Maria Larsson (KD):
Jag vill börja med att anknyta till det som sist togs upp här. Kristinehamn är ett lyckat exempel där man har klarat hemlöshetsproblematiken på ett alldeles utmärkt sätt, och jag är övertygad om att det är ett mycket väl valt exempel. Det handlar om att socialtjänsten har rätt samarbetspartner för att bygga förtroende och tillit med de parter som tillsammans kan skapa möjligheten att komma in på en reguljär bostadsmarknad igen.
Då krävs det samarbete som vi har initierat på myndighetsnivå och som vi nu ger metodverktyg för att använda sig av ute på den lokala nivån. Jag vill återigen framhålla att det måste finnas en engagerad socialtjänst som hittar och bygger förtroendefulla former med fastighetsägare. Jag vill säga att det gäller både offentliga och privata, därför att jag också har sett exempel på privata som fungerar väldigt väl och som vill ta ett socialt ansvar.
Det är det avgörande för att arbetet ska bli framgångsrikt. Jag tror att det är det metodverktyget och de goda exemplen som behövs i de kommuner där man ännu inte har lyckats komma till rätta med problematiken. Det är intressant att interpellanten tar upp barnperspektivet. Det har varit väldigt tydligt när vi har skrivit strategin. Det är därför vi har en särskild punkt om barnen.
Det är helt orimligt att barn ställs på gatan. Det är därför vi också har bett om statistik. Den tidigare regeringen, som ni representerar, begärde aldrig fram den statistiken. Vi har fått den på bordet. Tyvärr skiljer den inte på barn vars båda föräldrar vräks samtidigt och barn vars ena förälder vräks men där barnet kanske inte bor tillsammans med den vräkta föräldern. Den bilden är alltså ännu inte klarlagd.
Det beklagar jag, för det hade varit belysande att få en bild av bägge delarna. Barnperspektivet är genomgående när vi tänker på strategierna, både hemlöshetsstrategin och, skulle jag vilja säga, även strategin gällande barn som bevittnar våld, barn som lever i en riskfylld missbrukarmiljö hemma eller lever i missbruks- eller riskbruksmiljöer - och de är många. Folkhälsoinstitutet har nyligen räknat fram åt oss att det rör sig om 385 000 barn.
Vi vet att här finns en förhöjd risk; det gäller naturligtvis även risken för att vräkas. Barnperspektivet är genomgående i alla dokument som vi tar fram. Vi stärkte till exempel lagstiftningen när det gäller barn som bevittnar våld så att de ska betraktas som brottsoffer och vara föremål för socialtjänstens övervägande om speciella insatser behövs.
Vi har lagt stora pengar på att se till att barn som lever i en missbrukarmiljö kan få tillgång till stödverksamhet för att de ska inse att de inte bär skuld till det som sker och att det finns andra barn som befinner sig i samma situation. Vi vet att det kan öka deras möjlighet att inte hamna i samma situation. Barnperspektivet är synnerligen viktigt för mig.
Det är viktigt att barn får komma till tals, får delge sin mening, får betraktas som brottsoffer när de i realiteten är det. Det är centrala grundbegrepp där jag också gått in med förbättrad lagstiftning. Detta gäller även hemlöshetsstrategin. Vi har nu fått fram de första siffrorna tack vare att regeringen sett till att få fakta på bordet. Problemet är att så lite gjorts tidigare. Den tidigare regeringen, som ni representerar, brydde sig inte om att göra det.
I så fall skulle vi ha kommit mycket längre i det vräkningsförebyggande arbetet. Jag beklagar att så inte är fallet.