Jörgen Andersson (M):
Om bara några få månader firar vi tre år sedan vi hade en reporänta högre än noll. Samtidigt har vi levt med minusränta i mer än två år. Det är en historiskt unik situation.
Den blir inte mindre unik när vi kan konstatera att detta är ett faktum trots hög tillväxt, stort och stigande resursutnyttjande och markant sjunkande arbetslöshet. Samtidigt har inflationen varit mycket låg - under perioden har den varit långt under 2 procent, och den är fortsatt väl under 2 procent.
Vår uppgift är att utvärdera penningpolitiken, i detta ärende perioden 2014-2016, där 2014-2015 redan har behandlats tidigare. Vad är det då vi ska utvärdera?
Innan jag försöker resonera om den definitionen vill jag understryka att det viktigaste och väsentligaste utifrån mitt perspektiv för det första är att bejaka Riksbankens självständighet, det vill säga dess oberoende från politisk styrning. För det andra ska vi värna Riksbankens institutionella trovärdighet. Vad är det alltså vi ska utvärdera?
Det är Riksbankens penningpolitik, men utifrån vilka perspektiv? Lyssnar man på den allmänna debatten och diskussionen om Riksbanken och den förda penningpolitiken får man snart uppfattningen att Riksbankens trovärdighet står och faller med hur inflationen utvecklas, det vill säga att en tiondel upp eller ned är avgörande för hur förtroendet för Riksbanken försvagas eller stärks.
I det sammanhanget ska också sägas att Riksbanken själv har utformat ett mål om 2 procents inflation - utifrån riksbankslagen, som uttrycker detsamma som att upprätthålla ett fast penningvärde.
En stilla undran är ju om varken lagstiftare eller riksbank i sin uttolkning över huvud taget kunde föreställa sig minusränta så där dryga 20 år efter uttolkningen av riksbankslagen.
Frågan man kan ställa sig är också vad som egentligen är syftet med ett fast penningvärde, det vill säga med det man då kände till med en historia av hög inflation och samtidigt en visshet om skadligheten med deflation. Vad menar man med "fast penningvärde", och varför har man definierat inflationsmålet som man har gjort?
Ja, syftet med penningpolitiken leder oss in på definitionen att den ska stödja målen för den allmänna ekonomiska politiken för att uppnå en hållbar tillväxt med hög sysselsättning. Vidare ska det ske genom att man, förutom att stabilisera inflationen runt inflationsmålet, strävar efter att stabilisera produktionen och sysselsättningen runt långsiktiga och hållbara utvecklingsbanor.
Därmed ska definitionen snarare vara en flexibel inflationsmålspolitik. Därför vore det en i högsta grad förenklad bedömning om utvärderingen görs med utgångspunkt i om Riksbanken nått inflationsmålet eller inte.
Till detta ska läggas att det naturligtvis inte heller kan isoleras utan hänsyn tagen till andra faktorer, såsom vilken finanspolitik som har förts under perioden, hur identifierade obalanser hanterats, hur identifierade nödvändiga reformer hanterats alternativt genomförts, vilken betydelse omvärlden har och så vidare.
Penningpolitiken måste sättas i ett sammanhang, och det vore önskvärt att man lade större fokus på och förde ett större resonemang om hur penningpolitik och finanspolitik skulle kunna - och borde - komplettera varandra.
Till detta kommer naturligtvis också att Riksbanken ska värna ett effektivt och säkert betalningsväsen, vilket tolkas som att hänsyn ska tas till utvecklingen i och eventuella risker som kan byggas upp inom de finansiella marknaderna. Hur har det då gått? Ja, vi kan konstatera att Riksbanken inte nått inflationsmålet och samtidigt fått kritik för detta.
Kritiserar man detta måste man dock även definiera vad man tycker att Riksbanken borde ha gjort i stället. Vad hade varit alternativet för en bättre måluppfyllelse? Vi har haft reporäntor på noll eller mindre i snart tre år - minusränta i mer än två år. Samtidigt har köp av obligationer aviserats ackumulera 275 miljarder. Vad borde ha gjorts ytterligare?
Det är kanske relevant att ställa frågan om fokus på inflationsmålet och bibehållen trovärdighet för detta snarare riskerar att urholka trovärdigheten för att hänsyn inte i tillräcklig utsträckning tas till andra måluppfyllelser eller ansvar.
Ett allt annat överordnat mål om att uppnå ett inflationsmål om 2 procent kan med andra ord riskera att bygga upp finansiella obalanser genom kraftigt expansiv penningpolitik, särskilt om ingen eller för liten hänsyn tas till vad som sker med exempelvis tillgångsvärden - och särskilt om analysen av varför det i så fall sker uteblir.
Jag menar att det inte går att göra en utvärdering av penningpolitiken endast isolerat till inflationsmålsuppfyllelse. Nu finns lyckligtvis parallella diskussioner om dessa andra hänsyn och effekter, och även om debatten ibland är ensidig och förenklad finns det en medvetenhet.
Därför är det positivt att Riksbanken i sin rapport har fördjupningsavsnitt om effekten av penningpolitiken, vilket ger ytterligare viktig information för utvärderingen. Ännu bättre vore det såklart om man också breddade och fördjupade den allmänna diskussionen runt dessa frågor. Har då penningpolitiken varit lyckosam?
Ja, det vi kan konstatera är att inflationsmålet inte har nåtts, samtidigt som en mycket expansiv politik har förts. Fortsatt har vi -0,5 procents reporänta, sänkt räntebana och massiva obligationsköp. Till det kommer också beredskap om valutainterventioner. Budskapet är tydligt: Inflationsmålet ska nås! Förhoppningsvis ska det dock inte ske till vilket pris som helst.
Om ett djupare syfte med inflationsmålet på 2 procent är att bidra till ekonomisk tillväxt har denna effekt uppnåtts mer än väl - även om detta har skett utan önskad inflationsnivå. Är detta i så fall bra eller dåligt?
Ja, frågan är om inflationen har ett egensyfte och i så fall om för mycket fokus läggs på detta utan att man värderar uppnådda syften för det vi egentligen vill uppnå med inflationsmålet från början.
Självklart är det positivt att penningpolitiken så starkt har bidragit till tillväxten, som 2016 uppgick till 3,3 procent, och att resursutnyttjandet är högt och stigande samt arbetslösheten på väg ned.
Samtidigt finns det fler reformer som måste genomföras för att vi ska få en bättre fungerande ekonomi, och med dem genomförda kan vi anta att vi får ett ännu bättre genomslag för penningpolitiken. Finanspolitiken och penningpolitiken måste gå hand i hand och samverka. Identifierade obalanser måste tas hänsyn till.
Dysfunktionaliteter och rigida arbets- och bostadsmarknader måste reformeras. Detta är viktiga faktorer att väga in i en utvärdering av penningpolitiken, det vill säga under vilka förhållanden penningpolitiken har fått råda.
Visst är det så att de eventuella obalanser som byggs upp och riskerar finansiell stabilitet oroar, och jag förutsätter att Riksbanken följer utvecklingen med kraftigt stigande tillgångsvärden nogsamt. Men Riksbanken kan inte ensam lösa dessa problem.
Penningpolitiken är ett trubbigt verktyg för många av dessa frågor, men det kan bli vassare - under förutsättning att politiken i övrigt bidrar med sin del. Fru talman! Jag anser att Riksbanken har gjort vad den har kunnat under de förutsättningar den har haft. Till det ska läggas att det finns andra faktorer som har förändrat Riksbankens möjligheter.
Exempelvis bör nämnas globaliseringens effekter för produktions- och kapitalflöden, på samma sätt som vikten av valutakursförändringarna måste vägas in. Med det sagt, och med insikt om svårigheterna och komplexiteten i Riksbankens uppdrag, menar jag dock att Riksbankens politik i mångt gynnat svensk ekonomi i stor omfattning.
Samtidigt vill jag lyfta fram en viss oro för osunt stigande tillgångsvärden, som av få skulle anses hållbara i längden. Det kan inte helt bortses ifrån detta utifrån Riksbankens perspektiv, anser jag.
Efter denna lilla passus och mina personliga små reflektioner vill jag dock yrka på att riksdagen godkänner det finansutskottet anför om penningpolitiken för perioden 2014-2016.