Morgan Johansson (S):
Ärligt talat, om Beatrice Ask hade lagt fram ett sådant förslag under sista perioden av alliansåren hade hon fått igenom det. Det är jag rätt säker på. Då hade hon fått en majoritet för det här i kammaren. Men hon lade inte fram ett sådant förslag. Det var kanske för att det fanns olika uppfattningar i allianskretsen som denna fråga låstes.
Meningsskiljaktigheter är inte skälet till att det är nu som vi är färdiga med direktiven, utan det har helt enkelt handlat om hur vi ska använda resurserna på Justitiedepartementet. Det är ett departement som, vilket Beatrice Ask mycket väl vet, jobbar mycket intensivt och har väldigt många stora uppgifter.
Ibland är det faktiskt ganska svårt att få utrymme för ytterligare utredningar. Det har vi nu; vi har skaffat oss ett sådant ekonomiskt utrymme. Men det är inte alltid enkelt att se till att det blir gjort. Några meningsskiljaktigheter i sak finns det emellertid inte. När vi går på dessa gäng måste vi se till att vi gör det på två sätt. Det ena är att vi ser till att få bort de mest brottsaktiva individerna från gatorna.
Det måste man helt enkelt göra. Det kan man göra med straffrätten, till exempel med hårdare straff när det gäller vapenbrotten. Man kan också göra det med fler poliser. Man måste få bort de mest brottsaktiva individerna från gatan. Det andra som man måste göra är att bryta nyrekryteringen till de kriminella gängen. Det är dessa två saker som man måste göra, och de hänger ihop.
Får man inte bort de mest brottsaktiva individerna från gatan klarar man inte heller av att göra det förebyggande arbetet, eftersom dessa individer då kommer att störa all form av förebyggande verksamhet och hålla igång till exempel den narkotikaförsäljning som det handlar om, upprätthålla sina gängstrukturer och dessutom hela tiden locka in nya människor i verksamheten. De fungerar som förebilder, extremt dåliga förebilder, för dessa unga människor.
Vi behöver alltså alltid denna dubbla strategi. När man talar med poliser som är på fältet i de områden som vi talar om säger de nästan alltid att de behöver bli fler poliser och att de behöver ha bättre verktyg, till exempel straffrätten men även mer av hemliga tvångsmedel för att bedriva avlyssning av dem som sysslar med narkotikabrott eller grova vapenbrott.
De säger en sak till, nämligen att det inte bara handlar om polisen utan att det också handlar om att det finns en skola som fungerar, en fritidsverksamhet som fungerar och en socialtjänst som fungerar i området. Detta är också väsentligt för att kunna bryta rekryteringen. Polisen är helt enkelt en del av en större strategi för att bryta denna typ av utveckling.
Frågan om 18-20-åringarna är en del i denna första strategi, nämligen att se till att de mest förhärdade kriminella - som man kan vara när man är 18-19 år - helt enkelt måste bort från denna miljö, så att vi i stället kan jobba med rehabiliterande insatser i kriminalvården under en längre tid.
Förhoppningsvis kan vi, efter dessa påföljder, släppa ut dem i samhället igen efter några år. Förhoppningsvis har de då valt en annan bana. Det är så vi måste jobba. Vi har inga meningsskiljaktigheter i sak. Vi sätter igång detta jobb, och vi kommer att se till att nya direktiv beslutas inom några veckor. En utredare kommer också att finnas på plats.