KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lina Nordquist (L):
Varmt tack till er alla för en givande debatt! Jag står här för protokollets skull. Jag vill slå ytterligare ett slag för generisk förskrivning och förtydliga att jag yrkar bifall till reservation 7 och ingen annan. Det gör jag för tids vinnande, även om jag självklart står bakom samtliga liberala reservationer i betänkandet.
Man måste prioritera, och jag tänker mig att generisk förskrivning är den viktigaste prioriteringen för oss. Det är nämligen inte rimligt att sjuka människor ska riskera att blanda ihop sina egna läkemedel och helt i onödan riskera att bli sjukare av de läkemedel som ska göra dem friskare. Lagar måste skydda de svaga människorna, särskilt de förvirrade och de allra sköraste.
Därför yrkar jag bifall till reservation nr 7, under punkt 8. Varmt tack, som sagt, för debatten!
Lina Nordquist (L):
Jag tackar ledamoten för frågan. Början av frågan var naturligtvis trevligast. Men då till vårdvalet: Det vi ser i Stockholm och de andra större regionerna som är tätbefolkade är ett problem som naturligtvis bara blir större ju mer glesbefolkat vårt land blir.
Det är det som gör att vi liberaler anser att man måste göra en bedömning vid varje enskilt tillfälle: Är detta vård som är lämpad för vårdval? För att något ska vara lämpat för vårdval måste vi kunna definiera exakt vilken sorts vård det kräver. Man ska ju vara lika trygg vart man än väljer att gå som patient - den bedömningsförmågan ska jag inte behöva ha när jag själv är sjuk.
Vi måste också veta att det finns tillräckligt många patienter för att det ska gå att dela upp på flera vårdgivare. Kvaliteten får inte bli lidande av att det är för få personer i området.
Så länge dessa saker uppfylls anser vi liberaler att det handlar om att försöka skruva på ersättningssystemen för att se till att det blir just jämlikt, det vill säga det ska inte finnas ett dussin vårdcentraler eller ett dussin gynekologmottagningar precis utanför min dörr medan det är tolv mil till närmaste mottagning från min kusins dörr. Detta går att åstadkomma.
Det handlar om att se till förutsättningar, till ersättningssystem och till vilka kvalitetskrav man ställer.
Lina Nordquist (L):
Tack, ledamoten! Till att börja med har jag ett ganska starkt minne av att det nyligen gjordes en genomlysning av ersättningssystemen inom primärvården i Stockholms läns landsting, som det hette då. Där tittade man på vad det är som gör att det blir trängre mellan vårdcentralerna i vissa delar av länet men mindre trångt i andra. Motsvarande översyn bör naturligtvis göras över hela Sverige och inom all vård.
Som jag förstår ledamoten delar vi egentligen uppfattningen att problemet inte är valfriheten, utan problemet är att det i Botkyrka, Tärnaby och andra platser råder brist på valfrihet. Den enskilda människans egenmakt ska vara så stor som möjligt, och då handlar det, som jag ser det, om att öka egenmakten där den är för liten och inte att trycka ned den på andra platser. Slutligen vill jag säga vad gäller kostnaderna att vi gjorde genomlysningar även i Uppsala län, och det har gjorts även på andra håll i landet.
Även vi såg att kostnaderna ökade när man hade infört vårdval, men fördelat per patient var kostnaden betydligt lägre. Naturligtvis kostar det mer pengar att behandla patienter än att ha dem i en kö. Jag skulle vilja säga att när det gäller kostnader behöver man vara väldigt noga med att se till vad vi menar med att kostnaden stiger. En patient som inte får vård är ju den billigaste patienten, men så kan vi inte ha det.
Lina Nordquist (L):
Tack, ledamoten, för frågan! Självklart ska det göras utvärderingar! Det ska göras utvärderingar inför förändringar, och det ska också göras utvärderingar efter förändringar och när man inte har för avsikt att förändra någonting alls. Det ska göras för att säkerställa att det är fakta som styr hur vi leder detta land och hur vi leder sjukvården på nationell, regional och, vad gäller hemsjukvården, kommunal nivå. Så är det absolut.
Sedan måste jag säga att det här med att skillnader ökar kan vara mycket dåligt. Men det kan också vara något som inte är dåligt. Om ledamoten Rågsjö får 20 kronor mer och jag får 40 kronor mer har skillnaden mellan oss ökat. Är det dåligt - vore det bättre att ingen av oss fick någonting alls?
Jag skulle nog vilja säga att om vi sätter som ett mål vid slutet av en mandatperiod eller i den utopiska, perfekta sjukvården att en sjuk människa själv ska kunna styra sitt liv så mycket det är möjligt och alltid veta att hon är trygg får alla våra beslut sedan ledsagas av detta mål.
Då kommer fakta och målet egenmakt att styra oss mot när det passar att privata aktörer hjälper oss och när det helt enkelt inte är en möjlighet. Det viktiga för mig är att sjuka människor ska vara väl omhändertagna och inte förlora inflytandet över sitt eget liv när de får en diagnos.
Lina Nordquist (L):
Tack, ledamoten, för frågorna! Till att börja med har det gjorts förändringar av ersättningssystem - det kan handla om att man lägger till Care Need Index eller sjukdomsbörda - för att på olika sätt se till att vården ska styras mot de patienter som verkligen behöver vård och inte mot människor bland oss som vill ha vård men inte behöver det. Det är det första svaret. Det andra gäller vinster i välfärden.
Det här gör mig faktiskt förvirrad. Vad är vinster i välfärden? Vad är vinst på skattemedel? Elbolagen kan sälja el till sjukhus och vårdcentraler, och de får ta ut hur mycket vinst de vill. De som tvättar kläderna, sjukhusfiltarna och fönstren på sjukhusen får ta ut hur mycket vinst de vill. Man får göra vinst på sjukhusmaten. Man får göra vinst på att sälja ambulanser - det är tur. Annars hade vi inte haft några ambulanser.
Men när det gäller kvinnodominerade yrken som är närmast patienterna ska vinst vara förbjudet. Jag begriper inte ledamoten Rågsjös logik och kullerbytta när hon kommer fram till den slutsatsen. Vi har vinster i absolut all välfärd, förutom i just denna.
Lina Nordquist (L):
Att vara förälder till ett barn med kronisk sjukdom innebär att bli vårdare utöver att vara mamma eller pappa. Det kan innebära nära kontakt med sjukvården. Det kan göra att man tvingas gå ned i arbetstid, fast man kanske egentligen inte vill. Det innebär också förstås många års oro.
Dessutom, utöver allt detta, kan föräldrarna behöva lära personalen i förskolan och sedan i skolan om barnets sjukdom varje gång barnet byter skola, klassföreståndare eller lärare. Det här kan naturligtvis ta många dagar.
Om ett barn till exempel har diabetes räcker det inte ens att mäta blodsocker och ge insulin, utan en vuxen måste också känna igen barnets symtom och klara av att räkna ut precis vad som är rätt dos varje gång barnet ska äta.
För föräldrarnas del handlar det om att de behöver kunna förmedla kunskap om just sitt barns behov och just sitt barns speciella situation. Men enligt Försäkringskassans nya praxis blir barnet, som statsrådet vet, på något mirakulöst sätt friskt på väg till förskolan eller skolan.
Det har inte varit så tidigare, men de senaste årens nya bedömning innebär att ett barn som kan vara i förskolan eller i skolan inte är sjukt i Försäkringskassans mening. Därför kan föräldrarna heller inte ta ut vab. I stället måste de ta ut semester, försöka flexa - och därmed använda den fritid som de har och som ska kunna användas till allt annat i livet - eller vara tjänstlediga utan lön. Så här får det naturligtvis inte vara.
Det var därför, herr talman, som jag ställde frågan till statsrådet Strandhäll om statsrådet kan tänka sig att arbeta för att ge föräldrar rätt till tillfällig föräldrapenning - vab - i syfte att stötta både barnet och skolpersonalen de här dagarna och ge den här kunskapen, som kan vara direkt livsavgörande.
Jag bad också att få veta om statsrådet överväger någon annan möjlighet att vara lediga från jobbet än vab för de här föräldrarna. Jag frågade slutligen när föräldrarna och familjerna kan räkna med ett nytt regelverk och ny praxis vilka är bättre än dagens. Herr talman! Jag är lättad och hoppfull över det svar jag fått - statsrådet Strandhäll ser vikten av att varje barn får den hjälp det behöver i förskola och skola.
Men jag hör egentligen inga svar på de frågor jag ställt. Att bry sig om är fint. Det är mycket viktigt, särskilt för en förtroendevald. Men hos oss som har makt måste omtanken alltid kopplas till handling. Därför ställer jag frågan igen och hoppas begripa bättre. Anser statsrådet att tillfällig föräldrapenning kan vara en av vägarna att gå för de här familjerna?
Överväger statsrådet annars andra löningar, till exempel kontaktdagar? Slutligen: Jag inser att det naturligtvis är en fråga om en skattning, men när kan föräldrar slippa ta semester och bli utan lön för att hjälpa sitt sjuka barn?
Lina Nordquist (L):
Tack, återigen, statsrådet! Jag är glad över att statsrådet vill undersöka och försöka hitta bättre lösningar än dagens till hur föräldrar till barn med kronisk sjukdom eller funktionsnedsättning kan finnas på plats i skolan eller förskolan när det behövs. Jag kommer att fortsätta följa frågan, och jag hoppas att det ska gå att hitta en lösning på detta.
Jag vill också tacka för det statsrådet precis sa om familjeveckan. Den 28 mars, som statsrådet hänvisar till, förde statsrådet och jag själv även då ett samtal om familjer med barn som har en kronisk sjukdom. Då sa statsrådet: "Sedan måste man naturligtvis ställa sig frågan framåt om det är förändringar i vab som vi ska fokusera på eller den alldeles utmärkta familjevecka."
Nu ska jag inte hänga upp mig på ordet utmärkt. Men den inställningen gjorde mig då bekymrad. Genom januariavtalet har förvisso vi liberaler accepterat att tre familjedagar ska införas. Då ska det också bli så. Avtalet ska hållas.
Men föräldrar till kroniskt sjuka barn ska inte behöva tvingas använda de dagar som andra kan använda för att vara på stranden eller gå på bio till att sitta i skolan i möten med skolpersonal. Samma antal dagar kan heller inte räcka, oavsett vilken sjukdom barnet lider av eller hur många barn med kronisk sjukdom samma familj har.
Därför är jag väldigt glad över att statsrådet sa här i talarstolen och även skrev i interpellationssvaret att familjeveckans syfte inte är att åtgärda de problem vi talar om här. Den ska användas när förskolan och skolan är stängd. Jag är mycket tacksam för att det är sagt. Det är för många familjer utmanande att få ihop familjeliv och arbetsliv.
Naturligtvis är det etter värre för de familjer som har ett eller flera barn med stora behov och kroniska sjukdomar. Varmt tack för den vändningen. Den är viktig. Kan statsrådet lova oss liberaler att det är den nya inställningen som gäller i denna fråga? Familjeveckan ska inte användas för möten om sjuka barn med skolpersonal.
Lina Nordquist (L):
Tack, statsrådet! Jag kan naturligtvis inte låta bli att ta chansen när jag nu står här att återigen betona det jag tror att vi är överens om. Någon i klassrummet, på skolutflykten eller rasten behöver ha grundläggande förståelse även för sjuka barns behov, deras symtom, kunna sticka i fingret, tolka svar och ge rätt dos medicin.
Föräldrarna ska inte behöva bära hela bördan för att detta ska hända. Det måste bli en del av vårt sociala skyddsnät. Vi liberaler vill även att det ska gå att vabba vid möten mellan skolan och socialtjänst om ett barn till exempel har väldigt svåra sociala problem.
Jag ser att vi kanske skiljer oss åt en del om lösningar, vilja och helt klart än så länge tydlighet i den här frågan. Jag ser också möjligheter till samsyn och till nya och bättre regelverk. Det tror jag att vi kan bygga vidare på och skapa någonting som kan vara riktigt bra.
Det är min bestämda uppfattning att dessa familjers villkor måste förändras. Jag är övertygad om att det i ett land som vårt, med en demokrati som vår och med resurser som våra går att hitta en lösning på detta. Det behövs för föräldrarnas skull, skolpersonalens skull och framför allt för barnens skull.
Lina Nordquist (L):
Min fråga riktar sig till statsrådet Hallengren och handlar om IVO:s avgifter och hur de påverkar människors möjligheter att styra sina liv när de behöver hemtjänst, assistans, avlösarservice, ledsagning eller annat stöd. Regeringen har beslutat om så höga avgifter för tillstånden och ändringarna i tillstånden att små eldsjälar nu larmar att det hotar hela deras överlevnad. De går i värsta fall i konkurs.
Varje ändring kostar 21 000 kronor. Det kan till exempel vara att man behöver en ny chef när någon går i pension eller blir långtidssjukskriven. Detta kan bli väldigt dyrköpt inte minst för de människor som verkligen behöver ett gott stöd. Min fråga till statsrådet Hallengren är: Anser regeringen att 21 000 kronor för varje liten ändring är befogat?
Lina Nordquist (L):
Tack, statsrådet Hallengren, för svaret! Regeringen har ingen uppfattning, säger statsrådet. Men regeringen lovade riksdagen tidigare att avgifterna skulle kunna differentieras så att de blev lägre för mindre omfattande verksamheter. Ändå betalar i dag både stora och små verksamheter samma avgift, och det är även samma avgift för både stora och små ändringar. Jag tror att detta gör det motigare att skapa någonting bra, och vi har redan i dag en brist på stöd och valfrihet.
Kommer regeringen att noga följa hur avgifterna drabbar utsatta människor?
Lina Nordquist (L):
Vad händer om vi blir sjuka och inte vill ha någon vård? Oftast är svaret att vi då slipper det - min kropp, mitt val, mitt liv. Det är grundläggande i sjukvården att vården ska utgå från vår egen önskan att få vård och att få hjälp. Men det finns undantag.
Det är mycket viktigt att vi förbättrar lagen om psykiatrisk tvångsvård. Tvång kräver oerhört noggranna avvägningar. Det handlar om att vårda och hjälpa någon som inte vill ha vård och hjälp.
Samtidigt kan denna vård vara helt nödvändig för att hjälpa en svårt sjuk person med en psykos, depression med självmordsrisk och starkt tvångsmässigt beteende. Syftet är att den sjuka människan ska bli så pass mycket friskare att hon själv ska vilja ha vården.
Jag är glad över att vi nu skärper denna lagstiftning, särskilt för de allra yngstas skull. Det är de som kommer att få bättre vård. Det är jag helt övertygad om. Därför yrkar jag bifall till regeringens och socialutskottets förslag på detta område. Jag är glad över att barn nu får rätt att dagligen vara utomhus och ha aktiviteter även när de vårdas för svåra sjukdomar.
Jag är glad över att elektronisk kommunikation ska kunna dras in högst en vecka och att ett sådant beslut ska kunna överklagas. Man ska inte vara rättslös för att man blir mycket sjuk. Ett barn ska få avskiljas från de andra barnen på avdelningen bara under högst två timmar i taget och bara om barnet är så aggressivt att det blir svårt och näst intill hopplöst att vårda de andra barnen och när ingenting annat hjälper.
Det är jag också mycket glad över att vi är eniga om. Om insatsen behövs under längre tid ska IVO, Inspektionen för vård och omsorg, omedelbart få veta detta. Inget barn ska falla mellan maskorna.
När det gäller det allra svåraste vill jag säga att om en patient som är yngre än 18 år är i omedelbar fara och det är uppenbart att det inte finns något annat sätt ska chefsöverläkaren fortfarande kunna få besluta om att patienten spänns fast, men numera i högst en timme.
Fastspänning kränker naturligtvis barnets integritet, och fastspänning i sig kan naturligtvis skada en människa och skapa mycket svåra trauman. Det är en mycket svår avvägning att se om man hjälper eller gör livet ännu svårare.
Fru talman! I extrema undantagsfall kan tvång behövas inom ett område som helt och hållet bygger på frivillighet, att vi vill ha hjälp och stöd av det gemensamma. När ingenting annat räcker behöver möjligheten finnas. Men vård ska vara trygg, och det gäller alldeles särskilt vården för barn. Fru talman!
Med den nya lagstiftningen som vi tillsammans är eniga om tror jag att världen om sex veckor blir lite lite bättre.
Lina Nordquist (L):
Vi märker mycket tydligt att vårt land befinner sig i ett väldigt pressat läge, och framför allt är många människor under mycket stor press. Många tyngs av besvikelse - inställda studentmottagningar och 80-årskalas. Många är ensamma, och det är mycket sorg. Och vardagen är annorlunda för de allra flesta av oss på olika sätt.
En del jobbar betydligt mer, och andra jobbar mindre eller på ett annat sätt. Vi behöver alla göra vår del. Vi behöver alla anpassa oss och begränsa våra liv. Men för en del människor är detta extra svårt. För en del människor är det nya coronaviruset nämligen direkt livsfarligt.
Vid det här laget vet vi att den främsta riskfaktorn är att ha levt länge.
Men vissa underliggande svåra sjukdomar - svåra hjärtsjukdomar, nedsatt immunförsvar, lungsjukdomar som gör att man inte klarar av en svår och dubbel lunginflammation - kan göra att man får ett mycket allvarligt sjukdomsförlopp oavsett ålder. Det gäller vuxna, och det gäller även en del barn.
Vad ska då dessa människor ta sig till, de som i vanliga fall ska kunna gå till jobbet trots sin sjukdom eller trots att deras barn lider av problem med immunförsvar och liknande? Vad ska de göra nu om de inte kan jobba på distans? Jag är glad över att vårt svar blir: Ni ska inte behöva oroa er. Ni ska ha ett gott skydd. Fru talman!
Jag är mycket glad och tacksam över det som vi ska besluta om i dag. Det innebär att vi måste ta reda på vilka underliggande sjukdomar som gör människor extra sårbara. Detta måste tydligt definieras och avgränsas för att vi ska se till att dessa personer sedan får möjlighet att stanna hemma för att skydda sig själva eller skydda någon som är mycket viktig för dem. Nu blir det så.
Här tycker jag att ett stort och varmt tack är på sin plats till Camilla Waltersson Grönvall för hennes medmänsklighet, omtanke och slit för att skydda de mest sårbara.
Jag vill även tacka alla er andra - mina kollegor i socialutskottet, Lena Hallengren och tjänstemän som jag vet arbetar övertid och sliter hårt därför att varje dag är viktig för att hitta en väg så att det så snart som möjligt blir möjligt att stärka skyddet för de allra mest utsatta. Tack Camilla och tack alla ni andra!
Lina Nordquist (L):
Vi behöver ju alla avstå från ej nödvändiga resor denna vår och sommar för att inte bidra till smittspridningen. Var och en av oss måste tänka efter. Behöver vi då en särskild ny lag som ger kommuner rätten att vägra hemtjänst till människor som har sitt sommarboende någon annanstans än där de själva är skrivna?
Nej, jag tycker verkligen inte det. Jag tycker att det beslut som nu är på väg att fattas är fel, fru talman, och jag vill yrka bifall till den reservation som säger att vi ska säga nej till detta. Målet borde vara att så långt det är möjligt värna människors frihet att lämna sitt hem även i svåra tider.
Vi har en svår situation - en extra svår sådan, fru talman - denna sommar. Förutom semestrar gör Folkhälsomyndighetens riktlinjer att människor även vid lätta symtom måste vara hemma, för man vet inte om de har en allergi eller om det kan vara covid. Men detta går att lösa på annat sätt än genom en lag, för vi måste samtidigt försvara skyddsnätet, fru talman.
Vi måste värna friheten, särskilt för de människor som har den allra minsta friheten. Det här kan lösas i dialog med kommuner. Det är jag övertygad om. Vi behöver inte lagstifta om ytterligare en fotboja för människor som redan haft det svårt. Fru talman! En tidning skriver att en "riksdagsmajoritet vill sätta badjävlar på plats".
Jag kan lugna alla oroliga människor med att de här personerna redan är satta på plats, och det med besked. Många av just de här personerna undviker sedan flera månader tillbaka att lämna trånga lägenheter. Många har inte träffat sina barn eller barnbarn på många veckor. En del har partner på äldreboende och kan inte träffa den personen heller.
De personer som har hemtjänst har redan drabbats ännu mycket hårdare än alla vi andra av denna pandemi. Och märk väl: Vi andra förbjuds inte att åka någonstans. Staten litar på att vi kan bestämma vad vi själva ska göra och vad som är en nödvändig resa under ansvarstagande. Fru talman!
Att inte ha frihet att lämna sin hemkommun under säkraste möjliga förhållanden och att inte kunna använda sin egen egendom anser jag vara otroligt fel.
Till er som har en älskad sommarstuga som ni har saknat hela vintern vill jag säga: Ni borde självklart kunna åka dit om det är viktigt för er och om det är möjligt att lösa detta på ett säkert sätt för er omgivning och för er själva. Det är detta skyddsnätet är till för.
Skyddsnätet är till för varje människas frihet och för en trygg och rik vardag, även när kroppen sviker och även under en pandemi.
Lina Nordquist (L):
Jag ställer min fråga till ledamoten Nilsson eftersom det var från Centerpartiet som förslaget kom i utskottet. Jag förstår faktiskt inte. Jag har under denna vår sett tåg tömmas, stationer tömmas och gator ligga öde. Sista april i Uppsala var det totalt folktomt. Jag har sett människor följa rekommendationer uthålligt under många månader.
På vilket sätt skulle en sårbar och skör kropp innebära ett skört omdöme? Jag begriper det inte.
Lina Nordquist (L):
Tack, ledamoten Nilsson, för svaret! Nej, jag tycker verkligen inte att man ska uppmana någon att bryta mot lagen. Lagar finns för att följas. Det är just detta som är min poäng: Lagar finns för att följas även när det blir svårt. Skyddsnätet finns ju inte för kommunens skull eller för sin egen skull. Skyddsnätet finns för människors skull, för de allra skörastes skull. Vi måste göra vårt allra bästa för att ge de personerna deras frihet även när det är riktigt tungt.
Det är tyvärr inte de signaler jag får från de här kommunerna. Signalerna jag får är att man vill säga nej till fritidsboende - inte säga nej när måttet verkligen är rågat och man uttömt alla möjligheter, utan man vill få det så lätt som möjligt att säga nej rakt av. Som jag ser det innebär det beslut som nu kommer att fattas att vi säger att människorna finns till för att anpassa sig efter en kommun och en organisation.
Jag anser att det är precis tvärtom: Det är organisationer, kommuner och gemenskaper som finns till för att livet ska fungera även när kroppen går sönder. Håller inte ledamoten Nilsson med mig om detta?