partier, våra NGO:er och medier. Det är någonting som verkligen stärker civilsamhället och folket i Belarus. Regeringen har varit väldigt tydlig med att presidentvalet i Belarus inte var fritt eller rättvist.
Vi har fördömt det våld som Hans Wallmark berättar om och som vi tyvärr får rapporter om i princip dagligen. En del av våldet är dessutom mycket grovt. Vi erkänner inte resultatet av valet.
Jag har svårt att se att det finns förutsättningar för Aleksandr Lukasjenko att sitta kvar, inte minst efter den hemliga presidentinstallationen som tog bort den sista möjligheten till att ha en direkt kontakt.
Vi vill att det ska bli nya val - vi stöder oppositionen när det gäller det - som observeras av OSSE och Odihr, som är organisationen för mänskliga rättigheter inom OSSE och som bland annat har valobservationer. Hur den här politiska övergången ska se ut är en fråga för det belarusiska folket att ta ställning till.
Vi kommer att fortsätta att ställa tydliga krav på Lukasjenko att han stoppar våldet och trakasserierna och inleder en genuin dialog med oppositionen. Han har haft en så kallad dialog inne i KGB:s fängelse med fängslade oppositionspolitiker. Det är naturligtvis inte på något sätt att se som en fri dialog.
Alla politiska fångar måste naturligtvis släppas innan man över huvud taget kan ha en sådan dialog. Det är då vi från OSSE:s ordförandeskaps sida har sagt att vi är beredda att facilitera det. Så sent som för bara några dagar sedan stödde Svetlana Tichanovskaja i personliga samtal med svenska diplomater detta förslag.
Ann Linde (S):
Återigen kan jag konstatera att jag och Hans Wallmark har samma syn på läget i Belarus. Det råder ingen oenighet om att vi kräver att rättvisa val ska genomföras och fullt ut övervakas av OSSE:s valobservation och organisation för mänskliga rättigheter, Odihr.
Den svenske tidigare parlamentarikern Kent Härstedt har också vid flera tillfällen varit ledande i just valobservatörsorganisationer i Belarus vid val. När det gäller koordinationsrådet är Svetlana Tichanovskaja självklart, vilken dag i veckan som helst, välkommen hit.
Jag har både träffat henne personligen och haft samtal med henne. Svenska diplomater hade också för bara några dagar sedan långa samtal med henne. Kovalkova, som är så att säga lite mer av en riktig politiker, har också besökt Sverige. Hon var givetvis inbjuden till Utrikesdepartementet.
Jag har också haft långa samtal med före detta kulturministern Latusjka som numera är medlem i koordinationsrådet. Det är viktigt att de som är med i koordinationsrådet själva bestämmer vad som är mest effektivt, om de ska resa till ett specifikt land - alla vill att Svetlana Tichanovskaja ska komma till deras land - eller om de föredrar att man kommer till dem, vilket vi gjorde så sent som förra veckan.
Det måste vara helt på deras villkor. Stöd får inte vara beroende av att de kommer hit för att vi vill träffa dem. Det som de vill ha ska vara avgörande. Hans Wallmark vet att jag tycker att det är plågsamt att EU tog två månader på sig för att få sanktionerna på plats.
Vi vet att det berodde på att det finns krav på enhällighet i alla dessa frågor. Därför tycker jag, vilket också statsministern har uttryckt, att man i vissa frågor bör se över om det inte är rimligt att ha kvalificerad majoritet. Det gäller till exempel mänskliga rättigheter och den här typen av sanktioner mot brott mot mänskliga rättigheter. Frågan är då vad vi kan göra.
Jag tror fortfarande att det är viktigt att vi stöder civilsamhället. Sverige ger nu ett av de största stöden till civilsamhället som något land ger, 120 miljoner per år. Det handlar om stöd för demokrati och mänskliga rättigheter men också för marknadsekonomisk utveckling och miljö och klimat.
Vi har, till följd av de allvarliga händelser som har omgärdat presidentvalet, beslutat att frysa i huvudsak de projekt där statliga aktörer har haft en aktiv roll. Det handlar om ett projekt med IMF och International Finance Corporation om ekonomisk utveckling och så vidare.
Det är nu fryst. I måndags hade utrikesministrarna i EU möte. Också EU har nu bestämt att på olika sätt öka stödet till civilsamhället och fria medier. Däremot ska man veta att det inte är oproblematiskt. Regimens repression mot enskilda organisationer gör att det finns risker för dem som är samarbetspartner och utförare.
Ann Linde (S):
De vet. Koordinationsrådet och oppositionen vet att de alltid kan komma till Sverige, att vi alltid kan stödja dem på alla sätt de önskar. Som jag tidigare har nämnt har EU nu fått upp ångan. Man minskar det bilaterala samarbetet med de belarusiska myndigheterna. Man ökar stödet till det belarusiska folket och till civilsamhället.
Man har ställt ytterligare ekonomiska resurser till förfogande för våldsoffer för brutaliteten mot fredliga demonstranter och till civilsamhällets organisationer och oberoende medier. Vårt agerande får däremot inte leda till att befolkningen straffas hårdare. Ingen tjänar på total isolering.
Vi ska fortsätta ha kontakter med civilsamhället och inte minst koordinationsrådet. Vi ska inte vända Belarus ryggen. Vi ska välkomna ett djupare samarbete med ett fritt och demokratiskt Belarus. Man måste också se vad som händer om Belarus blir demokratiskt. Då ska vi vara beredda att omedelbart gå in. Den svenska regeringen står helhjärtat bakom det belarusiska folket. Vi stöder deras rätt till självbestämmande.
Vi stöder deras rätt att fritt välja sina ledare. Det här rör också vår egen säkerhet och stabilitet. Vi behöver en demokratisk utveckling i Belarus.
Ann Linde (S):
Nedrustning och icke-spridning av kärnvapen förblir en central utrikes- och säkerhetspolitisk prioritering för regeringen.
Stockholmsinitiativet för kärnvapennedrustning, inrättandet av ett kunskapscentrum för forskning om kärnvapennedrustning, vårt medlemskap i IAEA:s styrelse, vårt arbete i frågan om Iran och kärnenergiavtalet JCPOA samt Sveriges engagemang för en fredligare och säkrare Koreahalvö är uttryck för detta.
Jag noterar att till dags dato har 51 länder, varav 3 europeiska, ratificerat FN:s konvention om förbud mot kärnvapen, TPNW, och att konventionen därmed kommer att träda i kraft den 22 januari. De stater som ratificerat konventionen blir således folkrättsligt bundna av den.
Efter en noggrann prövning meddelade regeringen 2019 sitt beslut att inte underteckna konventionen i dess nuvarande form. Samtidigt meddelades avsikten att Sverige ska bli observatör i TPNW - en fråga som nu aktualiseras i och med det kommande ikraftträdandet.
Regeringens intention är fortsatt att Sverige ska bli observatör till konventionen när denna trätt i kraft. Flera av de frågor Håkan Svenneling ställer rör hur Sverige, i egenskap av observatör, kommer att agera i olika avseenden. Här kan övergripande noteras att det alltjämt råder betydande oklarhet om hur arbetet inom ramen för TPNW konkret kommer att bedrivas.
Detta gäller även vilken roll observatörer kommer att ha i den löpande verksamheten och i samband med statspartsmöten. Ytterst blir det dock upp till statspartskretsen att ta ställning till TPNW:s procedurregler.
Regeringens allmänna utgångspunkt är att Sverige genom aktivt deltagande ska nyttja den plattform som observatörskapet erbjuder i syfte att påverka konventionen i den riktning vi vill se. Detta kommer att handla om att söka komma till rätta med de olika brister i konventionen som Sverige lyfte fram under förhandlingarna 2017.
Till dessa hörde just frågan om en tydligare definition av kärnvapen, som frågeställaren själv tar upp, och den om TPNW:s verifikationskrav.
Ann Linde (S):
Tack, Håkan Svenneling, för att du tar upp den viktiga frågan om kärnvapennedrustning och frågan om TPNW! Sverige har alltid haft som utgångspunkt att engagera sig i initiativ som syftar till att uppnå en värld fri från kärnvapen.
Vår tro på multilaterala lösningar som det mest effektiva sättet att hantera globala utmaningar låg till grund för att vi engagerade oss i förhandlingarna om TPNW 2017. Sverige kom väl förberett till förhandlingarna, och vi deltog med målsättningen att bidra till en robust och genomarbetad konventionstext.
Tyvärr nådde vi inte - och inte heller de länder som var med oss - hela vägen fram på de blott fyra veckor som förhandlingarna varade.
Den slutliga texten kom att innehålla ett antal centrala brister som bland annat rör kommissionens relation till icke-spridningsavtalet, NPT, otillräckliga skrivningar om kontroller av efterlevnaden - det som kallas för verifikationer - och avsaknaden av just tydliga definitioner. När det gäller frågan om definitioner, som Håkan Svenneling tar upp, var Sverige ett av de länder som engagerade sig särskilt i den här frågan.
Under konferensen presenterade vi ett konkret förslag till definition av kärnvapen i det arbetspapper som vi översände till mötet. Tyvärr kan jag bara konstatera att vårt förslag inte fick något gehör. Som grund för regeringens ställningstagande att inte underteckna eller ratificera TPNW hade regeringen ett utförligt underlag till sitt förfogande.
Det bestod bland annat av ambassadör Lars-Erik Lundins rapport liksom de remissvar som inkommit från olika myndigheter, civilsamhällesorganisationer, näringslivet och akademiska institutioner. Säkerhets- och försvarspolitiska aspekter ingick också i regeringens övervägande i frågan, och som ett led i detta fördes självfallet dialog i frågan med våra säkerhetspolitiska samarbetsländer.
Den centrala omständigheten för regeringens ställningstagande var dock frågetecknen kring konventionens förutsättningar att utgöra ett effektivt nedrustningsinstrument. Omständigheten att undertecknandet av TPNW, såvitt regeringen kunde bedöma, saknade stöd i denna kammare var regeringen tvungen att beakta. TPNW kommer mycket snart att träda i kraft.
Regeringens position i frågan ligger fast. I enlighet härmed avser Sverige att bli observatör när nu verksamheten inom ramen för konventionen ska inledas. Sverige kommer att nyttja den plattform som observatörsskapet tillhandahåller för att driva frågor som ligger i linje med våra övergripande utrikes- och säkerhetspolitiska prioriteringar. I det ligger bland annat att försöka komma till rätta med de olika brister som finns i konventionen.
Ann Linde (S):
Jag kan försäkra Håkan Svenneling om att Sverige fortsätter att driva en aktiv politik för både nedrustning och icke-spridning av kärnvapen.
Vi är, precis som Håkan Svenneling, övertygade om att man gör det här arbetet bäst tillsammans med andra länder - genom att visa engagemang och ha en aktiv diplomati.
Sverige har en både ambitiös och realistisk ansats, och det handlar om att uppnå konkreta resultat. Den kommande konferensen om icke-spridningsfördraget, NPT, är en viktig milstolpe och möjlighet. Vi hoppas nu att den kommer att ske i augusti, då den har blivit uppskjuten två gånger.
Vi hoppas att man ska nå framsteg inom alla de tre pelarna, alltså när det gäller icke-spridning av kärnvapen, när det gäller fredlig användning och inte minst när det gäller konkret nedrustning. Man kan också se något positivt med att konferensen har senarelagts och flyttats fram, och det är att vi har fått mer tid att förbereda oss.
Men med det sagt är det oklart vilket utfall som vi kan förvänta oss av NPT. Ambitionsnivåerna hos de olika statsparterna varierar. Jag hoppas att en ny presidentadministration ska ha högre ambitioner för att vi ska nå fram med NPT.
Vi kommer att göra vad vi kan för att minska riskerna för kärnvapenanvändning och för att se till att kärnvapennedrustning står högt på den internationella agendan. Det gör vi bland annat genom Stockholmsinitiativet, som jag är glad att Håkan Svenneling nämnde.
Det är ett initiativ som är ett tydligt uttryck för våra ansträngningar för att skapa bra förhållanden för att främja ländernas nedrustningsåtagande. Arbetet har fortsatt sedan vi satte igång det 2019. För mindre än en vecka sedan var jag i Amman i Jordanien på det tredje ministermötet.
Det var ett väldigt lyckat möte som var ämnat att hålla ångan uppe, konsolidera stödet och bland annat få ett fortsatt politiskt engagemang på högsta nivå inför översynskonferensen. Stockholmsinitiativet har lyckats etablera sig som en tongivande kraft i den globala nedrustningsdiplomatin. Det finns inte många sådana initiativ nu. Men det är ett.
Därför var det extra roligt att också FN:s generalsekreterare deltog. Trots olika politiskt klimat och skiftande förutsättningar har vi nu utöver de 16 länderna som var med fått med en rad nya länder: Belgien, Luxemburg, Filippinerna, Azerbajdzjan, Danmark och Island. Och fler ska det bli.
Det är inte utan att vi känner oss lite som aktivister när det gäller att försöka övertyga fler länder att gå med. Naturligtvis pågår en kontinuerlig dialog med kärnvapenstaterna. Storbritannien och Frankrike har uttryckt intresse för initiativet. Men vi har fått reservationer från USA och Ryssland. Kina har inte svarat.
Det är väldigt konkreta saker som ingår i de 22 förslagen. Jag kan återkomma till dem senare. Jag skulle dock behöva mer engagemang för det här och inte bara för TPNW. Ut och jobba för att få fler länder att skriva på!
Ann Linde (S):
Hotet från kärnvapen fortsätter att vara större än på länge. Det är brist på förtroende mellan länderna. Det är brist på förtroende mellan kärnvapenstaterna. Det är också nya kärnvapenförmågor som utvecklas. Den globala arkitekturen för rustningskontroll är satt under hårt tryck.
Men jag skulle vilja säga att Sverige har ledartröjan när det gäller kärnvapennedrustning, just därför att vi satte igång Stockholmsinitiativet och nu driver det med kraft. Det är väldigt konkret. Det handlar om att kärnvapens roll i doktriner behöver minska. Det handlar om att transparensen kring arsenaler och nukleär teknologi måste öka. Det handlar om att samarbete och kommunikationskanaler ska återuppbyggas.
Stockholmsinitiativet har möjlighet att minska risken för användning av kärnvapen och önskar öka förtroendet. Det är en ambitiös ansats. Men det är också en realistisk ansats. Det är inte bara att säga: Vi vill ha en kärnvapenfri värld. Det är 22 konkreta förslag på hur det ska gå till.
Jag önskar att fler organisationer och partier runt om skulle säga: Här har vi konkreta förslag. Påverka era regeringar och gå med i Stockholmsinitiativet. Se till att det nu blir ändringar i NPT. Det är nämligen det vi har. Kärnvapenkonventionen är en bra sak, och vi ska utnyttja den plattform som finns.
Som observatör ska vi påverka den på alla sätt vi kan. Men det är inte där de konkreta förslagen finns nu. De finns i NPT-konferensen. Det är oerhört viktigt att den går framåt. Det finns inga garantier för det, utan det som gäller är hårt arbete med att övertyga regering efter regering att ansluta sig. I det arbetet hoppas jag ännu mer på Vänsterpartiet.
Ann Linde (S):
Att bidra till konfliktlösning i OSSE-regionen på basis av våra gemensamma principer och åtaganden står högt upp på min agenda som OSSE-ordförande. Det är en av OSSE:s grundläggande uppgifter, och mitt aktiva stöd till existerande konfliktlösningsformat har detta som målsättning. Arin Karapet tog specifikt upp frågan om krigsfångar.
Jag kan säga att vi välkomnar den process med utbyte av krigsfångar och kvarlevor som har inletts. Det svenska stödet till Internationella rödakorskommittén är viktigt. Det är en neutral och betrodd mellanhand, och de har underlättat utbytet av krigsfångar och kvarlevor i regionen.
Ordförandeskapets personliga representant för Nagorno-Karabach-konflikten har jobbat aktivt med förtroendeskapande åtgärder mellan parterna, såsom journalistutbyten och besök vid kontaktlinjen. Han har också arbetat med att understödja utbytet av krigsfångar och kvarlevor. Som OSSE-ordförande kommer vi att fortsätta att stödja hans arbete i detta.
Jag delar Arin Karapets bedömning att processen med utbyte av krigsfångar och utredning av potentiella krigsförbrytelser bör påskyndas. Regeringen följer utvecklingen noga och ser allvarligt på uppgifterna om misstänkta krigsförbrytelser.
Jag har vid flera tillfällen framhållit att personer som har medverkat till allvarliga brott mot folkrätten, inklusive internationell humanitär rätt och mänskliga rättigheter, ska ställas till svars för sina handlingar. Straffrihet är inget alternativ. I Genèvekonventionerna och deras tilläggsprotokoll finns det regler om krigsfångars behandling.
Enligt folkrätten har inblandade stater en skyldighet att utreda om misstänkta krigsförbrytelser har begåtts. Det gäller också vid händelser under Nagorno-Karabach-konflikten. Sverige är pådrivande i arbetet med att stärka tillämpningen av den internationella humanitära rätten. I det sammanhanget driver vi också på för att internationella undersökningsmekanismer ska användas.
Internationella brottmålsdomstolen, ICC, kan ges behörighet att utreda brott under dess stadga - folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser - på flera olika sätt. En stat kan ansluta sig till stadgan eller avge en särskild förklaring att den godtar att ICC utövar jurisdiktion över brott som begåtts på dess territorium eller av dess medborgare.
Ett annat alternativ är att FN:s säkerhetsråd även utan den berörda statens samtycke ger ICC den behörigheten. Regeringen har konsekvent betonat att kränkningar av mänskliga rättigheter och den internationella humanitära rätten måste utredas och att förövare måste ställas till svars. Jag kommer att följa upp detta med båda parter och framhålla deras ansvar att ställa krigsförbrytare till svars på ett noggrant, transparent och skyndsamt sätt.
Enligt folkrätten har inblandade stater en skyldighet att utreda om misstänkta krigsförbrytelser har begåtts. Det gäller naturligtvis också Nagorno-Karabach.