Anders Borg (M):
Det är klart att eurokrisen är mycket allvarlig. Det är alldeles uppenbart att det behövs krafttag för att vi ska komma ur krisen. Vi måste se att länder med stora underskott i sina offentliga finanser vidtar åtgärder. Det gäller inte bara Grekland utan också Spanien, Italien och andra länder där underskotten har blivit alltför stora och skulderna alltför betungande. Det är klart att vi måste skapa oss en brandvägg.
Euroländerna, ECB, IMF och de olika EFSF-fonderna, och allt vad dessa akronymer står för, måste gemensamt lägga plånboken på bordet och säga att de skapar den stabilitet som krävs för att komma ut ur krisen. Vi måste få en ny ekonomisk styrning som gör att vi inte upprepar de misstag som har lett fram till krisen. Där sker det nu vissa framsteg. Det är alldeles uppenbart att det är precis på dessa områden problemen har uppkommit.
Budgetpolitiken i Europa har inte hållit måttet. Vi har över decennier haft stora underskott som har lett till en kraftig ökning av skuldsättningen. Under den senaste krisen är det framför allt de offentliga utgifterna som har ökat medan intäkterna har stått ungefär stilla. Man har alltså tagit på sig utgifter som man inte har medborgarnas mandat att genomföra, i den meningen att de inte har betalat skatt för dem.
Konkurrenskraften i Sydeuropa på grund av alltför mycket regelbörda, konkurrenshinder, bristande utbildningssystem, eftersatt infrastruktur, alltför liten utrikeshandel etcetera har gjort att man i dessa länder har ett kostnadsläge som är utomordentligt besvärligt. Det är i många fall mer besvärligt än det Sverige upplevde i början av 90-talet. De implicita växelkurserna är kraftigt övervärderade eftersom man inte har haft en produktivitet som svarat mot löneökningarna.
I flera av dessa länder har man en mycket besvärlig arbetsmarknadssituation i termer av att man långsiktigt haft alldeles för få på arbetsmarknaden, i synnerhet alldeles för få kvinnor. Italien har en förvärvsfrekvens på snäppet över 60 procent generellt, och den är avsevärt mycket lägre för kvinnor. Det är grundproblemet. Man måste få ordning på konkurrenskraften. Man måste ha offentliga utgifter som är inriktade på tillväxt och som är av den omfattningen att man kan få in skatteintäkter för att täcka dem.
Man måste vidare få ut människor på arbetsmarknaden. Detta är grundproblemen. Euron har inte underlättat problemen, för systemen har inte gett den styrning och stabilitet som varit nödvändig.
Det är dock viktigt att konstatera att många andra länder, allt från Brasilien, Argentina, Sverige, Sydkorea och Thailand till nu på senare tid Lettland och Island, har genomgått likartade kriser alldeles utan vare sig fast växelkurs eller euromedlemskap. Vansköter man en ekonomi och bygger upp för stor skuldsättning, eftersätter sin konkurrenskraft och har en dåligt fungerande arbetsmarknad får man stora ekonomiska bekymmer.
Då måste man göra något åt det långsiktigt. Det är inte aktuellt med ett svenskt euromedlemskap i närtid. Har jag läst opinionsmätningarna korrekt stöder ungefär 10 procent av svenska folket ett euromedlemskap medan 80 procent säger nej till det. Vi har haft som hållning att det är en fråga som ska hanteras i folkomröstning och brett över blockgränserna.
Det finns inga förutsättningar för ett svenskt euromedlemskap under överblickbar tid - även om man givetvis kan hävda att det långsiktigt finns en del fördelar för Sverige med att vara med i ett sådant system.
När det gäller stabiliteten i Sverige har vi ansträngt oss för att bygga fortifikationer - därmed inte sagt att vi inte kommer att påverkas av en allvarlig europeisk kris, oavsett om den blir allvarlig i ekonomisk mening eller i den politiska valutakursmening som Jonas Sjöstedt och Ulla Andersson är ute efter. Vi har bättre offentliga finanser. Vi har starkare stabilitetsfonder. Vi har en centralbank som har en penningpolitik som kan nyttjas, och vi har hårdare kapitaltäckningskrav.
Vi har huset i god ordning, men det är klart att en global internationell kris också kommer att skaka Sverige.