KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gabriel Wikström (S):
Jag kan bara konstatera att det är en mycket spännande tid vi lever i. Det är intressant att arbetet och diskussionerna om en eventuell OS-ansökan inför 2026 har kommit så pass långt som de har gjort, även om jag för min del tror att det fortfarande är en lång väg att gå innan man skickar in en formell ansökan. Jag vill upprepa än en gång att från regeringens sida ser vi positivt på de diskussioner som pågår.
Vi tror att det är intressant och väl värt att titta seriöst på en sådan här ansökan när den kommer till regeringens bord. Jag utgår från att regeringen och staten behöver göra vissa insatser i samband med en sådan här OS-ansökan och sedan också under själva spelen för att de över huvud taget ska bli av.
Om det sedan handlar om ekonomiska garantier, säkerhetsgarantier eller någonting annat kan vi inte veta förrän vi har fått in en formell begäran på regeringens bord. Jag ser som sagt fram emot ifall en sådan kommer och ska följa diskussionen mycket noga.
Gabriel Wikström (S):
Den här debatten handlar i grund och botten om vad vi behöver göra för att möta inte minst barns och ungas psykiska ohälsa och hur vi ska kunna vända den utveckling som har gått åt helt fel håll.
Jag tycker att det, när vi nu diskuterar Socialstyrelsens arbete med de nya riktlinjerna, är värt att påminna sig om att detta är ett arbete som utgår ifrån den senaste kunskapen och ett antal medicinska experter.
Den remissrunda som just nu pågår är ju till för att man ska kunna inhämta så många olika synpunkter som möjligt - detta för att i slutändan ha ett så välgrundat beslutsunderlag som möjligt inför fastställandet av de nya riktlinjerna. Riktlinjer bygger på den senaste kunskapen som finns. De ska ses som en rekommendation till vården och syftar till att få en jämlik vård över landet.
I vårt sjukvårdssystem är det landstingen som är huvudmän, och vi har 21 olika landsting. Vi har därför stora utmaningar när det gäller att skapa en jämlik vård. Ett svar på dessa utmaningar har varit att ta fram nationella riktlinjer som gör att den senaste kunskapen och de rekommendationer som bygger på den senaste kunskapen ska finnas tillgängliga i hela Sverige oavsett var man bor.
Därför tycker jag att det inte är helt oproblematiskt när politiker och politiska partier går in och diskuterar medicinska rekommendationer. Som minister har jag avstått från att diskutera de direkta medicinska rekommendationerna, eftersom det måste ligga på professionen och forskningen att stå för dem.
Däremot har jag vinnlagt mig om att ställa frågor till Socialstyrelsen om hur processen med framtagandet av riktlinjerna har sett ut. Inte minst har jag vinnlagt mig om att det ska vara en öppenhet i processen som gör att olika röster och synpunkter kan höras. Såvitt jag kan bedöma är det en öppen process, inte minst med den remissrunda som nu pågår.
I samband med denna remissrunda ska man anordna ett antal regionala seminarier för att inhämta synpunkter. Det tycker jag borgar för att man får upp alla de fakta på bordet som behövs för att ta fram så bra riktlinjer som möjligt. Det är också värt att påminna sig om - och det tar Wiwi-Anne Johansson också upp - att människor är olika och kan behöva olika typer av behandling, trots att det finns generella rekommendationer.
Det är därför som det är värt att notera att riktlinjerna är rekommendationer på gruppnivå. De hindrar inte alls att man kan hitta andra lösningar för enskilda individer, vilket klart och tydligt framgår inte minst i hälso- och sjukvårdslagen. Vård ska ges efter behov. Man ska se till patentens bästa.
Man kan också hitta andra lösningar än det som sägs i de generella rekommendationerna. Med detta tycker jag att jag och regeringen följer det här arbetet på det sätt som det är rimligt att en regering och politiker gör. Vi vinnlägger oss om en bra process, men vi lägger oss inte i det som andra bäst kan bedöma, det vill säga de medicinska rekommendationerna.
Gabriel Wikström (S):
Precis som togs upp nu senast är det viktigt att ha en diskussion om hur man tar fram riktlinjer. Det håller jag med om. Man kan ha många synpunkter på detta. En synpunkt som jag har när det gäller riktlinjer generellt är att de används i så liten utsträckning.
Trots att de är baserade på den senaste tidens kunskaper och trots att metoder som har bevisats vara väldigt effektiva rekommenderas används de inte i vården på det sätt som de borde. Ibland tas egna lokala eller regionala riktlinjer fram i stället för att man förlitar sig på de nationella. För att komma till rätta med just detta problem har regeringen tillsatt en utredning.
Den ska se hur man kan öka följsamheten till nationella riktlinjer och rekommendationer.
I detta arbete föreställer jag mig att man diskuterar hur riktlinjer generellt tas fram, om det finns ytterligare aspekter att beakta och om det kan bero på det som antyds i den här debatten, nämligen att det bland professionerna finns olika inställningar till olika behandlingar och att det därför leder till att man inte alltid nyttjar den ena eller andra rekommendationen.
Jag hoppas att vi där kan få svar på en del frågor som kan hjälpa oss att göra processen för att ta fram nationella riktlinjer ännu bättre. När det gäller den pågående processen att ta fram dessa riktlinjer vore det helt orimligt om regeringen gick in och försökte ändra i den pågående processen eller hade åsikter om innehållet. Det skulle strida mot den ordning vi har.
Jag tror heller inte att debattörerna efterlyser detta. Nu behöver vi invänta vad remissrundan ger och vilken typ av synpunkter som kommer fram. Naturligtvis måste vi se hur vi tar vara på detta i riktlinjerna och på vilket sätt riktlinjerna sedan ska utformas så att de ska kunna utvärderas på ett bra sätt.
Den grundfråga och problematik som debattörerna vill lyfta fram, det vill säga att psykofarmaka ökar, kan det finnas flera orsaker till. Där blir det extra viktigt att försöka ta reda på roten till att psykofarmaka ökar mycket.
Beror det enbart på att antalet som lider av psykisk ohälsa ökar i kombination med att fler söker vård, eller beror det på något annat? Här skulle vi säkert kunna göra mer. Den frågan tar jag absolut med mig och ser om regeringen via myndigheten kan göra en bättre kartläggning för att se de bakomliggande faktorerna. Vi kan säkert återkomma till detta.
Ett annat problem vad gäller både implementering av riktlinjer och den vård som många barn och unga får är att vi har för dåligt uppbyggda strukturer runt psykisk ohälsa.
Jag har sett siffror, som visserligen bara gäller vissa geografiska områden i landet men ändå anses tala för hela landet, som säger att 40-43 procent av dem som söker vård på en vårdcentral gör det på grund av psykisk ohälsa. Men bara en av fyra får hjälp.
Om kunskapen om metoder och behandlingar är låg är det kanske enkelt att ta till det man känner till något så när, det vill säga mediciner. Här kan vi säkert göra mer för att ta reda på orsakerna bakom det hela.
Gabriel Wikström (S):
Jag tror, precis som interpellanten, att det finns mycket att utforska när det gäller framtagandet av riktlinjer och hur väl de landar ute i verksamheten. Men jag tror också, som jag sa i mitt tidigare inlägg, att grundproblemet är att vi inte har en tillräckligt utbyggd vård eller ett tillräckligt utbyggt förebyggande arbete när det gäller psykisk ohälsa.
Det gör att den vård som ändå finns riskerar att få en slagsida åt ett eller annat håll eller att den inte blir så patientcentrerad och anpassad efter individens behov som den borde vara.
Jag är dock inte säker på att vi löser detta genom att enbart diskutera riktlinjer eller processen för framtagandet av riktlinjer, utan precis som vi har hört i debatten är det också en fråga om hur vi fördelar, hur stora resurser vi fördelar till välfärden och vilka möjligheter vi ger till tidiga insatser och ett förebyggande arbete. När det gäller de delarna ser jag fram emot att fortsätta samarbeta med Karin Rågsjö och Vänsterpartiet.
Gabriel Wikström (S):
Jenny Petersson har frågat mig om jag anser att Sverige bör arbeta för att EMA omlokaliseras till Sverige och om jag då är beredd att ta ansvar för att säkerställa bästa möjliga utgångsläge för Sverige. Jenny Petersson har också frågat vilka initiativ jag är beredd att ta för att skapa de nödvändiga allianser som krävs i frågan.
Som jag tidigare svarat Jenny Petersson ser jag flera stora fördelar med att Sverige blir värdland för en EU-myndighet såsom EMA, inte minst på life science-området. Svenska staten har under många år gjort stora strategiska investeringar inom life science, både vad det gäller medicinsk forskning, forskningsinfrastruktur och i processer för samverkan och samordning mellan olika sektorer för ökad synergi.
Om EMA lokaliserades hit skulle det kunna öka förutsättningarna för att andra satsningar och investeringar inom life science-området och utländska företagsetableringar förläggs till Sverige, och samarbetet mellan industri och akademi skulle gynnas. Detta är en stor möjlighet för Sverige. Omlokaliseringen av EMA är också en komplex och kunskapsintensiv verksamhet. Omlokaliseringen behöver kunna ske med bibehållande av full verksamhet.
För att minska riskerna för industrin, hälso- och sjukvården och patienterna behöver myndigheten lokaliseras till ett av de länder med mest erfarenhet av samarbete inom området. Min bedömning är att Sverige har den erfarenhet som krävs för en ansvarsfull överföring. Läkemedelsverket är en av de mest anlitade myndigheterna inom EMA. År 2015 ansvarade Läkemedelsverket för genomförande av 25 läkemedelsgodkännanden - mer än någon annan motsvarande myndighet, oavsett landets storlek.
Innan en kampanj kan inledas måste dock konsekvenserna analyseras noga. I detta ingår också att regeringen har säkerställt att det finns finansiering för ett påverkansarbete. Om en svensk kampanj ska drivas måste den drivas under goda förutsättningar och, som Jenny Petersson efterfrågar, med bästa möjliga utgångsläge. När det gäller möjligheten till nödvändiga allianser, för det fall en kampanj ska drivas, finns det troligtvis stora fördelar med att göra detta med gemensamma krafter.
För det fall en kampanj ska inledas kommer givetvis sedvanlig förankring att ske i riksdagen. Jag vill också återigen understryka att det fortfarande inte finns någon formell anmälan om utträde från Storbritannien.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill börja med att tacka Jenny Petersson för interpellationen och Hans Rothenberg för hans inlägg. Vi verkar vara rörande överens om att det finns stora fördelar med att omlokalisera EMA till Sverige. Som jag sa i mitt svar behöver vi göra ett grundligt analysarbete innan regeringen går in i en formell kampanj.
Det har bland annat att göra med det som Hans Rothenberg tog upp i sitt inlägg, nämligen var i Sverige myndigheten skulle placeras. Även om Hans Rothenberg kan tycka att Göteborg och Västsverige är den självklara platsen för EMA råder det delade meningar om det. Det finns flera intressenter från svensk sida.
Det är en fråga bland andra som regeringen måste genomlysa grundligt innan en eventuell formell kampanj inleds. Och det finns många liknande frågeställningar. Innan regeringen tar beslut om en eventuell kampanj och därmed presenterar planerna framöver behöver någon form av förankringsarbete ske i riksdagen.
En del av de planer som i så fall skulle ligga till grund för en sådan kampanj behöver också konkretiseras. Jag vill inte föregripa den diskussionen på något sätt och hänvisar helt enkelt till det svar som jag redan har gett.
Gabriel Wikström (S):
Som sagt, vi är helt överens om de stora fördelarna med att få EMA till Sverige. Det är regeringens ansvar att se till att om en sådan här kampanj ska bedrivas ska den bedrivas under de bästa förutsättningar. I det arbetet ska vi naturligtvis ha fört dialog med viktiga intressenter och aktörer både innanför och utanför Sveriges gränser.
Vi ska sondera terrängen för att helt enkelt få en grund för att vi så väl som möjligt ska kunna bedriva en lyckosam kampanj. Innan regeringen har fattat ett beslut i frågan varken kan eller vill jag gå in på de konkreta strategierna eller planerna framöver. Men jag kan garantera kammaren att vi kommer att presentera dem förhoppningsvis inom en väldigt snar framtid.
Gabriel Wikström (S):
Jag tackar än en gång för en bra interpellation och en bra debatt. Det är väldigt klargörande att se att vi är överens i den här frågan. Det finns stora fördelar med att lokalisera EMA till Sverige. Men innan vi går in i ett konkret kampanjskede behövs det vissa typer av analyser och förberedelser för att regeringen ska kunna fatta ett beslut som är så välgrundat som möjligt.
Till dess får ledamöterna helt enkelt ge sig till tåls.
Gabriel Wikström (S):
När jag träffar vårdpersonal runt om i landet menar de att orsaken till bland annat bristande städrutiner, men även hygienrutiner generellt, många gånger är att de inte riktigt har tid att hinna med alla uppgifter som finns på ett arbetspass. Det kan bero på att en del arbetskollegor saknas eller att de helt enkelt måste springa alldeles för fort för att de har för mycket att göra.
En stor del av förklaringen till detta är att vården är i skriande behov av mer och ökade ekonomiska resurser. Detta har varit regeringens viktigaste prioritering det senaste året.
Vi vet att med ökade ekonomiska resurser till hälso- och sjukvården ges inte minst alla sjuksköterskor, undersköterskor och annan personal inom hälso- och sjukvården bättre förutsättningar att klara av sitt jobb och hinna med alla de uppgifter som finns under ett arbetspass.
Det är också därför regeringen har lämnat förslag till riksdagen om höjda generella statsbidrag om 10 miljarder kronor från och med nästa år. Vi har också sett det som nödvändigt att stärka tillsynsarbetet. Vi har tillsynsmyndigheten Inspektionen för vård och omsorg, som inte bara ska kunna komma ut och berätta vad som har gått fel.
Den ska också kunna återkoppla till verksamheten och berätta vad som hade kunnat göras annorlunda för att undvika till exempel vårdskador i en nära eller avlägsen framtid. Den tidigare regeringen gav en fingervisning om att man kraftigt skulle dra ned anslagen till Inspektionen för vård och omsorg.
Myndigheten skulle alltså ges sämre möjligheter att bedriva detta viktiga tillsynsarbete och det viktiga förebyggande arbete som sker när verksamheten får en återkoppling om vad man skulle kunna göra mer och annorlunda. Nu föreslår ju regeringen i sitt budgetförslag att IVO får ökade resurser, inte bara till följd av flyktingkrisen utan också till följd av att IVO har ett sådant viktigt grunduppdrag.
Det här är en viktig åtgärd som tillsammans med de 10 miljarder kronorna men också tillsammans med det arbete som sker bland annat inom ramen för Socialstyrelsen kommer att leda till att vi kan pressa ned antalet allvarliga vårdskador än mer. Det är precis som Cecilia Widegren säger inte värdigt en välfärdsstat som Sverige att så många patienter varje år drabbas av någon form av vårdskada och till och med dör.
Gabriel Wikström (S):
Tack än en gång, Cecilia Widegren, för den här debatten! Jag vill börja med att säga att när jag åker runt på mina sjukvårdsdialoger och träffar alla landstings- och regionledningar är en av de viktigaste frågor vi diskuterar just hur vi ska kunna ställa om svensk hälso- och sjukvård så att vi får ett sjukvårdssystem som bättre kan möta de stora patientgrupper som i dag dominerar.
Många gånger är det multisjuka äldre som lider av kroniska sjukdomar och som behöver en helt annan typ av vård och organisering av vården än många grupper behövde under 1900-talet. En konsekvens av att vården inte riktigt har hängt med tror jag att vi ser just i vårdskadorna.
Det är klart att en äldre människa som lider av flera olika sjukdomar och kanske behöver sängplats på sjukhus under längre tid och mycket omsorg också är mer utsatt för olika typer av vårdskador, oavsett om det är trycksår eller infektioner. Om vården inte riktigt är anpassad för att möta den patientens behov, ja, då får vi också problem.
Därför är denna fråga en av de viktigaste, och jag har lyft fram den vid alla mina möten. Den omställningen av vården är jag glad att kunna konstatera att de flesta landsting har inlett. Man har fullt fokus på detta.
Man manifesterar det i att skapa mer teambaserad vård, där flera olika specialiteter och yrkesgrupper kan samsas runt en och samma patient för att ge den bästa vården, men också i bättre arbetsdelning. När man har en utbildning till sjuksköterska ska man kanske inte göra också undersköterskornas jobb eller det som tidigare var vårdbiträdenas jobb.
Man kanske inte ska ansvara för hela kedjan runt patienten utan få göra just det man är bäst på när man är utbildad till sjuksköterska. Den här arbetsdelningen behöver komma till stånd. Vi behöver få in fler specialiteter och fler professioner i vården men också uppvärdera det arbete som utförs av inte minst lokalvårdarna.
Här finns det ett viktigt arbete att göra - inte i första hand att producera ny kunskap, för kunskapen om hur man ska städa på bästa sätt och klara vårdhygienen finns där. Men den behöver spridas på ett mycket bättre sätt, och framför allt behöver den på ett bättre sätt tas till vara av dem som jobbar i vården.
Man behöver tid för detta, och man behöver ha en situation där man inte hela tiden springer så fort man kan för att hinna med det mest basala, det viktigaste i arbetet, utan faktiskt hinner med alla rutiner. Det är här jag tror att den resursförstärkning som regeringen har föreslagit kommer väl till pass.
Men den måste gå hand i hand med förbättrade rutiner, med ett tydligt ledarskap och med att vi får den nödvändiga omställning av vården som våra patienter är så väl värda.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan börja där Cecilia Widegren slutade, med propositionslistan till riksdagen. Jag tror att det är få saker som gäller vårdhygien, städrutiner eller liknande inom hälso- och sjukvården som löses genom att man har en debatt i riksdagen eller för den delen genom att riksdagen fattar beslut om regeringens propositioner. Det finns några undantag. Exempelvis bereds Klagomålsutredningen fortfarande vid Regeringskansliet; vi återkommer med den. Det kan finnas ytterligare några.
Den stora poängen när vi stod här för ett år sedan och debatterade exakt samma fråga, och den poäng som jag vill göra här i kväll, är dock att vi har ett bra lagstiftningsarbete på plats. Vad det handlar om nu är att se till att det tillämpas, och så sker i allt större utsträckning. Cecilia Widegren frågade också om slutsatserna eller vilka åtgärder regeringen har vidtagit efter Riksrevisionens rapport.
Det är bland annat de förstärkta medlen och resurserna till IVO. Det handlar om att förbättra tillsynen och ge bättre förutsättningar för en tillsyn som kan återkoppla till verksamheten och i den meningen fungera förebyggande. Det handlar, som Riksrevisionen tar upp, om problemet att kunskapsstödet inte alltid följs i verksamheten eller att det stöd som ges på nationell nivå inte alltid har varit det bästa.
Det är just därför som Socialstyrelsen tillsammans med SKL och en del andra statliga myndigheter har fått i uppdrag att förbättra stödet när det gäller vårdhygien och rutiner för det. Det är för att man i den dagliga verksamheten ska ha så bra förutsättningar som möjligt att göra ett gott jobb.
Vi skulle kunna räkna upp ytterligare insatser och åtgärder, men jag nöjer mig med att konstatera att regeringen tillför resurser och ger uppdrag till myndigheter för att minska vårdskadorna och ge alla en trygg och säker vård.
Gabriel Wikström (S):
Eva Lohman har frågat mig vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att ytterligare säkerställa säkerheten på landets rättspsykiatriska regionkliniker. Jag har vid ett flertal tillfällen svarat på likartade frågor både från interpellanten och från övriga frågeställare. Jag ska gärna återigen redovisa min och regeringens uppfattning i denna fråga. De grundlagsskyddade fri- och rättigheterna har till syfte att skydda varje medborgare mot olika former av ingrepp från det allmänna.
Bland annat innebär det att varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse. Nämnda rättighet får dock i viss utsträckning begränsas genom lag. En begränsning får dock inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som föranlett den. Motsvarande rättighet och möjlighet till begränsning av den följer även av Europakonventionen.
I 8 § lagen om rättspsykiatrisk vård anges att vid sluten rättspsykiatrisk vård gäller, om inte annat anges i 8 a §, i tillämpliga delar bestämmelserna i 18-24 §§ lagen om psykiatrisk tvångsvård. Detta innebär att möjligheterna att använda tvångsåtgärder vid psykiatrisk tvångsvård i huvudsak inte skiljer sig åt mellan de två nämnda lagarna.
Av 22 § lagen om psykiatrisk tvångsvård följer att chefsöverläkaren får besluta om att försändelser till patient får undersökas för kontroll av att det inte innehåller egendom som patienten enligt 21 § samma lag inte får inneha. Om en ankommande försändelse innehåller egendom som inte får innehas enligt 21 § får egendomen omhändertas.
Vidare får chefsöverläkaren enligt 22 a § besluta att övervaka försändelser från en patient om det är nödvändigt med hänsyn till vården eller rehabiliteringen av patienten eller för att undvika att någon annan lider skada. För detta ändamål får chefsöverläkaren öppna, ta del av och kvarhålla försändelser till patienten. Detta innebär att det redan finns goda möjligheter att granska försändelser.
Mot denna bakgrund kan jag i nuläget inte se att det finns tillräckligt starka skäl att ytterligare inskränka medborgarnas fri- och rättigheter på det sätt som en utökad och regelmässig kontroll av försändelser inom rättspsykiatrisk vård skulle innebära.
Gabriel Wikström (S):
Tack, Eva Lohman, för interpellationen! Jag förstår att detta är en fråga om engagerar. Det gör den, liksom andra liknande frågeställningar, delvis, tror jag, för att den inte är helt lätt att svara bu eller bä på.
Det gäller nämligen å ena sidan den personliga integriteten, precis som Eva Lohman berör, å andra sidan säkerheten för patienter, anställda vid de rättspsykiatriska klinikerna och medpatienter.
I mitt svar och de frågesvar jag har skickat tidigare, bland annat till interpellanten, tar jag fasta på och försöker beskriva att det i dag finns möjligheter inom lagens ram att öppna denna typ av försändelser om det finns misstanke om att de innehåller egendom som patienten inte ska ha.
Jag är väl medveten om att det ibland kanske kan upplevas som byråkratiskt och inte helt lätt att göra detta, men vi ska samtidigt komma ihåg att vi i den andra vågskålen har just patientens integritet att ta hänsyn till. Jag tror att det är viktigt att vi försöker hålla denna balans.
En av de viktigaste principerna i en rättsstat som Sverige är just att enskilda individers rättigheter kan värnas. Det ska de också, men då finns samtidigt den typ av ventiler jag har beskrivit, i form av att man faktiskt kan kontrollera försändelser och därmed stoppa till exempel införsel av knivar eller liknande.
Precis som jag sa i interpellationssvaret anser jag inte att det finns någon anledning att ändra lagen, men det är klart att det även fortsättningsvis är väldigt viktigt att lyssna på dem som arbetar i dessa verksamheter och se om det finns anledning att se över till exempel rutiner, kunskapsstöd eller liknande.