Morgan Johansson (S):
Först ett tack till utskottet för en välvillig behandling av regeringens förslag i den här delen. Det är kanske inte så konstigt med tanke på att vi nu går fram med, som många har pekat på, historiskt stora satsningar på rättsväsendet i allmänhet och särskilt på polisen. Jag har nu suttit i riksdagen i snart 20 år.
Aldrig tidigare har någon regering, oavsett partifärg, föreslagit större satsningar på polisen från ett år till ett annat - 2 miljarder kronor mer från 2017 till 2018. De kommande åren kommer vi dessutom att fortsätta trappa upp anslaget ytterligare. Sammanlagt för 2018-2020 handlar det om 7,1 miljarder kronor.
Det här, fru talman, kan vi göra eftersom vi under de här tre åren har vänt det stora underskott som vi ärvde av den gamla regeringen till ett överskott i statsfinanserna. När vi nu har fått ordning på ekonomin är brottsbekämpning ett av de områden som vi prioriterar allra högst. Vi lägger inte våra pengar på stora skattesänkningar. Vi lägger dem i stället på offentlig verksamhet såsom rättsväsendet.
De pengarna har vi nu att fördela. Och dessa resurser behövs. Det är två stora teman som just nu dominerar den kriminalpolitiska debatten. Det ena är organiserad kriminalitet. Det andra är mäns våld mot kvinnor, där sexualbrotten är en del. Jag ska säga några ord om båda dessa teman. Först gäller det den organiserade kriminaliteten.
Det finns i dag ingen viktigare kriminalpolitisk uppgift än att knäcka den organiserade brottsligheten. Den har fått växa sig stark i över 20 års tid. Vi har sett en tillväxt när det gäller så gott som alla brott som kan knytas till den organiserade kriminaliteten - narkotikabrott, utpressning, misshandel, olaga hot, övergrepp i rättssak, våld och hot mot tjänsteman, skjutningar på öppen gata.
Det här finns i hela Sverige, men utvecklingen är särskilt allvarlig i de utsatta områdena. Det finns områden där de kriminella tror att det är de som bestämmer och där de angriper polis, ambulans och brandkår när dessa kommer för att hjälpa. Detta är helt oacceptabelt, och jag är förbaskat trött på det. Svensk lag gäller överallt, och jag kommer aldrig att acceptera att det springer omkring individer i de här områdena som tror att de äger de kvarteren.
Om detta får fortsätta blir det systemhotande. Då kommer människor i allt högre utsträckning att dra sig för att anmäla brott, vittna om vad de sett och medverka i rättsprocessen. Då är vi snart inte längre en rättsstat, utan då har vi släppt fram en ordning där den starke kan ta för sig på den svages bekostnad.
Min uppfattning, fru talman, är att svensk polis och svenskt rättsväsen ska ha den bemanning, den utrustning, de verktyg och de lagar som behövs för att en gång för alla rycka upp den organiserade kriminaliteten med rötterna. Vi måste sätta hårt mot hårt mot dessa kriminella gäng. Kampen mot den organiserade kriminaliteten måste vara kompromisslös, för om vi inte kväser detta i tid kommer det snart att gå oss ur händerna.
Därför rullar vi ut ett åtgärdsprogram som har innehållit en hel del straffskärpningar under perioden. Vi har skärpt straffen för de grova våldsbrotten: grovt olaga hot, grov misshandel, grov utpressning, grovt rån och de grövsta narkotikabrotten. Vi har gjort det lättare att gå på pengarna och beslagta tillgångar som kriminella har tillgodogjort sig genom brott. Vi har gjort det möjligt att fälla en gängledare för de brott hans gängmedlemmar har begått.
Nästa år kommer dessutom skärpta straff för grovt vapenbrott, som riksdagen nyss har behandlat lagstiftning om, och då får vi också häktningspresumtion och hemliga tvångsmedel för dem som misstänks för grovt vapenbrott. Går du hemifrån med ett skarpladdat vapen riskerar du att inte få komma hem igen på två år, för då häktas du i väntan på rättegång. Vi måste få bort vapnen från gatorna. Och vi satsar på kameraövervakning.
Just nu sitter det fler kameror uppe än någonsin tidigare i Sverige. Här i Stockholm har vi det i Husby, Rinkeby och Tensta, och i Ronna i Södertälje sattes det upp i höstas. Vi har det runt Sevedsplan i Malmö, och jag såg att det nu är på väg i Gottsunda i Uppsala och på flera andra ställen. Vi kommer under våren att gå till riksdagen med ett lagförslag som ökar möjligheterna till kameraövervakning på brottsutsatta platser ytterligare.
Samtidigt måste vi vidareutveckla de hemliga tvångsmedlen. Vi måste hålla jämna steg med den tekniska utvecklingen och med brottsutvecklingen, och därför måste vi till exempel ha möjlighet till hemlig dataavläsning. Vi utvecklar alltså polisens verktyg, men det hjälper ju inte om man inte har tillräcklig bemanning. Därför genomför vi nu en stor expansion av polisorganisationen.
Vi har fördubblat intagningen till polisutbildningen, från 600-700 per år, som det var under den förra borgerliga regeringen, till över 1 300 i år. Vi kommer att fortsätta med detta och dessutom starta två nya polisutbildningar, en i Malmö och en i Västsverige, så att vi om några år, till 2024, har ökat antalet polisanställda med 10 000.
För att nå dit tror jag att vi kommer att behöva öka antalet polisstudenter ytterligare kommande år, kanske uppemot 2 000 per år, som Helene Petersson nämnde i sitt tidigare inlägg - 1 000 per intag. Glädjande nog kan jag konstatera att det finns väldigt många ungdomar som vill bli poliser - nästan 10 000 sökte nu i den senaste omgången, vilket var en ökning i förhållande till tidigare. Allt fler ungdomar vill bli poliser.
För att svara på den fråga om krav som kom upp här tidigare vill jag säga: Ingen kommer att godkännas som polis utan att klara fyskraven eller utan att ha körkort. Så sprid inte den bilden vidare! Ingen kommer att godkännas utan att klara kraven. För att klara den expansion som vi nu gör i polisverksamheten måste, som många har varit inne på, attraktiviteten i polisyrket höjas ytterligare.
Vi måste se till att behålla dem som är poliser. Jag har många gånger sagt att den tiden är förbi när man utbildade en polis och sedan kunde räkna med att han eller hon skulle förbli det hela livet. Så är det inte längre. Den privata sektorn rycker i poliserna, kanske särskilt nu när arbetsmarknaden är så ljus och arbetslösheten är så låg som den är och det finns brister på många andra ställen.
Det blir då ännu viktigare att vi som statlig arbetsgivare förstår att vi som alla andra arbetsgivare konkurrerar på arbetsmarknaden om den bästa kompetensen. Därför måste vi ha arbetsvillkor som gör att poliserna stannar. För de vill stanna och brinner för uppgiften - de har ju valt detta - men de måste få rätt förutsättningar och bättre villkor.
Lönefrågan är förstås en del i detta, och just nu sitter Polismyndigheten och Polisförbundet i förhandlingar om de kommande årens löner. Jag är säker på att de som parter kommer att ta ansvar för detta på ett bra sätt. Lönerna måste upp, men det är parterna som ansvarar för lönebildningen, inte riksdagen eller regeringen. Fru talman!
Om vi ska rycka upp den organiserade brottsligheten med rötterna måste vi bura in de mest brottsaktiva individerna - ja. Men vi måste också bryta nyrekryteringen till de kriminella gängen. Den yrkesgrupp jag har pratat mest med genom åren har varit poliser som jobbar på fältet. De säger nästan alltid tre saker: Ja, vi måste bli fler. Ja, vi måste få bättre verktyg.
Men de säger också: Tänk på att det inte bara handlar om oss! Om detta ska fungera måste också det omgivande samhället fungera. Om man ska vända en negativ utveckling måste också skolan fungera, och det måste finnas en socialtjänst som har goda resurser och som kan agera. Det måste finnas en fritidsverksamhet som får barnen att utvecklas, även om det kanske inte alltid ser så bra ut hemma, i familjen.
Det måste finnas eldsjälar i Organisationssverige - inom idrotten och kulturen - som kan bidra till att leda ungdomar som är på väg åt fel håll i en annan riktning. Det är därför vi alltid säger: Vi måste bekämpa brotten, men vi måste också bekämpa brottens orsaker. Detta blir naturligtvis mycket lättare om Sveriges ungdomar kan känna framtidstro, och då blir möjligheten att få jobb helt avgörande.
Jag minns när vi för några år sedan avvecklade de dyra subventioner för ungdomar på arbetsmarknaden som den förra regeringen införde och i stället inriktade stödet till de ungdomar som verkligen behöver hjälp att komma in på arbetsmarknaden. Jag minns hur oppositionen protesterade i himmelens sky och sa att nu skulle ungdomsarbetslösheten skena i väg. Och så blev det precis tvärtom.
Häromdagen kunde Arbetsförmedlingen konstatera att vi nu har den lägsta ungdomsarbetslösheten på många, många år. Vi får gå över tio år tillbaka för att hitta lägre siffror. Och vi klarar 90-dagarsgarantin, det vill säga att alla unga som är arbetslösa erbjuds jobb, utbildning eller praktik inom 90 dagar. Det trodde många var omöjligt, men det klarar vi nu. Det är en fantastisk framgång som jag tycker att vi alla borde glädja oss åt.
Detta är enormt viktigt för att kunna förebygga brott. När ungdomar kan känna framtidstro och se att de har ljusa framtidsutsikter och att det finns en möjlighet för dem att få jobb minskar också risken för att en del av dem hamnar i missbruk eller kriminalitet. Så än en gång: Att knäcka den organiserade kriminaliteten handlar ytterst om att värna rättsstaten.
Och vi kan göra detta om vi bestämmer oss för det och om vi både förebygger och bekämpar kriminalitet. Staten är i grunden alltid starkare än gängen. Så långt den organiserade brottsligheten, men det finns också ett annat stort kriminalpolitiskt tema, som blivit än starkare den senaste tiden. Det är mäns våld mot kvinnor, där sexualbrotten är en del.
Vi har den pågående metoo-kampanjen, där vi sett avslöjanden på område efter område. Det började med filmbranschen, sedan den bredare kultursektorn, politiken, räddningstjänsten, restaurangbranschen - det finns knappt någon bransch nu som inte har motsvarande upprop. För några veckor sedan såg vi ett upprop inom juridiken under rubriken "Med vilken rätt?"
Då var det 4 445 kvinnor i juristbranschen som protesterade mot sexism, trakasserier och allmänt svinaktigt beteende från män i branschen - 4 445! Och det var ändå bara första dagen - uppropet växte sedan efter några dagar. Detta skakar om. Och det är bra.
Framför allt visar det på ett existerande och växande samhällsproblem. Detta bekräftades för några veckor sedan av Brottsförebyggande rådet, som kunde visa att andelen kvinnor som uppger att de utsatts för sexuella övergrepp av olika slag har ökat kraftigt på senare år. Och det är en så kraftig ökning, fru talman, att den inte kan förklaras på något annat sätt än att det är en faktisk ökning.
Det som händer nu är att locket lyfts av, och vi får se det som vi kanske alla visste fanns, mer eller mindre, men som vi inte pratade om. Nu kan vi prata om det, tack vare att alla dessa kvinnor har brutit isen. Och när man måste prata om en sak kan man inte längre blunda. Då måste man agera. Naturligtvis måste vi veta mer om vad som sker.
I denna debatt ser jag att en del är närmast besatta av etnicitet, det vill säga att man till varje pris ska peka ut än den ena och än den andra folkgruppen som mer skyldig än andra. I likhet med vad Linda Snecker sa tidigare menar jag att metoo-uppropen mer än något annat visar att detta är ett problem som finns i hela samhället, i alla sektorer och i alla samhällsklasser.
Det finns i förorten - ja - men det finns kanske också på advokatbyrån på fina gatan. Det finns kanske rent av i Svenska Akademien också. Naturligtvis måste vi veta mer om utvecklingen. Därför kommer vi att ge Brottsförebyggande rådet i uppdrag att fördjupa analysen när det gäller sexualbrotten för att kunna svara på frågorna om orsakerna.
Men det är en förutsättningslös analys som man ska göra, och vi ska som politiker inte leda Brottsförebyggande rådet i den ena eller andra riktningen. Man måste göra en förutsättningslös analys. Det räcker förstås inte att bara analysera. Vi måste samtidigt agera. Just denna månad, i december 2017, går vi i mål med en rad lagstiftningsprojekt som syftar just till att bekämpa mäns våld mot kvinnor.
Förra veckan föreslog vi att det ska bli lättare att belägga den som har kontaktförbud, men som inte följer kontaktförbudet, med fotboja. I morgon kommer ytterligare lagförslag som syftar till att bekämpa människohandel och trafficking. Nästa vecka har vi ytterligare ett paket. Och strax före jul kommer vi att gå till Lagrådet med den stora reformeringen av sexualbrottslagstiftningen med en samtyckesreglering, med skärpta straff i en del avseenden och med bättre stöd till brottsoffer.
Det är inte en slump att vi kommer att kunna leverera så mycket just nu. Detta är lagstiftningsprojekt som vi i allt väsentligt startade när vi tillträdde för tre år sedan och som nu är färdiga. Vi startade dem en gång eftersom vi visste att mäns våld mot kvinnor och bristande respekt för den sexuella integriteten är ett av våra stora samhällsproblem. Vi hoppas att få brett stöd för de lagförslag som vi nu överlämnar till riksdagen. Fru talman!
Avslutningsvis: Lagar i all ära. Men om vi ska lyckas med detta på riktigt måste vi också vara beredda att ta en djupare diskussion om det mer allmänna förhållningssättet mellan kvinnor och män. En sak förenar så gott som alla förövare när det gäller dessa brott, och det är så gott som alla förövare är män. Det är uppenbart att om mäns våld mot kvinnor ska upphöra är det männen som måste förändras.
Men det är värre än så, vilket också alla vet. Män begår inte bara så gott som alla brott mot kvinnor. Män begår också så gott som alla brott mot andra män. Kort och gott begår män så gott som alla brott, åtminstone om vi talar om den grövre brottsligheten. Det räcker att man tittar på hur det ser ut på anstalterna och vilka som sitter där.
Innan män protesterar på temat att alla män inte begår brott - jag vet också att det är så - måste vi nog trots allt ändå ta till oss att det ser ut på det sättet. Vi kan inte komma ifrån att det är någonting som inte är helt friskt, helt enkelt. Vi måste kanske också se till att rannsaka oss själva - vilka förväntningar vi har på varandra och också på oss själva och hur vi lär oss att vara. Detta är en mycket större och djupare diskussion.
Men i bästa fall kan denna flodvåg av berättelser som nu väller fram leda till inte bara att vi plötsligt har fått ett språk för att tala om sådant som vi inte har talat om tidigare, utan kanske också till att vi börjar identifiera lösningar. Fru talman! Den organiserade brottsligheten och mäns våld mot kvinnor är de två stora teman som dominerar kriminalpolitiken just nu.
Den budget som vi nu behandlar och de lagförslag som nu kommer ger en bra grund för att kunna bekämpa båda.