KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Tack, statsrådet, för svar! Äntligen, får man väl säga, får vi möjlighet att ha denna debatt. Jag begärde den här debatten den 1 december - samma dag som statsrådet berättade att Norrland skulle exkluderas från stöd. Detta är en fullständigt orimlig hållning som skapat en enorm ilska och besvikelse.
Det är ännu ett vallöftessvek som denna regering har levererat sedan man tillträdde. Det vanliga är ju att man har lovat en sak före valet och sedan levererat någonting annat efter.
Vi känner igen det i hur Sverigedemokraterna, Moderaterna, Kristdemokraterna och Liberalerna har hanterat frågan om drivmedelspriser, skattehöjningar och slaktade ambitioner när det gäller klimat och miljö.
Herr talman! Jag hör vad statsrådet svarar på mina frågor, och jag är glad att vi har möjlighet att ha den här debatten, men jag förstår inte hur regeringen tänkte.
Jag vill gärna att statsrådet utvecklar hur man i valrörelsen så tydligt kunde lova att hela landet skulle få ett högkostnadsskydd för att sedan börja med att exkludera 1,2 miljoner invånare i Norrland. För människor som bor i den delen av landet har elen för all del varit billigare, men elpriset har ökat kraftigt även där.
Förbrukningen är också många gånger större för enskilda, på grund av både ett kallare klimat och längre vinter och därtill redan i grunden högre kostnader för nätavgiften. Det finns ingenting i uppdraget som den tidigare regeringen gav som säger att Norrland ska exkluderas.
Det är sant som statsrådet säger att referenspriset under vissa perioder har gjort att detta inte skulle falla ut över hela landet. Men backar vi bandet till förra vintern fanns ett elprisstöd från den socialdemokratiskt ledda regeringen som var tillgängligt för hela landet och som föll ut olika över landet utifrån vad man hade för kostnader.
Då är det intressant att se varför det var så viktigt att lägga fram en modell som inte omfattade Norrland, oavsett kostnad. Vilket rättviseperspektiv vägledde statsrådet när ni först landade i att en person eller ett företag i norra Sverige med lika höga elkostnader som någon söder om Dalälven skulle förvägras att ta del av det här stödet?
Det är min fråga i grunden, och jag tycker inte att svaret tydligt nog berör den delen.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
I valrörelsen återkom Ebba Busch många gånger till väljarbrev där det stod "snälla, gör något!" när det kom till de höga elpriserna. Det var kraftfullt. Elpriserna har varit en viktig fråga under lång tid.
Jag kan bara tänka mig hur väljarbreven till statsrådet Busch ser ut i dag. Ärligt talat - alla förutsättningar kring energiförsörjningen och behoven som i dag råder var i grunden tydliga redan under valrörelsen.
Samma sak gällde när statsrådet meddelade att inget stöd skulle betalas ut till Norrland och avfärdade vårt socialdemokratiska krav på att elprisstödet skulle omfatta hela landet. Prisbilden hade redan förändrats. Elprisområde 1 och 2 brottades med samma höjningar som resten av landet.
Regeringen stod på en pressträff i Regeringskansliet i början av december och avfärdade Norrland. Man visade då stapeldiagram över hur priserna skulle hamna över de 75 öre som anges som referenspris för att få stöd i södra Sverige. Där och då svek regeringen norra Sverige.
Alltför länge har man kramat den linjen och hållningen, vilket gör att man har tappat tid och inte gjort det arbete man hade behövt göra. Det får norrbottningar och norrlänningar nu betala för med fortsatt osäkerhet, oro och förtvivlan. Det är här och nu elräkningarna ska betalas, inte någon gång under våren.
Jag tycker att det är fascinerande att regeringspartierna har sagt nej till vårt förslag om en elräkningsakut.
Jag vill också gärna att statsrådet berör frågan om hon menar att den som uppfattade beskedet från Ulf Kristersson och de övriga partierna som ett tydligt löfte fattade helt fel.
Jag tror att få människor som lyssnade på den politiska debatten, tog del av den massiva annonseringen i sociala medier och lyssnade på partiledarnas anföranden i olika debatter uppfattade att det där högkostnadsskyddet, som skulle vara på plats den 1 november, var en viljeinriktning och att det var fråga om ett tydligt besked om att man innan dess hade tänkt fatta ett beslut.
Det betalar inga räkningar under den här vintern. Är inte sanningen att statsministern och statsrådet ljög svenska folket rakt upp i ansiktet och sedan har tvingats spela svartepetter med varandra för att ingen vill ta ansvar i det här läget, när folk går på knäna under trippla eller rent av fyrdubbla elräkningsnivåer?
Mina konkreta frågor, som jag hoppas få svar på, är: När kan mina grannar förvänta sig att den här regeringen kommer att skydda människor och företag i norra Sverige från ruinens brant? När kommer utbetalningarna att komma?
Fredrik Lundh Sammeli (S):
För människor och företagare är det allvar här och nu. Inga käcka budskap, pressträffar eller försök att skylla på andra hjälper. Det är här och nu elräkningarna ska betalas. Många hör av sig i ren desperation. Antalet ärenden hos Kronofogden ökar, och konkurserna börjar att komma.
Samtidigt har ni röstat nej till vår elräkningsakut. Ni har likaså sagt nej till tillfälliga höjningar av barnbidragen. Ni har i stället lagt 13 miljarder på sänkt skatt för höginkomsttagare och lägger kraft på att sekretessbelägga elprisstödet den dagen det kommer.
Jag hade en naiv förhoppning när jag ställde interpellationen om att ge regeringen möjlighet att redan i december säga: Vi tänkte fel. Vi tänker om. Vi säkerställer en modell som omfattar hela landet redan från början, där det aldrig blir någon diskussion om geografin utan där man utgår från referenspriset.
Men eftersom vi nu är på gränsen till februari, och eftersom den 1 november tydligen blir den 20 februari för vissa när det handlar om elprisstödet, skulle jag ändå vilja att statsrådet i sitt sista inlägg meddelar och berättar om det går att säga någonting mer specifikt om hur lång våren kommer att vara för en norrbottning eller norrlänning.
När kommer elprisstödet att komma? Som avslutning får jag väl tillägga: Lägg till Hooja på listan! Går det braEller går det som vanligtDe frågar fast de redan vet svaretFan det är jämna plågor nuOch vädret ser inte så bra ut
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Jag vill börja med att gratulera Jakob Forssmed till det nya uppdraget. Som vice ordförande i socialutskottet ser jag fram emot ett fruktbart samarbete. Jag har också med viss lättnad noterat att det varken i Tidöavtalet eller regeringsförklaringen finns med något om gårdsförsäljning.
Jag vet ju att vi socialdemokrater och Kristdemokraterna i stora delar har haft en liknande uppfattning när det handlar om de tidigare presenterade förslagen kring den här frågan. De flesta jurister delar också bilden av att ett sådant förslag om att införa gårdsförsäljning skulle hota det svenska alkoholmonopolet och undergräva möjligheten för oss att ha vårt EU-undantag.
Därför vill jag bara genom en fråga till socialministern under denna frågestund få bekräftat att det inte finns några förslag om att gå vidare med gårdsförsäljning under mandatperioden.
Fredrik Lundh Sammeli (S):
Jag tackar socialministern för svaret. Möjligheten som EU ger oss att ha kvar vårt detaljmonopol är en väldigt viktig del av den svenska alkohollagstiftningen. Det handlar om att begränsa möjligheten för unga att kunna köpa alkohol och på ett bra sätt ha en restriktiv alkoholpolitik.
Jag hoppas att statsrådet framöver kommer att fortsätta att hålla den linjen och inte vara beredd att deala bort möjligheten till monopol.
Kurt Kvarnström (S):
Jag vill tacka socialförsäkringsministern för svaret. Jag kan inte påstå att jag är helt nöjd med svaret. Jag tycker nog att det finns mycket mer som regeringen kunde göra med den lagstiftning som finns för att absolut höja den ambitionsnivå som det handlar om.
Riksdagen har fattat beslut, och enligt det ger lagstiftningen väldigt stora möjligheter att göra mycket mer i det lokala perspektivet. Jag tycker inte att man lever upp till ambitionsnivån. I och för sig står det i skrivningen till Försäkringskassan att den här delen är prioriterad, men prioriteringen är väldigt lågt ställd.
En väldigt stor del av pengarna - den fördelning av 1,4 miljarder som man har till sitt förfogande - nästan 1 miljard kronor, går till samverkan mellan statens parter, Försäkringskassan och arbetsförmedlingen. Jag ser inget fel i det, att det sker ett ordentligt arbete i det sammanhanget, men jag tycker att ambitionsnivån är alldeles för låg.
Den finansiella samordning som denna kammare har tagit ställning till har i den här fördelningen knappt 193 miljoner kronor. Den nivån är satt väldigt mycket utifrån den verksamhet som bedrevs under fjolåret. Under hösten i fjol avstannade aktiviteten med att bilda fler samordningsförbund ordentligt.
Ambitionsnivån är inte högre i år än vad den var under fjolåret, så här flyttar man inte fram positionerna någonting. Jag tycker att det är alldeles för klent att det är tre län som får noll kronor för att börja arbeta med finansiell samordning. Då tycker jag att ambitionsnivån är alldeles för låg. Därför måste jag fråga igen: Varför har ambitionsnivån avstannat?
Min bestämda uppfattning är att den har avstannat. Vem har fått det konkreta uppdraget att fortsatt arbeta med att bygga ut Finsam? Jag känner inte att den aktiviteten finns runt omkring ute i landet på det sätt som skulle behövas. Ministern skriver, mycket förtjänstfullt, att en förenkling av revisionen är på väg.
Jag kan själv ta på mig ett eget engagemang sedan lång tid tillbaka att driva på den här frågan för att det här ska komma till stånd. Det är en vällovlig förändring. Det är statens del av revisionen, alltså Riksrevisionen, som väldigt mycket har tyngt kostnaderna för den revision som har skett hittills.
När det gäller flexibiliteten, som ministern skriver om, har jag den bestämda uppfattningen, med den erfarenhet jag har, att alla fyra parterna behöver vara med fortsättningsvis så att ingen blir svartepetter i det gemensamma jobbet. Här handlar det främst om personer som har en väldigt sammansatt problematik och behöver hjälp från flera för att vi ska nå målet om en gemensam arbetsmarknad.
Jag hoppas verkligen att det inte kommer ett förslag om att tona ned samhällets hela engagemang för de här viktiga frågorna. Det är rehabiliteringsfrågorna som är grunden för lagstiftningen. All försöksverksamhet och all verksamhet hittills pekar just på att alla behöver vara med för att man verkligen ska nå de här resultaten. Jag hoppas att det också består i lagstiftningen i fortsättningen.
Kurt Kvarnström (S):
Detta är en debatt som inte innehåller så många frågor och inte heller alltför många svar, vill jag påstå. Jag efterlyste en sak som jag tyckte var viktig - analysen av servicen till allmänheten. I den information jag har försökt ta till mig har jag inte kunnat upptäcka någon form av analys när det gäller just servicefrågorna. Jag ställer frågan igen till Anders Borg: Finns det egentligen någon analys när det gäller servicefrågorna ur allmänhetens synpunkt?
Det är väl ändå det som regeringen måste ha ett visst ansvar för. Man måste uppfylla den delen, för serviceaspekten är viktig. Den andra aspekten är möjligheten att utföra olika arbetsuppgifter. Det finns stora möjligheter. Jag nämnde Avesta som ett exempel. Där har man under flera år varit Stockholm behjälplig när Stockholm inte har hunnit med sitt arbete.
Man har haft trångt på arbetsmarknaden. Det är tiotusentals självdeklarationer som under årens lopp har hanterats och bearbetats i Avesta. Den tekniska möjligheten är alltså fullt utbyggd i dag, men det tar man ingen som helst hänsyn till. Jag har en klar uppfattning om att riksdagen har en stark vilja att ta de regionalpolitiska hänsynen när man gör förändringar. Då borde staten på något sätt gå i spetsen för det.
Om inte jag är alldeles fel underrättad har de flesta myndigheter inskrivet i sina utgångspunkter att ta regionalpolitiska hänsyn när de organiserar om sin verksamhet. Var finns de ställningstagandena i Skatteverkets och Försäkringskassans med fleras ställningstaganden? Detta är de frågor jag vill ställa.
Kurt Kvarnström (S):
Jag vill tacka ministern så mycket för svaret. Jag delar inte alla förslag till åtgärder som du presenterar. Min utgångspunkt är det riksdagsbeslut som fattades om finansiell samordning. Det gäller den grupp som man bedömde utgör 5 procent av befolkningen och som behöver extra mycket hjälp och stöd för att finnas på ett bra sätt på en arbetsmarknad i framtiden.
Pengarna var mot den bakgrunden riktade till den grupp som verkligen är i ett långt utanförskap. Det är bakgrunden som är viktig att hålla sig fast vid när det gäller den finansiella samordningen.
Regeringen och ministern säger här i sitt svar att alla parter inte ska behöva vara med i den fortsatta finansiella samordningen, utan det räcker om färre är med. Jag delar inte riktigt den uppfattningen. Jag har en praktisk erfarenhet sedan något år tillbaka med att jobba med de här frågorna.
När man på det lokala planet talar om detta intygar många att det är viktigt att alla fyra parterna finns med och att samhällets olika gemensamma resurser samordnas på ett bättre sätt i det utanförskap jag talar om. Jag tror att det är fel väg att gå. Det hörde vi inte minst vid den förra utfrågningen som vi hade om rehabiliteringen.
Vid den utfrågningen blev landstingen svartepetter eftersom de inte fanns med i rehabiliteringsdiskussionen. Risken är att de blir det också i fortsättningen. Jag är därför lite tveksam på den punkten. Jag har en fråga i sammanhanget. Ministern säger att man kan ge olika former av stöd.
Om det nu förhåller sig så att det är väldigt angeläget att komma i gång med detta, skulle man kunna tänka sig att staten - Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen - ensamma finansierar en sådan verksamhet i fortsättningen när kommuner och landsting av ekonomiska skäl inte ser en möjlighet till det? Det är väldigt viktigt, precis som man pekar på här, att psykiska sjukdomar och belastningssjukdomar är sådant som ska prioriteras. Då är vi tillbaka på arbetsplatserna.
Vi har på förmiddagen hört mycket om att det är väldigt viktigt att arbetsplatserna tar hand om dem som finns där. De här insatserna hamnar väldigt mycket hos dem som är utanför staketet. De finns naturligtvis med. Min erfarenhet är att det inte är sjukvården som är den trånga sektorn i de här sammanhangen, utan många av dessa människor behöver ett stöd i vardagen. De behöver inte ha de djupa bedömningarna.
Inte alla i den här gruppen har ens en diagnos. När man har socialt bistånd blir man inte sjukskriven av sjukvården. Jag påstår fortfarande när det gäller utredningar att en väldigt liten del av de 5 procenten har använts för finansiell samordning. Det är mindre än 1 procent av de 5 procenten som använts. Om jag ska vara väldigt tydlig lägger Pilaprojektet väldigt mycket pengar av de 5 procenten just på att köpa utredningar.
Där har jag uppfattningen att det svar jag har fått inte stämmer. Jag skulle vilja ställa en konkret fråga. Vi är snart framme i en tid där regeringen kommer att påverka detta med ett regleringsbrev. Man ska ta ställning mellan en fortsatt Finsamutbyggnad och resurser till Pila. Vilket kommer att vara prioriterat i det regleringsbrev som kassan kommer att få?
Kurt Kvarnström (S):
Det här är ett kärt ämne som vi kommer att fortsätta diskutera ett tag till, ministern. Jag vill ställa några frågor i sammanhanget. Jag har läst det svar som Peter har fått och kan konstatera att det finns en hel del som man funderar på. Jag tror att vi i grunden kan se behovet av att många har heltidsanställningar. Det är alltså inte det som skiljer oss åt.
Det som skiljer oss åt väldigt mycket - det vill jag poängtera - är metoderna att komma dit, att få fler att jobba heltid. Jag har väldigt svårt att inse varför den enskilde ska bära hela den här bördan själv. Varför kan man inte med den lagstiftning som var på väg fram också ge arbetsmarknadens parter möjligheter till att föra en ordentlig dialog i den här frågan, att fokusera?
Enligt min mening måste konstruktionen för att hitta heltidsjobb ske ute på arbetsplatserna, inte genom att straffa människor i en försäkring - en försäkring som i dag också ger ett stort överskott. Det finns alltså inget ekonomiskt incitament egentligen för att gå den här vägen. Jag är väldigt överraskad över att man väljer att ta bort det här. Varför går man inte snabbare fram? Varför begär man inte från arbetsgivaren att faktiskt få ett intyg om förutsättningarna för att lösa det här?
Varför har inte Sven Otto Littorin tänkt i de banorna, att faktiskt göra det här till en fråga som finns ute på arbetsplatserna? Det är alltför många som har den här situationen och drabbas av deltid. I svaret finns också några förslag om att barnfamiljer skulle ha möjligheter att gå i jobb- och utvecklingsgarantin. Men det är, enligt mitt sätt att se det, en ren skrivbordsprodukt.
Hur ska det fungera i praktiken för de här grupperna? Och är det bara barnfamiljerna som skulle få del av jobb- och utvecklingsgarantin, eller avser det fler grupper som drabbas av detta?
Jag har i rätt stor omfattning under den tid som har gått under hösten här tagit till mig att den metodik som används alltmer inom handeln går ut på att man väljer att inte säga upp människor när man har överskott på arbetskraft, utan man begränsar arbetstiden för stora grupper.
Det här är en metodik som sprider sig inom handeln, och jag skulle gärna vilja ställa frågan till Sven Otto Littorin: Hur ser ministern på den utvecklingen att handeln faktiskt säger upp arbetstid och inte personer i en tid då vi faktiskt har en arbetsmarknad som borde rymma väldigt mycket av det här?
Kurt Kvarnström (S):
Jag upplevde att ministern upprepade det han har läst in tidigare och avstod från att svara på de frågor som jag kompletterade med i den tidigare debatten. Jag ställer de frågorna igen. Vad lägger man på den enskilde? Alldeles speciellt skulle jag vilja nämna just det som händer inom handelns område i dag. Man säger upp personer på deltid från de heltidstjänster de har haft. Hur ska de här människorna agera?
Många gånger är det människor som har jobbat under lång tid i de här företagen som inte har förutsättningarna att vara attraktiva på arbetsmarknaden och hitta de nya heltidsjobben. Hur ska de agera i den här situationen? Jag frågar också när det gäller svaret om jobb- och utvecklingsgarantin. Hur har Sven-Otto Littorin tänkt att det ska fungera för människor som har oregelbundna arbetstider? Det är de konkreta frågorna. Varför gör man av det här skrivbordsprodukter som inte fungerar i praktiken?
Det är verkligheten. Jag vill se framför mig att dialogen blir mycket bättre ute på arbetsplatserna och inte blir en dialog i försäkringen. Det är det som det handlar om. Fokus måste flyttas ut på arbetsplatserna. Man måste få en mycket bättre dialog om de här förhållandena på arbetsplatserna. Varför undviker ministern hela tiden att ha fokus på arbetsplatserna?
Varför straffar man bara dem som har gått in i en försäkring som ska ge dem ett skydd i de situationer där de inte får arbeta heltid?
Kurt Kvarnström (S):
Jag får tacka ministern för svaret. Jag delar naturligtvis inte helt och hållet bedömningen när det gäller den borgerliga alliansens politik, att på det här sättet positivt framställa bara den sida som man ser som positiv. För min del möter jag allt oftare personer som är rätt förtvivlade när det gäller tillämpningen i praktiken av rätten till sjukförsäkring.
Många människor möter dessvärre i sin förtvivlan efter en lång tids sjukdom som sin första kontakt med Försäkringskassan ett brev från kassan där man ifrågasätter sjukpenningen.
Jag möter också människor som får en signal efter flera år av sjuk- och aktivitetsersättning om att det ifrågasätts om det finns grund för att fortsatt bevilja sjuk- och aktivitetsersättning. Det jag har mött under senare tid är också att det främst är kvinnor vars rätt till sjukpenning ifrågasätts. Inte minst gäller det kvinnor som är deltidsarbetande.
De är en övervägande del av dem som upplever bekymmer i det här sammanhanget. Jag skulle gärna vilja fråga om ministern har samma uppfattning. Är det främst kvinnor, ofta deltidsarbetande, som i största utsträckning får sin rätt till sjukpenning ifrågasatt? Är det ministerns uppfattning? Jag upplever också att det är en kraftig skärpning av reglerna när det gäller rätten till sjukpenning.
Jag frågar mig efter den redovisning som jag nu fått: Var finns de åtgärder som många människor behöver som stöd för att faktiskt återkomma till arbete? Jag har inte sett något sådant förslag än, utan vad jag upplever och ser är att man inför restriktioner och en striktare tillämpning som successivt leder till att människor mister sin ersättning.
Jag kallar det för att det pågår en sortering av var man hör hemma. Som det verkar för mig leder ett antal av de här fallen till ett ännu större utanförskap i stället för att få del i en försäkring som man anser sig ha rätt till.
Jag skulle på den punkten vilja fråga ministern: Upplever ministern att den kontakt som man har med Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen är tillräcklig för att ge människor som har en svag ställning det stöd som behövs för att de ska få hjälp för att återfå sin arbetsförmåga? Det har lyfts fram att det är viktigt att vi likabehandlar människor.
Här ser jag att det finns en skillnad i dag. Jag har lyft fram de kvinnor som har en rätt utsatt situation i vårt samhälle i dag, nämligen deltidsarbetande som är ifrågasatta när det gäller sjukpenningrätten. Jag tror att man behöver titta på detta en gång till och se de människor som i dag inte ifrågasätts men som ofta får direkt pension eller direkt stöd.
Jag skulle vilja veta hur man ser på den sortering av människor som vi ser i dag. Jag upplever i dag väldigt starkt, och det starka intrycket har blivit ännu starkare successivt, att människor som har ett arbete med en viss status i vårt samhälle sällan eller aldrig ifrågasätts för att få en omskolning eller för att gå till ett annat arbete. För andra är det fråga om att klara sitt arbete eller att gå i pension.
Kurt Kvarnström (S):
Att det inte gjordes något under förra mandatperioden var väl ändå en överdrift. Jag nämnde 2003 som en viktig milstolpe i detta. Vi gjorde bedömningen att Försäkringskassan behövde resurserna för att klara sin situation. Det tillskott de får nu är av nöden krävt för att över huvud taget hålla näsan över vattenytan.
Min utgångspunkt i denna diskussion är precis som jag säger: Reagerar inte ministern på att en så pass stor andel av prövningarna som går till länsrätten ändras? Har man intagit en mycket striktare hållning än vad lagstiftningen ger vid handen? Är det orsaken?
Något annat som oroar mig mycket är att trots att vi är inne i en brinnande högkonjunktur, vilket är situationen, redovisar 80 kommuner ökade socialbidragskostnader. Det är för mig en signal om att människor inte längre får sin försörjning i våra försäkringssystem, utan man ramlar igenom det skyddsnät vi har och hamnar i socialbidrag. De 50 procent som får sin ändring hamnar där i alla fall i och med att det tar ett helt år innan de får rätt.
Vi kommer säkert att fortsätta diskutera när det gäller rehabiliteringskedjan. Jag tänkte inte uppehålla mig vid den i dagsläget. Den debatten tror jag att vi har framför oss när vi får se hur förslagen ser ut. De människor som finns i ett utanförskap behöver bli sedda.
Jag tycker inte att de uppdrag som fanns hos både arbetsförmedling och försäkringskassa fullföljdes på de sätt som vi hade ambitionen att göra under förra perioden. Det fanns brister i det. Ett led i att hantera det är att se människor. Det går lite för lätt att avslå svaga människors ersättningsanspråk i dag utan att de får det stöd de borde få.