KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Tysklind (L):
Jag börjar förstå varför Egon Frid från Vänsterpartiet har ställt interpellationen till Mats Odell. I grunden upptäcker jag att det ju handlar om att man vill förhindra ombildning av hyresrätter till bostadsrätter. Det är det som är den stora ideologiska vattendelaren egentligen.
Att man i det här fallet börjar diskutera förvärvslagen är en sak, man har tidigare diskuterat tillståndsprövningen enligt lagen om allmännyttiga bostadsbolag också. Mönstret går igen, herr talman. Jag tycker att det är väldigt bra att vi ser över förvärvslagen. Naturligtvis ska den uppfylla sitt syfte och vara funktionell om vi ska ha den.
Annars tycker jag faktiskt att den bör upphävas. Det är liksom ingen mening att ha en lag som det går att vidta åtgärder för att kringgå. Då uppfyller man ändå inte syftet med lagen. Jag utgår från att man i översynen kommer att tangera problematiken med kringgåendet i samband med försäljning.
Om det nu blir en bostadspolitisk fråga snarare än skattepolitisk är det här med skattepolitik ändå viktig. I det svar som Anders Borg gav på frågan i höstas var det helt tydligt att uppfattningen var att det inte går att skapa bra särskilda regler på det här området. Den uppfattningen delades även av Företagsskatteutredningen. Både den förra och den nuvarande regeringen ser att det finns en viss problematik men att det inte finns en bra lösning.
Det skapas nya problem. Vi har diskuterat omvandling av hyresrätter till bostadsrätter många gånger i kammaren under förra och nuvarande mandatperioden. Där tycker vi olika beroende på vilken utgångspunkt man har, om det är de enskilda personernas önskemål man utgår från eller om man har något slags allmänpolitisk ideologisk syn.
Från Folkpartiet vill vi vara verkligen tydliga med att det är de enskilda bostadskonsumenternas synpunkt som gäller. Har de viljan att omvandla ska vi inte ha en lagstiftning som verkar i motsatt riktning. Sedan ska i lagstiftningen olika aspekter på området avvägas. Det finns de som vill välja att bo i hyresrätt.
Det är också viktigt att slå fast att hyresrätten är en viktig och central upplåtelseform i Sverige, och den ska så förbli. Den kritik om Egon Frid framför handlar om hur kommunerna agerar. Naturligtvis har det förekommit att kommunerna använder olika metoder. Det finns trots allt en politisk möjlighet för kommunerna att ta ställning till hur man säljer. Man har gjort olika på olika ställen.
Vissa kommuner har tagit ställning för att sälja inom det vanliga regelverket, andra via dotterdotterbolag. Det centrala är ändå att den här möjligheten finns och att förvärvslagen och andra inte hindrar en sådan process.
Ska vi ha en förvärvslag ska den vara funktionell så att man förhindrar att oseriösa fastighetsägare tar över fastigheter och inte förvaltar dem på rätt sätt.
Lars Tysklind (L):
Vi diskuterar två frågor samtidigt. Jag vet inte om Egon Frid blandar ihop frågorna, men naturligtvis finns det ett samband. Men låt oss först ta frågan om förvärvslagen. Om man kräver att vi ska ha respekt för förvärvslagen och hur den fungerar och kräver att den uppfyller syftet måste den verkligen göra det så att resultatet inte blir, såsom vi sett många gånger i dag, att det går att kringgå den.
Den har inte kunnat förhindra att oseriösa fastighetsägare har tagit över fastigheter och förvaltar dem illa. I skatteplaneringsfrågan kan man, om vi vill filosofera över den, säga att det ändå krävs kommunala politiska beslut. Då kan vi kanske ha en moralisk aspekt på frågan om man tycker att man vill att kommunen blir skatteplanerande och framstår som sådan.
Där har man på olika ställen gjort olika ställningstaganden. Omvandlingen av hyresrätter till bostadsrätter är faktiskt många gånger en väldigt positiv företeelse när människor får mer makt över sin vardag. Att blanda ihop det här tycker jag är direkt felaktigt.
Det togs upp två kommuner i interpellationen - jag tror att det var Upplands Väsby och någon till. Men även en kommun som Sundbyberg tog ett sådant beslut häromdagen. Då reserverade sig bland annat Folkpartiet mot sättet att sälja, medan Vänsterpartiet reserverade sig mot att man skulle sälja över huvud taget. Det är klart att man där ser den stora ideologiska skillnaden i den här frågan.
Lars Tysklind (L):
I det här betänkandet behandlas en del motionsyrkanden från den allmänna motionstiden om förändringar och översyn av namnlagen. Jag vill påpeka för Fredrik Lundh att i Sverige har vi en alliansregering med fyra jämställda partier, varav Folkpartiet är ett. Därför talar vi här i dag. Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet i sin helhet och avslag på reservationerna.
När det gäller den planerade översynen av namnlagen finns det i grunden inga motsättningar. Alla säger att det finns ett behov, att den gamla namnlagen har några år på nacken och att det är på tiden att ta itu med denna fråga. Det har framförts många skäl för det här i talarstolen, och jag tänker inte ge några fler synpunkter på just det.
Det som vi i utskottsmajoriteten grundar vårt ställningstagande på är att Justitiedepartementet enligt uppgift har inriktningen att lägga fram direktiv under våren 2009. Det kan vi ställa oss bakom, och det borde alla kunna ställa sig bakom med tanke på alla de goda argument som finns för att se över lagen.
Naturligtvis får vi se i vilken mån man kan tillgodose förslagen i motionsyrkandena om detta. Det återstår att se. Det finns i dag ingen anledning att förekomma utredningsresultatet och den fortsatta beredningen i frågan. Herr talman! I reservation 1 är kontentan att man kräver att utredningen kommer i gång omedelbart.
Skillnaden mellan våren 2009 och omedelbart är inte så där jättestor. Apropå tidsutdräkt är argumentationen naturligtvis riktig. Det fanns ett tillkännagivande redan 2001 som upprepades 2005. Men jag tycker att man snarare kan fråga hur hög angelägenhetsgrad det varit under den tidigare socialdemokratiska regeringen för att komma vidare i denna fråga.
Jan Lindholm pratade om långbänk, och det får man faktiskt betänka. Jag tycker att det är det i detta fall om det fanns ett tillkännagivande redan 2001 i frågan. Den andra reservationen gäller retroaktiva namnbyten. Som det har sagts här tog Könstillhörighetsutredningen ingen riktig ställning, men man berörde ändå frågan och ställde sig i viss mån tveksam till att det finns några bra lösningar.
Vi kan från Folkpartiets sida dela uppfattningen att det nog är en ganska svår fråga att nå en bra lösning på. Hur som helst måste de rättsliga grunderna utredas ordentligt. Trots att vi kan känna oss lite tveksamma till att det finns en bra lösning förutsätter vi att frågan tas med i den fortsatta beredningen i den nämnda utredningen och i de direktiv som ska komma.
Jag tror också att det kommer att ta ganska lång tid. Som det har påpekats här är det komplexa frågor. Det finns kanske vissa enkla saker i sammanhanget. Lennart Pettersson tog upp vissa saker som kanske är enklare än andra, men alla dessa frågor är värda en grundlig utredning. Åter yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationerna.
Lars Tysklind (L):
Jag fick en fråga här från Egon Frid om risker. Man ska naturligtvis jämställa risker. Precis som jag sade i mitt anförande är det inte acceptabelt att på sjön vara så påverkad av alkohol eller andra medel att man inte kan framföra sin båt på ett säkert sätt. Det är som lagstiftningen säger. Då döms man för sjöfylleri.
På det sättet är det de facto förbjudet att vara påverkad. Hur man definierar påverkan är en annan fråga, som Anti Avsan var inne på. En promillegräns är en definitiv gräns på ett annat sätt. Spontant kan man tycka att det är ett väldigt bra och lätt sätt att hantera frågan.
Icke förty är det ingen enkel fråga. Det finns många komplikationer, som vi har hört här. Även Egon Frid anförde att detta är en ganska komplicerad fråga. Därför måste slutsatsen vara att man ändå måste låta beredningen slutföra sitt arbete så att man ser vad som är en lämplig balans på lagstiftningen.
Det har ju mycket att göra med att man får en lagstiftning som är accepterad bland människor och som fungerar bra. De som har hand om övervakandet måste också kunna hantera den. Den skillnad som Egon Frid försöker lyfta fram här - att man inte skulle jämföra risker och att man skulle kunna få köra berusad på sjön - innebär lite hårklyverier i sammanhanget.
Lars Tysklind (L):
Det där senaste är kanske egentligen det som är problematiken. Om man ser på olycksstatistik och drunkningsolyckor på grund av alkohol är en av de absolut vanligaste olyckorna de facto en man över 50 år som åker ut och fiskar på en insjö, kanske inmundigar öl, behöver ställa sig vid relingen och då faller över bord. Frågan är var man ska dra gränsen. I sådana sammanhang, när man är i ett berusat tillstånd, borde man inte befinna sig nära vattnet.
Det blir gränsdragningsproblem, som vi diskuterar hela tiden. Jag kan inte i dag säga exakt var vi kommer att landa i frågan rent sakligt. Eftersom vi ändå är överens om att frågan är komplicerad och mångfasetterad är det viktiga att man låter beredningen bli färdig. Kopplingen till behörighetsbevis för fritidsbåtar har berörts.
Det är också många, till exempel Gunnar Sandberg, som i debatten här har nämnt att det finns snabba båtar. Ja, det är en risk i sig vare sig man är nykter eller onykter. Eftersom man inte får vara onykter får vi väl förutsätta att de som har en snabb båt är nyktra.
Det är klart att i det sammanhanget är behörighetsbeviset och kunskapen om hur man framför en båt det absolut viktiga. Jag kan inte hålla med om att det är tillåtet att vara berusad på sjön. Sedan finns det vissa människor som tar sig den friheten. Tyvärr är det så även i vägtrafiken. Där finns det definitiva förbud, och riskerna är så oerhört mycket större. Ändå tar sig människor dessa friheter.
Det är tragiskt i sig att människor begår lagbrott, men sådan är verkligheten. Det ska naturligtvis stävjas på alla fronter.
Lars Tysklind (L):
Jag påpekade tidigare i en annan debatt att Sverige i dag styrs av en alliansregering med fyra jämställda partier. Jag är folkpartist i det sammanhanget, och jag utgår från att frågan var ställd till mig eftersom jag står här. Först och främst är jag lite förvånad över att jag får en annan beskrivning här.
Jag kan inte utläsa ur reservationstexten det som Hannah Bergstedt berättar här, nämligen att man vill behålla revisionsplikten för de stora börsnoterade företagen. Det har vi över huvud taget inte ifrågasatt. Det vi har diskuterat är de mindre företagen. Det står i reservationen: "Enligt vår uppfattning gör sig skälen för revision gällande även beträffande mindre bolag. Att undanta mindre bolag från revisionsplikten minskar insynen och kan leda till ökad risk för ekonomisk brottslighet eller skattefel."
Jag kan inte dra någon annan slutsats av det än att man faktiskt vill behålla revisionsplikten för de små företagen. Jag tyckte mig nu höra att ni har en motsatt uppfattning. Det kan väl vara bra. Man diskuterar nu revisionsplikten - det finns kostnader - och att de små företagen inte kan välja vilken revisionsnivå de vill ha.
Om revisionsplikten tas bort blir det minskade kostnader. Det innebär naturligtvis inte att det inte måste finnas ett kontrollsystem. Det blir inte för den skull lagligt med skattefusk och ekonomisk brottslighet. Det måste naturligtvis finnas ändå. Sedan kan jag inte låta bli att ta upp frågan om vad man brinner för.
Det är lätt att säga att beroende på i vilken ordning man säger saker och ting brinner man mer eller mindre för dem. Men man ska inte dra den slutsatsen. Om jag personligen ska säga vad jag brinner mest för blir det jämlikhet i samhället framför revisionsplikt.
Lars Tysklind (L):
Jag tog upp i mitt anförande, och det har tagits upp tidigare, att jag är helt övertygad om att många företag, precis som Hannah Bergstedt säger, ändå kommer att låta utföra revisioner, inte minst för att de kan visa sin kreditvärdighet inför banker och så vidare.
Hannah Bergstedt tog tidigare upp frågan om att stoppa fusket och att det behövs ett kontrollsystem. Det är bara att hålla med om att det behövs kontrollsystem, men det gäller att hitta de ändamålsenliga kontrollsystemen.
Hannah Bergstedt framställer det som att den ena kontrollen skulle vara mer prioriterad än någon annan kontroll. Så är det naturligtvis inte. Man ska ha ändamålsenlig kontroll inom alla områden för att förhindra fusk. Något annat är inte för dagen.
Lars Tysklind (L):
Inte kunde man väl tro att det fanns så mycket dramatik i tillfälliga åtgärder i en nationalstadspark. Man slutar aldrig att förvånas. Man kan undra vad detta egentligen handlar om. I grunden handlar det om att människor har ett stort behov av grönområden i sin närhet. Forskningen visar entydigt att det finns ett samband mellan hälsa och omfattningen av den tid man vistas i naturen.
Man har också visat att folk blir friskare snabbare genom att vistas i naturen om de har drabbats av någon sjukdom. Det är ju i grunden därför vi har nationalstadsparken. Grönområden är viktiga. Nationalstadsparken är ett sätt att säkra ett stort grönområde, och det ska man naturligtvis vara glad för att man har kunnat göra i Stockholm. Det är unikt på ett sätt.
Men något man inte får glömma i sammanhanget är att det bor och verkar människor runt omkring området. Den lagändring som nu av vissa upplevs som dramatisk är egentligen något som jag tycker att man borde ha skrivit in från början, så att det fanns en liten ventil.
Det måste finnas en balans så att man kan vidta tillfälliga åtgärder utan att skada syftet med nationalstadsparken. Det skrivs tydligt i propositionen när det talas om obetydliga intrång och skador. Då säkrar man samtidigt syftet med nationalstadsparken.
Ett totalt förbud är en omöjlighet i ett sådant här område. Man tvingas att väga ett absolut bevarande mot en utveckling som naturligtvis måste finnas i ett område som detta. Jag tycker att detta är en väl avvägd proposition. Det är ett ganska odramatiskt beslut, ett helt naturligt beslut, som vi tar.
Därför yrkar jag bifall till utskottets förslag och avslag på reservationen.
Lars Tysklind (L):
Om man nu ska påbörja en utredning med ett brett perspektiv tycker jag inte att det är lämpligt att man har utgångspunkten att vi ska avskaffa någonting, utan vi måste verkligen väga det ena mot det andra. Det som Folkpartiet har drivit i denna fråga är faktiskt rätten till friköp, om man nu ska se på Folkpartiets samlade politik när det gäller denna fråga.
Sedan har vi inte på något vis sagt att vi tycker att tomträttsinstitutet i sig ska avskaffas. Just när det gäller lokaler och så vidare har det också ett syfte.
Sedan har det visat sig att man på vissa platser där man vill styra saker och ting - upplåtelseformer och annat - till exempel i våra skärgårdssamhällen, har börjat diskutera att använda tomträtt eftersom kommunen då om man äger marken kan styra vissa saker, till exempel upplåtelseformer. Jag tycker att man ska se över detta väldigt brett och att man inte ska utgå från att det ska avskaffas.
Det är klart att det nu är problem med tomträttsavgälden. Då är det enkelt att säga: Avskaffar vi den avskaffar vi också det problemet. Men jag tycker att vi seriöst ska titta på vad det egentligen är som är problemet. Som jag sade tidigare är det lite olyckligt att kommunerna hanterar den frågan på så olika sätt. På vissa ställen löser man frågan, men på andra ställen löser man den inte. Jag tycker att det är lite underligt. Alla har ju sina kommuninvånare att se till.
Lars Tysklind (L):
Jag kan tyvärr inte på rak arm peka på någon folkpartistiskt styrd kommun. Jag har inte något sådant exempel. Men jag är helt övertygad om att det inte finns någon entydig bild som visar att socialdemokratiskt styrda kommuner kontra borgerligt styrda kommuner gör på det ena eller andra sättet. Jag tror att det mer handlar om vad man har för grundläggande syn i diskussionen om hur stor tomträttsavgäld som man ska ha.
Lars Tysklind (L):
Vi har diskuterat kärnkraft och kärnkraftstekniska frågor i många timmar här under dagen. Men nu ska vi hålla oss till skadeståndsansvaret, och jag tänker faktiskt hålla mig till den frågan också. Jag vill instämma i min allianskollega Anti Avsans anförande. Jag tror att han egentligen klargjorde det mesta, även om replikskiftena kanske inte klargjorde allt för alla. Jag börjar med att yrka bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationerna.
Det är bara att konstatera att i och med ändringsprotokollet till Paris- och tilläggskonventionerna har man väsentligt höjt ansvarsbeloppet i ersättningssystemet och gett en möjlighet att införa ett obegränsat skadeståndsansvar.
I svensk rätt har vi valt att modernisera vår lagstiftning genom att ersätta 1968 års atomansvarighetslag med en ny lag om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor, och det är det som förslaget går ut på. Viktiga inslag är att den skadelidande får en väsentligt stärkt ställning. Lagstiftningen bygger på ett strikt ansvar, som har sagts här tidigare.
Det har alltså inte med vållande att göra, utan anläggningshavaren är ansvarig i vilket fall som helst. I lagförslaget utnyttjar Sverige möjligheten att införa ett obegränsat skadeståndsansvar. Det finns även i andra sammanhang i det här landet, till exempel vid dammolyckor och kemikalieolyckor, ett obegränsat ansvar. Det är en miljörättslig princip, att det är förorenaren som betalar, som gäller även här.
Som också har nämnts kommer detta att få positiva konsekvenser. Även om säkerhetsarbetet naturligtvis alltid är viktigt, innebär det att det blir det ännu mer fokus på säkerhetsarbetet. Man väger risk på kapitalmarknaden mot att säkerhetsarbetet på en anläggning är bra genomfört. Det har varit en diskussion om obegränsat och begränsat skadeståndsansvar.
Det går inte att säga att man har ett obegränsat ansvar upp till ett visst belopp, utan obegränsat ansvar är, som Anti Avsan sade, per definition obegränsat. Beloppsgränsen gäller ansvarsförsäkringen och de säkerheter som ställs, och den höjs från 3 miljarder till 12 miljarder.
Det obegränsade innebär att den skadelidande även kan få del av andra tillgångar som anläggningshavaren har, så det kan aldrig uppstå en situation där en anläggningshavare har tillgångar kvar samtidigt som en skadelidande har krav på anläggningshavaren. Det är det som är det obegränsade ansvaret.
Den logiska följden av detta är naturligtvis, som också har diskuterats, att de egendomsförsäkringar som man också har för anläggningarna inte kan ha en annan förmånstagare än anläggningshavaren själv. Någon annan kan aldrig ta hand om beloppet, utan det kommer den skadelidande till del.
Sammanfattningsvis kan man säga att eftersom ansvarsbeloppen höjs väsentligt och den skadelidande får en betydligt bättre situation, blir det drivkrafter för säkerhetsarbete. Alla tillgångar som anläggningshavaren har räknas med, och det är det som är det obegränsade ansvaret.
Jag fattar mig så kort och yrkar bifall till förslaget till beslut i betänkandet.
Lars Tysklind (L):
Jag kan bara konstatera, som Lennart Pettersson gjorde, att Sverige kanske inte just i den frågan är bäst i klassen. Men vi har ändå ett jämförelsevis högt ansvarsbelopp i Sverige. Jag tror att det ligger betydligt lägre i Finland än i Sverige. Man kan ju alltid diskutera vad som är rimligt och inte rimligt, men att utifrån de förutsättningar som Sverige har anser jag att det är ett välbalanserat förslag.
När det gäller påståendet att tillgångarna skulle vara borta har naturligtvis alla anläggningshavare en egendomsförsäkring, så förstörda tillgångar ersätts. Det som är det viktiga här är att man inte kan ha en annan förmånstagare, utan pengarna stannar i bolaget och kan då komma den skadelidande till del.
Lars Tysklind (L):
Det är tydligt att Johan Löfstrand och jag har olika åsikter om det. Jag kanske inte nämnde nivåerna på egendomsförsäkringarna, men de ligger enligt uppgift på 15-20 miljarder. Till det kommer ansvarsförsäkringarna eller säkerheterna och dessutom de 3 miljarder som konventionsstaterna ska betala tillsammans.
Det finns också ett andrahandsansvar från statens sida, i alla fall mot den enskilde. Anläggningshavarens ansvar är totalt obegränsat i det här sammanhanget, så man kan inte dra undan någonting, som Johan Löfstrand antydde här.
Lars Tysklind (L):
Det är lite svårt att bemöta en mängd påståenden där vi är överens. Låt mig ta upp det senaste om biogas. Det är väl ingen här i kammaren som tycker att biogasprojekt är dåliga projekt. Även där finns det många projekt hos lantbrukare via landsbygdsprogrammet. Det finns i dag biogasprojekt som man tittar på.
Det handlar mycket om det som Tina Ehn var inne på förut, det vill säga att se kombinationen att få fram bra gödningsmedel och energi samtidigt. Det blir en vinn-vinn-situation. Nu har vi diskuterat skatt på handelsgödsel. Även den debatten har vi haft tidigare.
Från Folkpartiets sida kan vi se att det finns en vits med ekonomiska styrmedel av den typen, men man måste ändå se helheten i sammanhanget. Då har vi både konkurrenssituationen och det som framför allt Sofia Arkelsten var inne på - att kostnaderna stiger så mycket att styrningseffekten blir liten.
Det finns ingen lantbrukare i dag som översprider handelsgödsel. Det vore företagsekonomiskt dumt. Även om skatten får en effekt framåt skulle den vara så pass liten att vågskålen väger över. Den konkurrensnackdel som det svenska jordbruket i så fall får väger tyngre i det sammanhanget.
Lars Tysklind (L):
Folkpartiet tror verkligen på ekonomiska styrmedel. Jag svarade egentligen i mitt förra inlägg på den fråga som Tina Ehn ställde efteråt. Det kanske hjälper det hela, och det är väl bra. Sedan var det frågan om hållbart jordbruk och att ta vara på näringsämnen. Även för stallgödsel finns problem. Där måste också finnas kunskap om när man sprider och hur man sprider den.
Lagstiftningen har skärpts när det gäller att man inte får sprida gödsel nära vattendrag, på sluttande mark och så vidare. Det finns problem med alla typer av gödsel. Projektet Greppa Näringen har varit bra i arbetet med frågan. Man vill ha bort onödig urlakning.
Det finns en basurlakning, sedan finns en urlakning som sker vid optimal odling och sedan finns onödig urlakning. Det är ändå fråga om 20 procent. Man är fullt medveten om mot vilket mål man arbetar. Det här sättet att jobba underifrån är vägvinnande.
Det är ingen bra situation när man beskriver det så att bara man släpper taget för statliga regleringar ändrar det sig tillbaka. Så är inte situationen. Vi kan jämföra med andra områden också. Vi har diskuterat fiske många gånger. När man får vara med och ta ansvar underifrån gör man det.
Då blir det en stor acceptans för ett system och man vårdar de naturresurser man utnyttjar.
Lars Tysklind (L):
Jag kan bara konstatera att Anders Ygeman drar fel slutsatser av vad jag sade. Vad jag sade var att det inte finns i tanken att regeringen skulle komma med ett förslag som skulle äventyra resultatet av det klimatarbete som vi har gjort. Sedan är det ju så att det blivit en väldig diskussion kring det här.
Som har konstaterats kan man både spara, sälja och annullera utsläppsrätterna, men man måste först ha en bild av exakt vad det rör sig om och få det redovisat. Sedan fattar man ett beslut utifrån det underlaget. Det är ett naturligt sätt att fatta beslut i riksdagen. På det sättet fattar vi beslut i de flesta frågor.
Vi begär ju inte först en redovisning och skickar sedan med exakt hur beslutet ska vara. Det som har nämnts i debatten här tidigare är frågeställningen ifall regeringen skulle äventyra hela klimatarbetet, och det finns inte på kartan för mig att regeringen skulle komma med ett sådant förslag.
Lars Tysklind (L):
Jag konstaterade att det fanns de tre möjligheterna, och utifrån den redovisning som vi får från regeringen har vi fortfarande de tre möjligheterna. Men att vi då skulle fatta ett beslut om att äventyra det svenska klimatarbetet är från min synvinkel uteslutet. Jag får väl upprepa mig: Det här handlar om formerna och att vi får den här redovisningen från regeringen. Vi gör ett tillkännagivande om att vi vill ha en redovisning och att frågan underställs riksdagen.
Sedan är vi beredda att diskutera den här frågan. Att vi då skulle få ett förslag från regeringen där man inte säkrar klimatarbetet är för mig uteslutet.