Staffan Danielsson (C):
Jag tackar jordbruksministern för svaret på den fråga som Jan Andersson ställt. Han har tyvärr fått förhinder. Egentligen är jag både upprörd och bestört över svaret, och tyvärr lär detta bli en rätt allvarlig och dyster debatt. Jag måste vara mycket kritisk, och jag tror att jordbruksministern förstår varför jag måste vara det.
Jag ska börja med att ge en bild av de människor vi pratar om, de företagare av kött och blod som nu drabbas hårt av EU-reformen och inte har någon hjälp att vänta av ministern. Det är människor av kött och blod. Det är hårt arbetande lantbrukare. De har gjort det som hela Sverige velat. De har satsat i sina företag, lånat pengar, satsat kapital, byggt djurstallar, blivit lantbrukare. De har gjort det 1985, 1990 och 2000.
De sitter med höga skuldräntor. De har investerat sig fast i en produktion. De har gjort det för att vi ska ha öppna landskap och för att hålla i gång produktionen av bra mat till livsmedelsindustrin. De har utgått från någon form av rimlig stabilitet trots de förändringar som väntade. Och nu sitter de alltså fast i smeten och ingen hjälp är att vänta. Det är jag bestört över.
Nog vill väl Sverige ge förutsättningar för att vi ska kunna utnyttja våra betesmarker, ha våra öppna landskap och att de människor som satsar sina liv i detta inte ska kastas ur sadeln? De har satsat. Sedan kommer halvtidsöversynen, frikopplingsreformen. Sverige väljer inte huvudfåran.
Sverige väljer den radikala regionmodellen som gör att man mest av alla länder i Europa omfördelar pengar från intensiva köttproducenter till extensiva marker. En del vinner - visst, men de flesta förlorar en hel del, och en liten skara förlorar väldigt mycket. Det är dem vi nu pratar om. Det vanliga är att när vi i Sverige genomför reformer lägger vi ut skyddsnät så att ingen drabbas orimligt hårt.
Dessa lantbrukare har kanske en omsättning på 1⁄2 miljon, 1 miljon, 2 eller 3 miljoner kronor. Det varierar. En stor del av pengarna är miljöersättningar och EU-ersättningar. Nu tappar de hälften av sina ersättningar, alltså en stor del av sin omsättning. De tappar inte vinsten utan hela arbetsersättningen, och de får mycket svårt att reda ut det hela. Hur ska de överleva som företagare?
De har levt under stor press under mycket lång tid, och ministern har jobbat med detta och sagt sig vilja kompensera de drabbade. Nu får vi beskedet att det inte blir något av det. EU har anvisat vägar - nationell reserv. Näringen har solidariskt ställt sig bakom för att se till att det här löses på något sätt. Men i dag säger ministern att ingen väg är framkomlig, att det finns så många svårigheter.
Utredningsmaskineriet i departementet och hos myndigheterna har lett till att de, när de granskat de förslag som kommit, hittat svårigheter i stället för en väg till lösning. Jordbruksministern säger att hon velat hitta en lösning, men att det inte gått. Men om någon annan hittar en lösning kan hon titta på den en gång till. Det ger väl en strimma av hopp i dag, men jag undrar: Har jordbruksministern abdikerat? Vem är ansvarigt statsråd och vem är det inte? Det verkar nästan som om ministern vill stiga åt sidan så att någon annan kan komma fram och lösa det här.
Så svårt kan det väl inte vara! Jag måste ifrågasätta hur stark den politiska viljan egentligen varit att kompensera dessa människor. Vi sänker ju arvs- och gåvoskatten, säger ministern. Det visar hur desperat behovet av att hitta argument är. Det är ingen tröst för de drabbade. Har jag tolkat regeringen och jordbruksministern rätt? Ni har misslyckats och givit upp arbetet med att hitta ett rimligt skyddsnät.
När det gäller detta med att man ännu inte funnit någon lösning: Fortsätter arbetet och finns det något hopp för dessa företagare? Det är inte rimligt att överge dem nu.