Barbro Westerholm (L):
Ni tycker kanske att jag nu, som sista talare och med åtta års heltid och fem års deltid i Apoteket AB, är part i målet och därför borde hålla tyst, men jag vill ändå säga några saker. När Apoteket AB eller Apoteksbolaget kom till 1971 ägdes alla apotek av enskilda apotekare med apoteksprivilegium.
Man hade Apotekarsocieteten, som var ett slags överbyggande organisationsstruktur. Det var lätt att skapa monopol. De som hade privilegier fick bra betalt, och den fördel man såg med monopolet var en jämn läkemedelsförsörjning över riket.
Det var också kalla-kriget-hänsyn - man skulle ha en god tillgänglighet för läkemedel över hela riket om det värsta skulle hända. I början hade Apoteksbolaget bra med pengar och gjorde en massa utvecklingsarbete. Men sedan, med den statliga styrningen, blev det mindre och mindre utveckling. Det fanns dock idéer i bolaget.
Jag ser den perioden med apoteksbolag som ett steg på vägen till den utveckling vi har i dag. Då lades ett betydande antal apotek ned. Man kunde inte ha dem ute i landet, och man drog ned på öppethållandetiderna. Genom den ordning vi har i dag har vi fått en klar förändring där.
Omregleringen var dock en väldigt stor sak att genomföra. Anders W Jonsson har redovisat det här. Det var vi medvetna om när vi tog steget 2006 - det tog ju några år innan det sjösattes - och därför skulle varje steg utvärderas. Det var inte några rosor som landade på oss i alliansregeringen vid utvärderingarna.
Det var en hel del kritiska synpunkter. Vi från allianssidan men också branschen var med och klarade ut en hel del problem. Men allt är inte så lätt att klara ut.
Tillgängligheten - att en vara inte finns på apoteket - är en sådan sak som står utanför våra möjligheter att påverka. Inom hela EU har apoteksrörelserna problem med att tillverkarna inte har tillräckligt mycket av de olika läkemedlen i sina lager.
Där har man dragit ned, och det är något som vi måste gå vidare med i lagstiftningen. Det måste vi göra på EU-nivå. En del av de klagomål som kommer nu hänger inte ihop med omregleringen utan med företagens sätt att tillverka och lagerhålla. En del läkemedel är problematiska att tillverka.
Man måste särskilja vad som är orsak till de olika problem vi ser och som vi vill åtgärda. En bra sak är att apoteken nu har en mer renodlad verksamhet. Då, 1971, fanns en rad överblivna verksamheter som ingen ville ta ansvar för, till exempel Giftinformationscentralen.
Eftersom Apoteksbolaget hade hyggligt med pengar och resurser tog man över den verksamheten, men den hör inte hemma i apoteksverksamheten. Detsamma gäller läkemedelsinformationen. Socialstyrelsens läkemedelsavdelning hade inte möjlighet, utan då tog Apoteksbolaget över den. Det var likadant med statistiken. Det är verksamheter som inte hör hemma i apoteksverksamheten.
Det är myndighetsutövning i långa stycken, och det har nu landat där det ska ligga. Det tycker jag att man glömmer bort väldigt ofta i den här diskussionen. Men nog sagt om apoteken - nu går jag över till läkemedelsfrågorna. Läkemedelsstrategin är något väldigt bra som sjösattes under de förra mandatperioderna.
SKL finns med i bilden, och det sker en samverkan mellan staten, landstingen och kommunerna. Jag har en koppling till den europeiska läkemedelskontrollen och är ibland ute och beskriver läkemedelsstrategin. Andra länder bara gapar. Hur har ni fått till det här? Sjukvården, konsumenterna och patienterna är med i bilden.
Det har givits en avsevärd peng till PRO och SPF Seniorerna för att få med användarna av läkemedlen i att bygga upp en gemensam kunskap om vad man ska tänka på när man använder moderna läkemedel. Dessa är att jämföra med kirurgens kniv. De kan göra nytta men medför också risker. Detta ska vi vara stolta över.
Nästa vecka ska jag berätta om läkemedelsstrategin på ett internationellt seminarium. Siffrorna visar nu att vi börjar få en minskning av användningen av olämpliga läkemedel, till exempel bland årsrika personer.