Meeri Wasberg (S):
Det finns mycket man kan fundera på utifrån rubriken på den interpellation som jag är här för att debattera, nämligen den om vårdpersonalens arbetssituation.
Det finns såklart en ansvarsfördelning mellan staten och landstingen, men det betyder inte att vi kan blunda för den ohållbara situation som finns på våra sjukhus och för den senaste tidens olika dramatiska rapporteringar, som handlar om brist på vårdplatser, överbeläggningar och personalens mycket pressade arbetsmiljö.
Det skapar oro både hos medborgarna och hos de anställda. Nästan dagligen kan vi läsa om hur det är inom den fantastiska vård vi har i Sverige - ja, vi har en väldigt bra vård i Sverige, det är alldeles sant, jämfört med många andra länder.
Men det hänger i stor utsträckning på att personalen genom att sträcka sig lyckas säkerställa den goda omsorgen om våra patienter genom att till exempel inte få sina lunchraster, inte hinna med sina toalettbesök, inte ha möjlighet att varje dag känna en avslappnad tillfredsställelse i att ha gjort ett gott arbete.
Många ger faktiskt uttryck för att den så kallade samvetsstressen tär på personalen. Då finns det anledning till oro, och det finns anledning att fundera över vad staten borde göra i form av naturligtvis tillsyn men också vilka morötter som man kan sträcka ut till landstingen.
Jag tror att det är viktigt att poängtera att det är angeläget att vi i dag hanterar de problem vi har i dag så att de nödvändigtvis inte blir framtida problem. Man kan även fundera lite över ambitionsnivån. Som sagt är det sant att Sverige i en internationell jämförelse har en god vård. Men frågan är om inte våra ambitioner ska ligga högre för att vi ska fortsätta att bibehålla vårt försprång och utöka det.
Det kan inte ske på bekostnad av personalens arbetssituation. I förlängningen riskerar det att drabba patienterna. Det finns ett antal exempel där vården har fallerat. Jag ska bara göra en liten resumé av ett fall som jag har hört och fått ta del av på ganska nära håll. Det handlar om en person som är 86 år och som har en inplanerad operation för att amputera ett ben.
Det är en väldigt stor operation och en stor sak för en människa i den åldern som hela livet har varit van att klara sig själv och nu mentalt ska ställa om sig för ett liv där man i mycket högre grad blir beroende av andra. När man väl kommer till sjukhuset visar det sig att det, trots att operationen var planerad, inte finns någon vårdplats. Då fanns det ett antal olika alternativ. Det ena var att vänta och sätta ut en ny tid.
Det andra var att sitta på akutmottagningen, vänta ett visst antal timmar och hoppas på att det fanns en plats. Det tredje var att det skulle dyka upp någon vårdplats i något närliggande landsting. Vi talar om en människa som är 86 år gammal. Det slutade den här gången med att personen fick sitta och vänta i drygt tio timmar på akuten tills det äntligen dök upp en vårdplats på akuten så att man kunde genomgöra en planerad operation.
Det säger någonting om hur det är ställt med sjukvården och hur personalens frustration späds på av att inte kunna möta den här personen på att tillräckligt bra sätt. Det är helt enkelt oacceptabelt. Om det här får fortsätta riskerar vi att sjukvården helt och hållet havererar. Rekryteringsbehoven är stora, det vet vi, och det finns ett stort behov av utökade utbildningsplatser.
Det här är en utveckling som inte bara gäller Stockholms län utan många andra landsting också. Frågan är fortfarande vilka åtgärder som socialministern vill vidta för att motverka den här typen av oönskade effekter.