KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Leijonborg (FP):
Jag delar Finn Bengtssons fascination inför svensk vetenskapshistoria. Vi har väldigt mycket att lära av det som har hänt. Flera framgångsrika genombrott har skett i konflikt med etablerade sanningar.
Jag tror att Finn Bengtsson var inne på genombrottet för Losec som skedde i Mölndal och Göteborg i strid mot den dåvarande Astraledningen som hade andra tankar om vad man skulle ägna sig åt på laboratoriet i Mölndal. Men starka individer fortsatte att driva forskningen.
Resultatet blev detta fantastiska genombrott som har betytt bättre livskvalitet för miljoner och åter miljoner människor och miljarder och åter miljarder till Astras aktieägare. Frågan är hur vi gynnar starka personligheter.
Ett traditionellt grepp som alliansen har betonat är fakultetsanslagen. Det ska finnas en fast resurs ute på lärosätena där man på eget initiativ kan driva saker.
Det har framgått av det som har presenterats i dag att propositionen innebär en förskjutning av relationerna i den totala forskningsfinansieringen till förmån för de direkta anslagen till universiteten.
Om man har svårt att attrahera och vinna anslag från forskningsråden kan det ibland finnas en poäng i att man har en finansiering säkrad på sin fakultet. Väldigt ofta i forskningspolitiken måste man dock komma till begreppet både-och.
Man kan måla upp en bild att en stark forskare motarbetas av etablerade intressen och bör få möjligheter. Man kan också måla upp bilden där en mycket dominerande personlighet trycker ned yngre kolleger så att vetenskapsinriktningen inom en hel disciplin hämmas genom en stark personlighet. Vad ska man då göra?
Det finns alla möjliga önskemål som riktas mot systemet. Slutsatsen är väl just att vi ska jobba med flera olika instrument samtidigt. Då kommer vi till frågan som Lars Hjälmered ställde. Jag svarade egentligen på den. Madelene Sandström pekar på behovet av ett mer strategiskt tänkande och föreslår den sammanslagna myndigheten.
Jag sade att jag inte riktigt vill sätta ned foten. Det alternativ som Lars Hjälmered pekar på är naturligtvis ett alternativ till Madelene Sandströms förslag.
Det är att vi behåller forskningsråden som nu, men antingen skapar en ny myndighet, i så fall en liten sådan, med de strategiska uppgifterna, eller möjligen i själva Regeringskansliet skapar en sådan resurs.
Som jag har sagt delar jag synen att svensk forskningspolitik liksom politiken i flera andra länder - Finland, Nederländerna, eller vad det kan vara - behöver en resurs av den typen. Men exakt hur vi ska utforma den ska jag be att få återkomma till.
Lars Leijonborg (FP):
Jag känner inte Arvid Carlsson personligen, men jag tycker att Lars Hjälmereds tanke om att de svenskar som har vunnit Nobelpriset skulle kunna vara försäkrade att ha god tillgång till sittande regering och att deras klokskap ska tas till vara är en mycket bra idé.
Jag vet inte vilken incitamentseffekt det har att veta att man får bli rådgivare åt regeringen, om det ökar sannolikheten för att man ska göra det stora genombrottet, men från utgångspunkten att det vore bra för regeringen tycker jag att det är en utmärkt idé.
Jag tycker också att det var bra att Lars Hjälmered talade om dra-åt-fanders-faktorn - jag såg att talmannen grep efter klubban när ordet nämndes, men jag tycker att det måste få användas i riksdagens talarstol.
Det avser ju detta att man har en sådan styrka i sin finansiering att man inte är totalt beroende av välvilja från en viss forskningsfinansiär. Det är naturligtvis ett väldigt viktigt inslag.
Man kan konstatera att möjligheterna i och med resurstillskottet ökar på olika sätt, men samtidigt är det viktigt att det faktum att vi har mer pengar inte gör att vi intresserar oss mindre för att de används väl.
Det vi nu laborerar med och som också väcker stort internationellt intresse är att bygga in en kvalitetsfaktor i fördelningen. När man talar om fakultetsmedel säger man - jag tänker på vad som stod i en debattartikel i Dagens Nyheter i somras - att de är väldigt bra, men sanningen är faktiskt att vi inte riktigt vet det. Det har inte riktigt utvärderats.
Jag tycker att det är spännande med tanken att också i fakultetsmedlen bygga in en kvalitetsutvärdering.
Lars Leijonborg (FP):
Mikael Damberg har frågat mig hur jag avser att agera för att säkerställa att Högskoleverkets viktiga kvalitetsgranskningar återfår förtroendet i högskolevärlden. För att upprätthålla förtroendet för svensk högskoleutbildning är det av fundamental vikt att det finns ett fungerande kvalitetsarbete på såväl lärosätesnivå som nationell nivå.
Ansvaret för kvaliteten i svensk högskoleutbildning vilar ytterst på ledningen för varje enskilt lärosäte. Denna decentralisering av ansvaret förutsätter emellertid att det också görs en nationell granskning av kvaliteten, ett ansvar som regeringen ålagt Högskoleverket. Det är naturligtvis viktigt att även den som granskar kvalitet själv blir granskad.
Högskoleverket har därför vid flera tillfällen låtit göra en extern utvärdering av den egna verksamheten. Vidare har verket ett externt rådgivande organ bestående av internationella utvärderingsexperter. Högskoleverket var en av de första medlemmarna i den europeiska kvalitetsorganisationen ENQA - en organisation som ställer höga krav bland annat på internt kvalitetsarbete i medlemsorganisationerna.
Bland annat kräver ENQA att en extern utvärdering av verksamheten genomförs minst vart femte år. Högskoleverket har under den senaste tiden kritiserats av universitet och högskolor för hur utvärderingar av utbildningar har genomförts. Det är viktigt att verket upprätthåller och utvecklar en öppen dialog med lärosätena.
En sådan dialog förutsätter att verket aktivt arbetar för att skapa transparens i utvärderingsarbetet och att den kritik som framförts i övrigt tas på allvar. Högskoleverket är internationellt välkänt för sin utvärderingsmetod. Min bedömning är att det nationella system som finns för kvalitetsgranskning av högre utbildning håller en god nivå.
Men det är också viktigt att framhålla att alla kvalitetsgranskningssystem kontinuerligt bör utvecklas, förändras och förfinas och att konstruktiva synpunkter på utvärderingssystemet bör tas till vara.
Lars Leijonborg (FP):
Det är bra att Mikael Damberg har ställt denna interpellation. Det är en viktig fråga. I dag avgörs lärosätenas examensrätt av vilken bedömning Högskoleverket gör av deras kvalitet. Det har alltså en betydande rättsverkan om Högskoleverket menar att en verksamhet är undermålig. Det drabbar också studenter.
Det kan innebära, och har inneburit, att utbildningar har fått avbrytas. Det är ett bra system. Vi satsar miljarder på högre utbildning i Sverige. Då måste vi från den politiska nivån, och även medborgarna och skattebetalarna ytterst, veta att det inte är någon undermålig verksamhet vi håller under armarna, utan att den håller hög kvalitet.
Jag tror att vi båda är överens om att detta system i framtiden ska bli ännu viktigare därför att det dessutom ska få genomslag på anslagstilldelningen. Då får den centrala myndighetens bedömning ännu större rättsverkan för den granskade institutionen.
Därför är det olyckligt om det finns en misstro. Ser man det i helikopterperspektiv är det inte helt förvånande att en granskad känner en viss misstro mot en granskare. En viss sådan spänning ligger i själva systemet.
Jag håller dock med interpellanten om att det som har kommit till uttryck dels i en debattartikel i Dagens Nyheter, dels på utfrågningen som riksdagens utbildningsutskott anordnade är bekymmersamt. Det vittnar om att aktörerna på detta område står ganska långt från varandra.
Min allra senaste beröring med dessa frågeställningar var när Högskoleverket var uppe hos mig häromdagen och redovisade en bedömning man har gjort om det som brukar kallas rankning. Det ligger ganska nära.
Ett eventuellt sådant system handlar också om att bedöma olika saker som pågår inom högskolorna och resultatet av dessa verksamheter. Även den diskussionen visar att detta är svårt.
Högskoleverket är väl medvetet om att mycket av verksamheten bygger på bedömningar som är svåra. Jag vill säga två saker på plussidan för Högskoleverket. För det första har man, som jag också nämner i det skriftliga svaret, fått stort erkännande internationellt för det system man byggt upp.
För det andra visar man en betydande ödmjukhet inför den kritik man möter. Min sammanfattande bedömning är att läget inte är katastrofalt. Systemet är hyggligt. Framtidsutsikterna ser ljusa ut genom att alla parter är ense om att ett sådant här system behövs.
Man är också ense om att det som nu tillämpas behöver vidareutvecklas.
Lars Leijonborg (FP):
Vi är överens om det, och vi är nog överens om det mesta i den här diskussionen. Jag deltog i en ministerkonferens inom OECD som hölls i Tokyo för knappt ett år sedan.
Där var ämnet en idé som OECD har fått, nämligen att de, på samma sätt som man nu genomför PISA-mätningarna, skulle genomföra mätningar av det som Mikael Damberg kallar för learning outcome , alltså resultatet av utbildning av studenter. Jag åkte dit eftersom jag spontant tycker att detta är en mycket bra idé.
I den konkreta fråga som Mikael Damberg ställer har min spontana reaktion alltid varit att det måste vara intressantare att veta vad en 23-åring som har studerat i tre fyra år verkligen kan än hur många av lärarna som har disputerat eller hur stort biblioteket är.
Min spontana personliga uppfattning är att jag är mer intresserad av vad studenterna från ett lärosäte kan efter några års studier än de yttre faktorerna.
En del för resonemanget ännu längre och säger att vad de kan inte spelar så stor roll om inte arbetsgivarna uppfattar dem som anställningsbara. De menar att det är huruvida man får jobb och vad man får betalt på de jobben som är ännu mer to the point i diskussionen.
När jag har diskuterat rankning har jag menat att det för studenterna, som ska välja, kan vara av intresse att få information om alla de parametrarna. Vi i Sverige har sagt till OECD att vi tycker att det är en intressant idé.
Vi är villiga att ställa upp som pilotland för att göra sådana undersökningar. Det understryker väl ändå mer svaret på Mikael Dambergs första fråga. Jag är intresserad av att så mycket som möjligt vrida utvärderingen i riktning mot bedömningar av vad studenterna verkligen har lärt sig.
När det gäller frågan om överklaganderätt kan man först konstatera att det är en lite ovanlig ordning att två statliga myndigheter - vi pratar ju faktiskt om statliga myndigheter här - kan överklaga varandras bedömningar.
På departementet har vi så här långt landat i slutsatsen att eftersom systemet bygger på ett första beslut som man sedan får tid på sig att åtgärda och därefter ett nytt beslut är ett slags överklagandemöjlighet redan inbyggd i systemet.
Apropå Nerikes Allehanda vill jag säga att jag känner till att debatten har en särskild laddning just i Örebro som ju har lagt ned ett omfattande arbete på att få en läkarutbildning. De ansträngningarna har vid flera utvärderingar underkänts utifrån kvalitetsbedömningar.
Det understryker väl bara det som jag och Mikael Damberg säger, nämligen att utslaget av bedömningar får väldigt stor betydelse för de berörda. Det understryker i sin tur hur viktigt det är att vi har ett bra system.
Lars Leijonborg (FP):
Tack än en gång för diskussionen. Den är viktig. Skulle vi bli pilotland inom OECD kommer vi därifrån att få en ganska preciserad beställning på vad vi ska undersöka.
Det ligger mycket i linje med vad Mikael Damberg har efterlyst, nämligen någon form av undersökning och bedömning av studenternas kunskaper mot slutet av en viss utbildning. Uttrycket sammanvägd bedömning förekommer.
Frågan är på vilken nivå man väger samman. Jag håller med om att det är ganska ointressant att ha alla lärosäten i lång rad på en lista om man söker en designutbildning.
Om det finns en designutbildning på ett visst håll och det på samma ställe finns en sjuksköterskeutbildning och designutbildningen håller mycket hög klass medan sjuksköterskeutbildning är svag är det rätt ointressant att få genomsnittet om det är designer man vill bli och inte sjuksköterska. Den typen av sammanvägning tycker jag inte har så stort informationsinnehåll.
Däremot kanske en designutbildning är lite svagare på internationalisering men har väldigt duktiga lärare och eleverna blir framför allt duktiga och får jobb. Att man gör en sammanvägning av designutbildningar i Sverige tror jag har ett visst informationsvärde för studenter. Jag är inställd på att i någon form gå vidare med den här rankningstanken.
I den muntliga dialog jag hade med Högskoleverket var de inte alls främmande för att göra det om man tar hänsyn till de invändningar som de har fört fram. Det ska man naturligtvis göra.
Lars Leijonborg (FP):
Désirée Pethrus Engström har frågat utbildningsministern om vilka åtgärder han är beredd att vidta för att säkerställa att lärare besitter den kunskap som krävs för att undervisa i sex och samlevnad och hur ministern ser på möjligheten att komplettera den traditionella sex- och samlevnadsundervisningen med hjälp utifrån i form av barnmorskor.
Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Jag delar Désirée Pethrus Engströms åsikt att elever i grund- och gymnasieskolan har rätt till en sex- och samlevnadsundervisning värd namnet.
Innehållet i och utformningen av lärarutbildningen spelar en viktig roll när det gäller att skapa förutsättningar för en sex- och samlevnadsundervisning av god kvalitet i grund- och gymnasieskolan. Det finns många önskemål om vad som ska vara obligatoriska inslag i lärarutbildningen. Det är dock angeläget att vara återhållsam med detaljregleringen.
Ett av regeringens mål för den högre utbildningen är starka och självständiga lärosäten med stor integritet. Den politiska detaljstyrningen av lärosätenas verksamhet och organisation ska minska. Den närmare bedömningen av vilka kurser som ska ingå i lärarutbildningen och innehållet i dessa bör göras av våra lärosäten.
Det är där kompetensen finns för att avgöra vad lärarutbildningen i detalj ska innehålla för att en student ska uppnå de mål i examensbeskrivningen som regeringen fattar beslut om. Frågor om sex och samlevnad är inte något skolan ensam kan hantera. Här har också föräldrar ett stort ansvar för att förmedla sunda värderingar till sina barn.
Skolans uppgift är dock att utifrån sitt värdegrunds- och kunskapsuppdrag ge alla elever, oavsett kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning eller funktionshinder, kunskaper och möjligheter att diskutera frågor och värderingar om sex och samlevnad.
Mot bakgrund av bland annat detta gav regeringen i juni 2008 Myndigheten för skolutveckling i uppdrag att bland annat erbjuda personal i grund- och gymnasieskolan fortbildning i sex- och samlevnadsundervisning. Det finns en tydlig ansvarsfördelning mellan stat och kommun.
Riksdag och regering beslutar om de nationella målen och riktlinjerna i skollag och läroplaner. Skolhuvudmännen organiserar verksamheten utifrån lokala förutsättningar så att nationella mål kan uppfyllas. Det är sedan lärarnas ansvar att välja arbetssätt och metoder.
Enligt det utrymme som finns inom ramen för läroplanerna och kurs- och ämnesplanerna i grund- och gymnasieskolan finns redan i dag möjligheten att ta hjälp av andra yrkeskategorier i sex- och samlevnadsundervisningen.
Lars Leijonborg (FP):
Vi är både överens och inte överens, och jag ska försöka klargöra på vilka punkter vi är överens och inte överens. Vi är naturligtvis överens om sex- och samlevnadsundervisningens betydelse. Som har nämnts här är detta viktiga frågor för individer och även för hela samhället.
Undervisningen i sex och samlevnad är obligatorisk. Eleverna har rätt till detta. Désirée Pethrus Engström använde vid två tillfällen ordet "ämne", och jag tror att det är här vår åsiktsskillnad finns. Engelska är ett ämne. Matematik är ett ämne. Svenska är ett ämne. Sex och samlevnad är ett moment.
När man säger att bara 6 procent av lärarna får undervisning låter det ju väldigt lite, men det är ju inte självklart ett problem, därför att det kommer inte att vara 6 procent eller mer av skolans undervisningstid som ägnas åt sex och samlevnad.
Det vi reglerar i läroplanen är sådana saker som att alla ska kunna läsa och skriva och att alla ska kunna räkna. Jag tror att det är väldigt viktigt att vi ser till att baskunskaperna verkligen finns där. Det är precis som Désirée Pethrus Engström säger: Vi har väldigt många debatter här i kammaren om sådant som är angeläget att lära sig i skolan.
Vi ska ha mer genderinsikter, vi ska ha mer trafikvett, vi ska ha bra tandhygien och vi ska ha undervisning om sex och samlevnad. Det är faktiskt ett ansvar för oss som politiker att se till att önskemålen inte blir så stora att slutresultatet blir att ingen vet någonting om någonting, så att säga.
Vi måste ha kraft att prioritera. Men det är också helt klart att sex- och samlevnadsundervisning ska rymmas inom de 100 procent som står till förfogande, och då har jag som ansvarig för lärarutbildningen ett ansvar för att skolan har den kompetens som krävs.
Vi menar att den kompetensen i huvudsak finns genom dem som har gått igenom undervisningen i lärarutbildningen, genom dem som har fått den vidareutbildning som Skolverket nu har ansvar för att erbjuda och genom att man tar in extern kompetens, till exempel barnmorskor, vilket ju inte är helt ovanligt. Det förekommer ju redan.
Vi kommer i den proposition som vi lägger fram med anledning av Lärarutbildningsutredningen att klargöra vår syn på sex- och samlevnadsundervisningens betydelse. Det kommer inte att bli ett skolämne i någon av de reformer min kollega Jan Björklund gör. Det kommer inte heller att så att säga bli ett ämne i lärarutbildningen. Men vi ska se till att det i lärarutbildningen får utrymme.
Vi ska klargöra, ska jag säga, för de högskolor som bedriver lärarutbildning, vår syn på vikten av sex- och samlevnadsundervisning.
Vi följer detta kontinuerligt, och som sagt: Statsrådet Björklund har redan gett ett särskilt uppdrag, det som nu ligger i Skolverket, att se till att det finns ett utbud av vidareutbildning på det här området.
Lars Leijonborg (FP):
Det är bra att interpellationen har väckts. Jag tror att det kan ha betydelse att vi för det här samtalet. Precis som båda mina meddebattörer säger är det här oerhört viktiga frågor.
Jag kommer definitivt inte att nonchalera dem i arbetet med propositionen om en ny lärarutbildning. Men om man ändå problematiserar Désirée Pethrus Engströms och Carina Häggs inlägg lite grann är vi väl ändå överens om att det här inte är det enda skolan ska ägna sig åt.
Därav följer frågan: Är det självklart att alla lärare måste ha denna kompetens? Jag menar att det inte är självklart.
När jag hör siffrorna om hur många elever som har fått den här undervisningen uppfattar jag det Désirée Pethrus Engström säger som att det var sjundeklassare som hade svarat på frågan om de hade fått undervisningen under det senaste året.
Även där är svaret inte helt självklart, för de flesta skolor lägger in det här momentet vid några tillfällen, framför allt under grundskolan och även i gymnasieskolan. Därmed kan det hända att det blir en ganska låg procent om undersökningen görs under ett visst läsår.
Men om man till en niondeklassare ställer frågan "Har du vid något tillfälle under grundskolan fått undervisning i sex och samlevnad?" och svaret blir nej är det mycket upprörande. Då bryter skolan mot gällande lagstiftning. Det är inte acceptabelt.
Jag tycker precis som Désirée Pethrus Engström och Carina Hägg att skolan borde lägga större vikt vid det här viktiga momentet, för det betyder så mycket för individer och hela samhället. Däremot tycker jag att Carina Hägg är onödigt skeptisk mot möjligheten att ta in extern expertis eller hjälp.
Inte för att jag på något sätt vill backa från skolans och mitt eget ansvar för att en del av lärarpersonalen ska ha den här kompetensen.
Men på samma sätt som man kan ta in folk från brandkåren som undervisar om risker med bränder och brandskydd och tar in poliser som undervisar om trafikvett kan det vara väldigt bra att ta in en barnmorska som berättar till exempel om sina erfarenheter från en ungdomsmottagning. Det ger kanske andra dimensioner och ett annat djup i undervisningen än vad den egna läraren kan ge.
Låt oss vara inriktade på att sådana här moment ska finnas att tillgå i lärarutbildningen, att det finns en bra vidareutbildning, vilket statsrådet Björklund har tagit initiativ till, och att det ska finnas möjligheter att ta in extern expertis. Man jobbar nu på Jan Björklunds sida av Utbildningsdepartementet på en ny skollag.
I det sammanhanget har man verkligen tittat på om det finns några som helst hinder för att ta in extern expertis, till exempel barnmorskor. Man har kommit fram till att det inte finns det i dagens skollag, och det kommer heller inte att finnas i den nya skollag som man nu jobbar med.
Lars Leijonborg (FP):
Jag håller med om att det ska finnas en bra sex- och samlevnadsundervisning och att vi ska ta ett helhetsgrepp om detta. Men om vi utgår från det yttrande av Jan Björklund som citerades här om att vi ska ha kompetenta lärare tror jag inte att det därav följer att samtliga personer som har gått igenom en lärarutbildning ska ha specifik kompetens att undervisa i just sex och samlevnad.
Jag tror i själva verket att ett sådant mål skulle motverka tanken som Björklund formulerade att de lärare vi ska ha ska vara kompetenta för sin uppgift. Det är inte så att samtliga lärare i skolan behöver vara involverade i sex- och samlevnadsundervisningen. Det ska vara lärare som har kompetens för just detta.
Den kompetensen bör de ha kunnat få på lärarhögskolan. På många håll kan de få den redan i dag. Högskolorna har ansvar för att gå igenom de statliga målen och examenskraven och fundera på hur deras undervisning läggs upp på ett sätt så att de som har gått igenom den har fått den kompetensen.
På motsvarande sätt har kommunerna ansvar för att se till att tillräckligt många av de lärare som anställs ska ha kompetens i sex- och samlevnadsundervisning för att man ska leva upp till lagens krav. Vi diskuterar detta just nu i flera sammanhang på departementet. En ny skollag hör hit.
En annan del av den helhet som Désirée Pethrus Engström talar om är lärarutbildningspropositionen. Jag hoppas att resultatet ska bli att vi i framtiden får en ännu bättre sex- och samlevnadsundervisning än den vi har i dag.