Beatrice Ask (M):
Det är positivt att två statsråd ändå tror att jag har rätt i att man behöver titta på lagstiftningen i förhållande till det som behöver göras. Detta arbete är ju fortfarande lite prematurt och behöver utvecklas. Men det är naturligtvis knepigt att så få lokala samordnare har en ordentlig koppling till skolan. Nästan alltid när man ska titta på lokala samarbeten hamnar skolan i en egen liten ficka och lever liksom sitt eget liv.
När det gäller vad som ska göras mot problemen är jag, och det borde även kommunerna vara, rätt angelägen om att man kopplar ihop detta med skolan, som man ger så mycket tyngd. Regeringen har ju också efter vår överenskommelse gällande terroristbekämpning inlett ett arbete med att se över sekretessreglerna för samarbetet mellan polis och socialtjänst. Men skolan är inte med.
Om skolan är det ställe där vi faktiskt kan upptäcka en del är det klart att man måste fundera över - och detta är svårt! - vad man kan göra och vem man kan dela information och annat med. Det är en del i detta. Det är inte bara för lärare att springa iväg till en lokal samordnare, som ska gå till polisen, och säga att detta verkar knepigt.
Jag nämnde tidigare i debatten att jag just nu läser Två systrar av Åsne Seierstad, den norska journalisten och författaren. Den handlar om två norska flickor som radikaliseras. Det är verkligen en hemsk berättelse. Men man ser att det finns ett antal tecken på radikalisering under resans gång. Problemet är att de inte är olagliga.
En flicka engagerade sig i en frivillig förening. Alla vuxna tycker ju att det är jättebra att man är föreningsaktiv, men det är ingen som frågar vad man gör på mötena eller vad som händer. Flickorna blir mer religiösa. Det är ju inte olagligt. Det är ju vanligt att ungdomar blir förälskade eller får en väldigt bestämd livsåskådning, och den kan vara väldigt het under en tid. Men ingen ser detta som ett problem, och det ska man kanske inte heller göra.
Klädseln förändras. De stramar upp sig, och så småningom övergår de till religiös klädsel. Men vi har inga regler för vilka kläder man får ha i våra skolor, och som vuxna är vi i allmänhet ganska liberala när det gäller hur ungar ska klä sig. Lärarna är väldigt glada över att en av flickorna är väldigt duktig i skolan. Under radikaliseringen blir hon väldigt aktiv i diskussionerna i religionskunskap, historia och annat.
Ja, ja, säger lärarna, det är lite knepigt, men hon är väldigt påläst och fin. Inget av allt detta är sådant som gör att det sätts igång ett arbete.
Här behöver vi mer kunskap, och vi måste också fundera över hur man ska agera för att möta dessa tendenser utan att för den skull överskrida gränsen för vad som är mänskliga fri- och rättigheter och det utrymme för mångfald och att leva ut sig som alla människor behöver. Detta är otroligt svårt, men det är viktigt. Jag tror att en översyn är helt nödvändig.
Jag tror också att man måste få med skolan som helhet i det arbete som bedrivs. Det finns en missuppfattning som man ser i handlingsplanerna, nämligen att alla problem med radikalisering och extrema rörelser handlar om ungdomar. Det finns faktiskt vuxna som är rätt konstiga också, och de är ofta farligare.
Man kan alltså inte bara stirra sig blind på 10, 12- eller 15-åringar, även om man vill arbeta långsiktigt. Man måste göra två saker samtidigt. Det finns alltså en del problem med detta. Jag tycker att utbildningsministern bör fundera över hur vi får skolan mer inkluderad i det lokala arbetet mot våldsbejakande extremism.