KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Oscarsson (KD):
Först noterar jag med glädje att statsrådet Mona Sahlin håller med mig om den beskrivning jag gjorde av att hatpropagandan har en del i den ökande antisemitismen i Sverige. När vi har kommit så långt måste vi försöka hitta konkreta sätt att stoppa det här.
Då har vi ett fint exempel från Australien, där man förra året inledde en utredning rörande TV-kanalen al-Manars sändningar som nådde australiskt territorium. Utredningen utmynnade i att de australiska myndigheterna fattade beslut om att al-Manar inte längre skulle få sända över Australien. Kanalen stoppades därför från att nå de australiska TV-tittarna.
Jag anser att Sverige bör följa Australiens exempel. Kan de så kan vi. Vi kan vara ett föredöme här i Europa. Det är också värt att notera att Australien hade en liknande lagstiftning som den vi har här i Sverige om hets mot folkgrupp.
Detta tycker jag att statsrådet bör titta närmare på - hur man kan hitta ett lagrum så att det inte bara blir vackra deklarationer utan att man också kan göra någonting konkret och stoppa detta. I Sverige är det fråga om ett antal kabelföretag som säljer de här kanalerna och tjänar pengar på det. Jag är övertygad om att det precis som i Australien går att stoppa det här.
Sedan kan det väl finnas paraboler, men här finns det ändå sätt för oss att göra någonting konkret för att visa att detta inte är okej. Sedan får vi se till att också agera på andra nivåer, i kontakter med andra länder och i arbetet i unionen. Låt mig också när jag nu har lite tid kvar fortsätta med exempel på den här propagandan.
Egypten är ett annat land, fru talman, som sänder antisemitiska program. Eftersom TV-tittandet ökar betydligt under fastemånaden ramadan producerade Egypten år 2002 TV-serien Hästen utan ryttare, som innehåller ett kategoriskt antisemitiskt budskap genom ambitionen att visa på existensen av en judisk världskonspiration.
Det är emellertid inte bara fråga om sådana här jätteproduktioner - denna kostade 40 miljoner, och Syriens försvarsminister tackas i varje program för sitt bidrag - utan också om program som återkommer med regelbundenhet.
I Iqraakanalens kvinnomagasin, till exempel, frågade en intervjuare en treårig egyptisk flicka vad hon tyckte om judarna. Hon svarade då att judar är apor och svin. Det står i Koranen, sade hon.
I programmet Det ljuva livet, som Iqraa-TV också sänder, framhöll en inbjuden gäst att martyrerna, det vill säga självmordsbombarna, har gjort att barnen fått nya eftersträvansvärda förebilder. Den antisemitiska och våldsglorifierande propagandan har även fått fäste i muslimska grupper i Sverige eftersom dessa vid upprepade tillfällen bjudit in våldspropagandister till sina bönehus och seminarier.
I juli 2003 deltog shejk Yousef al-Qaradawi i Stockholmsmoskéns konferens för Europeiska rådet för fatwa och forskning. Som ordförande i detta råd och högt respekterad bland sunnimuslimer över hela världen förespråkade al-Qaradawi martyroperationer på israeler, det vill säga uppviglade till folkmord.
I november 2003 kunde vi läsa att moskén i Göteborg enligt uppgifter från säpo har blivit fäste för den av FN terrorlistade saudiska gruppen al-Haramein.
Mikael Oscarsson (KD):
Jag är glad för den här interpellationsdebatten och för det svar vi har fått. Låt oss skicka med det här. Låt oss inte agera slätstruket i denna fråga om den hatpropaganda som nu pumpas in i många svenska hem.
Islamismen, som den tar sig uttryck genom hatet mot judar och genom Jihad i form av självmordsattacker som riktar sig mot judar och otrogna, är ett hot mot alla som inte tror på islam som den högst stående religionen och styrelsesättet. Den är i sin ideologi och sitt uttryckssätt jämförbar med andra totalitära ideologier, som nazismen och kommunismen.
För att förebygga det argument som då genast kommer upp, att man är islamofob, vill jag understryka att detta inte handlar om muslimer i allmänhet.
Det handlar om en tolkning av islam, det vi kallar islamism, som ser islam som den enda läran, som vill att moskéer ska byggas högre än andra byggnader, ett synsätt att andra människor är mindre värda och är otrogna om de inte tror på islam. För att nå sina syften är man beredd att mörda urskillningslöst och uppvigla.
Den hatpropaganda som förekommer via satellitkanalerna är en del av denna fruktansvärda kampanj. Låt oss använda lagen mot hets mot folkgrupp. Låt oss titta på hur de har lyckats i Australien. Låt oss se till att vara ett föredöme.
Den konferens som börjar på måndag kanske är ett tillfälle att visa att vi i Sverige inte bara kan bjuda in till konferenser utan också kan vara ett föredöme i vår egen värld och vår egen kontinent, att visa att vi kan säga nej, att det inte är okej med den propaganda som pumpas ut. Tack för debatten!
Mikael Oscarsson (KD):
Först vill jag tacka försvarsministern för svaret. Försvarspolitiken har alltid uppammat starka känslor. Om vi inte upplever trygghet gentemot internationell fientlighet och terrorverksamhet vet vi att välfärdssamhället saknar sin grund, och demokratin måste vi alltid vara beredda att försvara. Man kan ha olika åsikter om var militär verksamhet bör vara stationerad eller var de bästa förutsättningarna för ett modernt försvar finns i riket.
Det finns emellertid ett område inom försvarspolitiken som såväl militära experter som riksdagsledamöter och Sveriges försvarsminister borde ha förhållandevis goda förutsättningar att enas om. Jag åsyftar självfallet när kronor ska summeras och miljoner ska räknas. Försvarsmaktens hela flygutbildning ska styras från Uppsala. F 20 i Uppsala byter namn till Luftstridsskolan. Detta står klart i försvarspropositionen.
Regeringen tycks dock framhärda i att själva flygskolan ska vara förlagd till Linköping. Flygskolan i Linköping ska alltså fjärrstyras från Uppsala 26 mil bort. Faktum är att ännu är inte allting klart med prövningen nere i Linköping.
På grund av detta samt, tror jag, därför att riksdagen ännu inte fattat beslut om försvarspropositionen har man inte satt i gång med dessa investeringar. Och miljonerna har därmed inte börjat rulla. Vad blir kostnaden för att förlägga flygskolan på Malmen i Linköping? I december 2003 och i april i år sade försvarsministern att den var 174 miljoner.
I dag säger hon att inklusive åtgärder för den övriga verksamheten på Malmen, bland annat helikopterverksamheten, och investeringar för flygskolan handlar det om åtgärder för ca 250 miljoner. Är försvarsministern verkligen helt säker på summan 250 miljoner?
På Malmen i Linköping måste till exempel en stor flyghangar byggas för uppskattningsvis 75 miljoner, det ska byggas en ny platta för kanske 100 miljoner, det ska byggas nya utbildningslokaler och nya kontorslokaler för tiotals miljoner med mera. Enligt flera källor inom Försvarsmakten handlar det inte om 250 miljoner.
Man talar i stället om dubbelt så mycket, en totalkostnad på 500 miljoner inklusive alla följdkostnader. I Uppsala har läget förbättrats sedan beslutet fattades 2001. Då sade man att man skulle använda en gammal hangar som krävde ombyggnad. I dag, försvarsministern, finns det en mycket fräsch hangar för JA 37 Viggen som står helt tom. Det är bara att flytta in för flygskolan.
I Uppsala rör det sig om en kostnad på ca 40 miljoner, det vill säga en bråkdel, oavsett om det kommer att kosta 250 eller uppemot 500 miljoner att etablera flygskolan i Linköping. Tycker verkligen försvarsministern att kostnadsbilden är rimlig för att fortsätta med Malmenalternativet? Är det ett rimligt sätt att använda skattebetalarnas pengar?
Den frågan ställer jag, och den vill jag ha svar på. När man läser regeringens försvarsproposition om Luftstridsskolan blir man fundersam. Det borde normalt ha stått att flygskoleverksamheten ska även fortsättningsvis bedrivas på Malmen. Men nu står det i stället att flygskoleverksamheten bör även fortsättningsvis bedrivas på Malmen. Det är en svagare formulering. Vad betyder det egentligen, försvarsministern?
Mikael Oscarsson (KD):
Försvarsmaktens ekonomi är mycket dålig. Nästa år, 2005, ska Försvarsmakten spara 600 miljoner, året därpå, 2006, drygt 1 miljard, och 3 miljarder 2007. Det här bygger på andra beräkningar än vad ÖB hade utgått från. Därför ryktas det alltmer högljutt inom försvaret om att Försvarsmakten i framtiden kanske inte längre har råd med att ha en egen flygskola.
Man kan i stället komma att behöva köpa utbildningen utomlands. Ändrar vi flygskolebeslutet så att försvaret på det viset kan få loss pengar, skulle det till exempel kunna bidra till att vi kan rädda kvar Sk 60-maskinerna.
Men om regeringen framhärdar i att förlägga flygskolan till Malmen finns det tvärtom stor risk för att försvaret i framtiden inte längre har råd att behålla flygskoleutbildningen i Sverige. I så fall kan vi också glömma möjligheten att till Sverige och Söderhamn, som regeringen har pekat ut, få en europeisk flygskola förlagd.
Ulrica Messing har redan lokalt talat sig varm för det och i princip utlovat 1 000 nya arbetstillfällen. Det står alltså mycket på spel. Med detta i åtanke är det ännu mer viktigt att i det här läget inte kasta ut 250 miljoner eller kanske uppemot 500 miljoner när alla kostnader för en flytt till Linköping är medräknade. Herr talman! Jag har här en viktig poäng.
Låt mig få påminna om att riksdagen förut med hänvisning till att kostnaderna blivit för stora har ändrat beslut som har tagits. För fyra år sedan, 2000, skulle specialflyg flyttas från Malmen till Uppsala. Det kom att kosta 200 miljoner kronor, och då ändrade man riksdagsbeslutet bland annat med hänsyn till kostnadsaspekten.
Jag vill mena att det även här är läge för att innan man har satt i gång med att bygga plattan och hangaren tänka till och pröva om det verkligen inte finns en majoritet i Sveriges riksdag för att bättre använda våra skattepengar. Detta är den fråga som jag hela tiden kommer tillbaka till.
Det måste finnas bättre sätt att lösa den här frågan, och jag ser fram emot att i nästa omgång få svar på frågan om detta är ett rimligt sätt att använda pengarna på.
Mikael Oscarsson (KD):
F 16 finns inte kvar längre, men F 20, som nu döps om till Luftstridsskolan, har haft flygutbildning för officerare förr. Det sägs att det är politiskt omöjligt att föra fram Uppsala. Varför? Jag är övertygad om att det finns goda förutsättningar för att få en klar majoritet här för Uppsala.
Det fruktansvärda som hände den 11 september 2001 är en påminnelse om att vi behöver ett starkt försvar inklusive ett effektivt luftförsvar av Stockholm och Mälardalen. Om vi förlägger flygskolan till Uppsala får vi en snabb incidentberedskapsplacering eftersom det i utgångsläget då finns tillräckligt med teknisk kapacitet, räddningskapacitet och fälthållningskapacitet på plats. Herr talman! Mycket står på spel.
Försvaret har en mycket svår ekonomisk situation. Då måste vi fundera på hur varenda krona används. Om vi inte stoppar planerna på flygskolan i Linköping riskerar vi i förlängningen att förlora hela den svenska flygskolan.
Försvarsministern har inte kommenterat de uppgifter jag har fört fram om att den totala kostnaden, när alla räkningar är betalda, kommer att hamna på 500 miljoner - 1⁄2 miljard. I stället håller försvarsministern fast vid 174 miljoner. Är det så? Jag vill gärna ha den frågan helt klarlagd. Försvarsministern säger att flygledartornet skulle medföra problem.
Men det står ju i försvarspropositionen att det ändå ska byggas om, så den saken är redan klar. Det finns allt att vinna på att låta förnuftet segra. Än är det inte för sent att göra det i den här frågan.
Mikael Oscarsson (KD):
Först vill jag tacka utrikesministern för hennes svar. Men det innehåller inte vad jag hade förväntat mig. I stället präglas svaret av en påtaglig försiktighet och en tydlig ovilja att se sanningen i vitögat. Iran är redan är på god väg att bli en kärnvapenstat. Låt oss vara överens om detta. Bevisligen har Iran inga avsikter att avvika från detta mål.
Som styrelsemedlem i IAEA har Sverige ett stort inflytande. Men framför allt har Sverige då ett utomordentligt stort ansvar att verkligen agera. Frågan är vad Sverige gör mer än att bara vänta och se.
Senast i onsdags annonserade Iran att man framgångsrikt har testat en uppgraderad version av medeldistansmissilen Shihab-3, nu med en räckvidd på 2 000 kilometer. Det betyder att Iran snart med kärnladdningar på dessa missiler kan skjuta så långt som till Europas sydöstra delar.
Uppgraderingen av Shihab 3 är ett typiskt iranskt sätt att kringgå sina löften. För två år sedan avbröt nämligen Iran sina missilprojekt med Shihab-4 och Shihab-5 för att tillmötesgå Europas krav. Uppgraderingen av Shihab-3 blev ett framgångsrikt sätt att kringgå avtalet med Europa.
Samtidigt rapporterades det i juni i år att Iran återupptagit Shihab-4-projektet. Det är ett känt faktum att det här är en missil som kommer att kunna nå 2 800 kilometer bort - det vill säga inte långt från Norden.
På detta sätt agerar den islamska republiken med sin kärnvapenutveckling - ett ständigt manipulerande med både IAEA och Europa. Löpande kommer uppgifter om nya installationer fram som Iran undviker att rapportera. I vintras upphörde Iran först med anrikningen av uran men återupptog den sedan.
För att undgå upptäckt har Iran tagit bort IAEA:s övervakningsmekanismer i vissa installationer. IAEA säger i sin senaste rapport att detta omöjliggör övervakningen och möjligheten att utvärdera hur långt Iran egentligen har kommit med sin kärnvapenutveckling.
Frågan är också hur många installationer man ännu inte känner till och hur långt kärnvapenutvecklingen har kommit i dessa? Och som om detta inte vore nog: Dessutom finansierar, inhyser och stöder denna islamistiska republik internationella terrororganisationer och förser dem med vapen - som är fallet med Hizbollah.
Just Hizbollah har använt resurserna till att bland annat bomba det judiska centret i Buenos Aires i Argentina. Det är inte heller någon hemlighet att Irans säkerhetstjänst har mördat dissidenter till regimen på tyskt territorium. Mot bakgrund av bland annat allt detta frågar jag: Tycker utrikesministern verkligen att Iran är en stat man kan lita på?
Varför kan utrikesministern inte i stället tydligt säga att Sveriges ståndpunkt är att Irans kärnvapenprogram skyndsamt ska upp i FN:s säkerhetsråd när problemet är ett uppenbart hot mot internationell fred och säkerhet?
Mikael Oscarsson (KD):
De bevis som framkommit av IAEA:s rapport från den 18 september i år är bland annat att man funnit spår av 54-procentigt anrikat uran 235. Det är uppenbarligen inte bara rester från importerade komponenter, som Iran hävdar.
IAEA:s inspektörer ifrågasätter också starkt Irans förklaring även i detta avseende. Hade Iran enbart varit intresserat av civil kärnkraft skulle man ha nöjt sig med att anrika uranet till 3-7 %.
I svenska kärnkraftverk, till exempel i Forsmark som jag kommer från, används 3-procentigt anrikat uran. Dessutom har EU nyligen erbjudit Iran civil kärnkraft i utbyte mot att den pågående anrikningsprocessen avbryts.
Men detta erbjudande har Iran redan tackat nej till trots att det officiellt presenteras i Teheran först nästa vecka. Det är förvånande att utrikesministern fäster en sådan tilltro till en förhandlingslösning med en stat som Iran, i synnerhet när det handlar om en så allvarlig fråga som den om en diktaturs uppenbara utveckling av kärnvapen.
Iran är ingen "vanlig stat" som Sverige, Norge eller Danmark. Det är en islamistisk regim vi här har att göra med. Det är en regim som hotar sina grannländer - ett av dessa med utplåning, Israel - och som dessutom hotar Europa. Uttalanden från regimens representanter i detta avseende har jag citerat i min interpellation.
Är det då inte dags att Sverige som styrelseledamot i IAEA - och som ett EU-land - lyfter huvudet ur sanden och inser att Iran inte är intresserat av civil kärnkraft? Iran vill ha friheten att utveckla kärnvapen. Är det då inte nödvändigt att Sverige kräver att frågan skyndsamt tas upp i FN:s säkerhetsråd just som ett hot mot internationell fred och säkerhet?
Jag skulle vilja höra utrikesministern utan omskrivningar säga detta klart och tydligt. Två års inspektioner av IAEA har bara givit nya bevis för att Iran utvecklar kärnvapen. Ändå säger utrikesministern bara att det inte kan uteslutas att frågan hänförs till FN:s säkerhetsråd.
Jag undrar faktiskt om det är så att utrikesministern avviker från den annars hållfasta svenska linjen att FN:s säkerhetsråd ska hantera frågor som rör hot mot internationell fred och säkerhet. Är det månne en liten svängning här i den svenska utrikespolitiken?
Mikael Oscarsson (KD):
Det går inte att bortse från att Iran är en islamistisk republik som avskyr västvärlden och allt vad den står för. Aktivt stöder denna regim på olika sätt islamistiska terrororganisationer, möjligen även delar av al-Qaida. Iran hotar sina grannländer och rekryterar unga män och kvinnor för martyroperationer utomlands.
Denna regim har nu framgångsrikt också testat missiler som kan nå Europa. Mitt uppe i allt detta har IAEA under två års tid försökt skapa sig en fullständig bild av Irans kärnvapenprogram utan att lyckas. Iran säger självt att man vill bli en supermakt. Tar utrikesministern alls hänsyn till dessa faktorer när hon utvärderar förhandlingsresultat vad gäller denna regim?
Jag vill veta vad Sverige gör för att stoppa Iran när det gäller att skaffa sig kärnvapen - alltså mer än att bara allvarligt se på situationen. Det enda jag tycker mig kunna utläsa av utrikesministerns svar är att hon hoppas på det bästa och överlåter resten åt andra. Då utgår jag också från att Sverige inte fördömer någon av dem som ligger högst upp på Irans hatlista om de handgripligen skulle stoppa Iran när det gäller att bli en kärnvapenstat.
Jag utgår också från att Sverige då i stället skulle tacka länder för hjälpen.
Mikael Oscarsson (KD):
Erik Ullenhag har lyft fram som exempel en fängslad journalist från Eritrea. Jag vill ta upp ett annat exempel. Det gäller en annan svensk, som inte kommer ut från det landet, och det är Kifleyesus Equbacristos. Han är 57 år gammal, han är från Uppsala. Han åkte ned till Eritrea för att besöka familjen år 2001, för tre år sedan.
Han blev fängslad där. I början anklagades han för mord som han hade frikänts från för 15 år sedan i Addis Abeba. Sedan ändrades anklagelsen till stiftande till mord, sedan till dråp och därefter förordnades förlikning med den dödades familj.
Efter UD:s ingripande blev Kifleyesus frisläppt mot borgen förra hösten den 13 oktober. Inom en månad skulle anklagelserna mot honom läggas ned, och han skulle få utreseförbudet hävt och komma hem till Uppsala.
Men varje månad bestäms ett nytt datum för förhandling i domstolen, och varje gång måste förhandlingarna uppskjutas eftersom en av de tre nödvändiga domarna inte infinner sig. Tydligen vill domarna bli mutade och bli garanterade att ingen ifrågasätter deras agerande. Det här är ett annat exempel där jag gärna skulle vilja få belyst hur Sverige agerar i fortsättningen.
Mikael Oscarsson (KD):
Jag lovade att återkomma med en skriftlig fråga om Kifleyesus. Den mannen har verkligen drabbats av ett öde. Det är nu tre år och tre månader sedan han lämnade Uppsala för att besöka sitt hemland, ett hemland som blivit mycket förändrat. Eritrea är ett land som i dag fängslar många kristna och stänger kyrkor.
Det är ett land som jag tycker Sverige särskilt bör titta på och agera för när det gäller dels Kifleyesus, dels Dawit Isaak. De är svenska medborgare som fängslats där, och de behöver få uppmärksamhet. Jag tror nämligen att regimen responderar när den ser att de uppmärksammas i sitt hemland.
Det gäller både i medierna och också i riksdagen och regeringen. Låt oss se till att det blir en förändring i dessa människors liv, också för deras anhörigas skull.
Mikael Oscarsson (KD):
Att vi står här i dag och debatterar valfrihet i barnomsorgen beror på att det svenska folket reagerar mot den barn- och familjepolitik som Socialdemokraterna bedriver i vårt land. Redan i dag har ett 90-tal kommuner berörts av föräldraupproret.
Det är föräldrar som vill ha mer tid med sina barn i Vaggeryd, Vansbro, Varberg, Vetlanda, Vimmerby, Vännäs, Västervik, Västerås och Växjö - och det är bara de som börjar på en bokstav. Det finns många fler. En kommun som jag själv har sett på nära håll är min egen.
Det är Uppsala, där ett antal småbarnsmammor samlade in 8 200 namn med krav på rättvisa och att få möjligheter till kommunalt vårdnadsbidrag. Denna folkvilja har folkets representanter i riksdagen lyssnat till och i ett riksdagsbeslut uppmanat regeringen att verka för mer valfrihet.
Beslutet säger uttryckligen att den som vill ska kunna vara hemma med sina barn i större utsträckning än i dag. Men har regeringen brytt sig om folkets och riksdagens beslut? Nej. Regeringen har inte saknat tillfälle att följa riksdagens beslut. Ett flertal kommuner har vänt sig till regeringen och ansökt om att bli försökskommuner. Men vid varje sådant tillfälle har man gett avslag.
Avslag har följt på avslag. När det gäller en annan försöksverksamhet i den här staden, Stockholm, var det ett annat ljud i skällan, om man säger så. Men så rörde det sig inte heller om barn, utan om bilar. Det säger kanske någonting om det parti som regerar i Sverige i dag. För barnens skull får vi verkligen tro på ett regimskifte till hösten!
Personligen tror jag att det här kan bli spiken i kistan för ett tolvårigt regeringsinnehav. Varför är dagens socialdemokrater så rädda för att ge människor makten över sina egna liv? Varför ska det vara så orättvist?
Enligt Skolverkets siffror för 2004 subventioneras varje heltidsplats på dagis med i medeltal 130 000 kr. Det som man betalar själv är i snitt 8 %. Det lämnar en subvention på ungefär 120 000 kr. Det är vad det ena barnet får. Det barn vars föräldrar väljer att vårda barnet själva får noll kronor. Snacka om orättvisa!
Snacka om klyfta! Statsrådet talade förut här om gemensam skattefinansiering. Det stämmer ju. Men det är så orättvist fördelat. I Socialdemokraternas vision ska människorna inte forma sina liv som de själva vill, tycks det, utan som Göran Persson och Lena Hallengren vill.
En gång i tiden förknippades Socialdemokraterna med kampen för alla människors möjligheter. I dag förknippas ni med tvång, likriktning och en partipiska som sträcker sig långt utanför den här kammarens gränser. Varför, Lena Hallengren, är Socialdemokraterna så rädda för att ge valfrihet åt Sveriges mammor och pappor och ge dem mer tid tillsammans med sina barn?
Låt mig kort få återvända till utbildningsutskottets beslut från våren 2003 om att ge valfrihet åt föräldrar så att de skulle kunna vara hemma mer med sina barn under förskoleåren. Det skulle vara intressant om statsrådet kunde ta tillfället att stapla upp detta och säga: Ett, två, tre - detta är vad jag konkret har gjort för att fullfölja riksdagens beslut.