Christina Örnebjär (L):
Jag vill tacka ministern för svaret. Anledningen till att jag ställde mina frågor just till statsrådet Åsa Regnér är att hon som barnminister har barnrättsfrågorna i sin portfölj. I svaret tar ministern upp den oerhört svåra situation som världen befinner sig i och som naturligtvis påverkar Sverige. Många människor är på flykt, och många av dem är barn. Att problemet i dag är akut råder det inga som helst tvivel om.
Jag delar också ministerns åsikt om vikten av att inte dra felaktiga slutsatser utan att se till att ha ordentligt på fötterna innan vi börjar prata om saker. Vi vet helt enkelt inte hur många barn som försvinner eftersom många av dem försvinner innan de är registrerade. Här finns mycket att göra. Problemet, fru talman, är dock att det här med barn som försvinner inte är någonting nytt. Tänk er ett vanligt klassrum med 30 elever. Tänk er att en elev försvinner helt spårlöst utan att någon vet vart hen har tagit vägen.
Tänk er sedan att det försvinner ytterligare en, och tänk er sedan att det försvinner lite drygt 300 elever. Lite drygt tio klassrum töms på elever under ett års tid. Visst skulle vi undra, bli oroliga, fråga och fundera på vad som hänt? Vi skulle ju också räkna med att skola, polis och alla andra gjorde allt de kunde för att hitta barnen.
Om vi nu tänker oss att allt det här händer utan att det egentligen sker speciellt mycket, då känns scenariot lite grann som taget ur en dålig tv-serie, The Twilight Zone eller liknande. Det är lite för otroligt för att bli en riktigt bra film, utan det är mer som en B-film med usla skådisar. Problemet är att det inte är en film, utan det är någonting som händer varje år. Vissa av de här barnen försvinner mer eller mindre frivilligt. Många av dem är tonåringar.
Men bara de senaste tre åren har nära 100 barn under tolv år försvunnit. Av dem var drygt 30 stycken under sex år. Det är nästan två förskoleavdelningar som har försvunnit utan att någon vet vart de har tagit vägen. Jag saknar onekligen de svarta rubrikerna på löpsedlarna. Vissa barn försvinner redan innan de söker asyl. Andra gör det senare. Eftersom vi saknar en samordning och analys vet vi inte riktigt hur det ser ut egentligen.
Vi vet att en del barn blir sexuellt utnyttjade eller utnyttjas av kriminella på andra sätt, men vi vet inte i vilken omfattning. En del försvinner för att de har fått avslag på sin ansökan om uppehållstillstånd, men det finns också de som försvinner när de har fått uppehållstillstånd. En del hittas men långt ifrån majoriteten. Vi behöver följa upp dem som har försvunnit: Vad har de varit med om? Vad har hänt? Vilka handlar det om? Finns det ett mönster? För ett antal år sedan försvann flera kinesiska barn.
Det såg först ut som enstaka händelser, men när man samordnade det upptäckte man att det handlade om en grupp som satt i system att utnyttja barn. Jag läser också om barn som försvinner på väg till boenden. I dag sätter vi barn på tåg och flyg utan medföljande vuxen när de ska mellan ett boende och ett annat, mellan en kommun och en annan. Frågan är vem som tar ansvaret där. Placerade barn kan utan problem ha sin socialsekreterare i en kommun och själva bo i en annan.
Naturligtvis blir det då svårt med tillsynen på många sätt. Även bristen på gode män är ett stort problem, både för att deras kunskaper är bristfälliga och för att det helt enkelt inte finns tillräckligt många. I svaret från statsrådet får jag svar på flera frågor kring det praktiska, hur man ska lösa boende och liknande. I mångt och mycket tycker jag att det är bra svar på hur vi ska lösa delar av just den akuta situationen. Redan före 2015 försvann 300 barn om året.
Ministern sa i sitt svar att det är socialtjänsten som ansvarar för att följa upp och ge stöd och hjälp, men vi vet att det inte har fungerat hittills. Frågan är hur det ska fungera framöver när situationen är ännu mer ansträngd. Uppdateringen av handlingsplanen är bra, men det är just fråga om en uppdatering. Frågan är om den är tillräcklig. Jag är tveksam. Jag undrar hur ministern ser på ansvarsfrågan. Kommunerna har ansvaret från dag ett, men när barnen befinner sig hundra mil bort undrar jag hur det ska fungera.
Vem ansvarar för de barn som i dag sätts på flyg och tåg ensamma med en lapp i handen? Var ligger ansvaret när barnen försvinner? Är det hos gode mannen eller hos socialsekreteraren?