KBLab/rixvox huggingface dataset:
Morgan Johansson (S):
Jag lyssnade noggrant till Margareta Cederfelts inlägg för att försöka höra om det fanns svar på de frågor som jag hade ställt angående kärnvapen. Hon har haft tre tillfällen att svara: två repliker till mig och sedan ett huvudanförande. I den här replikomgången får hon två tillfällen till att klara ut denna frågeställning.
Jag måste ärligt talat säga att vi från Socialdemokraternas sida från början trodde att det var ett missförstånd när den här diskussionen kom upp och först utrikesministern, sedan försvarsministern och därefter statsministern svajade i en så här central fråga, nämligen om vi ska ha kärnvapen på svensk mark eller inte när vi går med i Nato. Det var så tydligt uttalat före valet att vi inte skulle det.
Men varje gång vi har ställt frågor om detta nu efter valet har vi mötts av undanglidningar, ordklyverier och försök att komma undan själva sakfrågan. Jag vill påminna om att det här inte är vilken fråga som helst. Omedelbart efter det att utrikesministern hade uttryckt sig på det här sättet väcktes en diskussion i ryska medier om att man nu kanske behöver rikta om sina kärnstridsspetsar mot Sverige.
Att det första uttalande som utrikesministern gör i de här frågorna innebär att det väcks en diskussion i Ryssland av den här karaktären är ingen bra start. Vår säkerhetspolitik måste bidra till ökad säkerhet, inte minskad säkerhet. Man leker inte med den här typen av frågor. Min fråga är återigen: Vilken är egentligen regeringspartiernas linje nu?
Står ni fast vid vad ni sa före valet, det vill säga att vi inte ska ha några kärnvapen på svensk mark, eller svajar ni nu? Om ni gör det senare är det faktiskt ganska allvarligt.
Morgan Johansson (S):
Återigen görs ett försök att blanda bort korten. Jag ställde inga frågor till den finländska statsministern. Jag ställde frågor till Margareta Cederfelt. Gäller beskeden som ni gav före valet även nu efter valet? Ulf Kristersson stod i den här kammaren under debatten i maj och underströk att vi hade samma linje i detta.
Vår linje från allra första början, från de allra första beskeden från den socialdemokratiska regeringen om att vi öppnade för Natomedlemskap, har varit just att vi inte ska ha några kärnvapen på svensk mark. Detta instämde Moderaterna i då. Nu efter valet försöker ni plötsligt blanda bort korten och säga: Så menar vi kanske inte. Vi får väl se vad det blir så småningom. Det är precis det här som är så farligt i utrikespolitiken.
Man kan inte hålla på och glida på det här sättet. Det blir farligt när de signalerna går ut. Utrikespolitiken är ibland digital - antingen är det noll eller så är det ett. Intrycket av ett lands hållning och hur den tas emot utomlands har väldigt stor betydelse. Nu är det dessvärre så att den nya regeringen har varit otydlig. Det är därför jag ställer frågan om och om igen.
Jag förstår att jag inte får några bättre svar, åtminstone inte av Margareta Cederfelt. Vi får väl ställa samma fråga igen till utrikesministern när han kommer till utskottet i morgon, för vi ger oss inte på denna punkt. Det är viktigt att vi klarar ut att det som gällde före valet faktiskt också gäller efter valet. Än en gång: Man leker inte med den här typen av besked, för det noteras i omvärlden och leder till ökade risker för vårt land.
Spela inte med den här typen av frågor!
Morgan Johansson (S):
Min fråga går till utrikesministern. Det kan inte ha undgått någon att Natoprocessen verkar vara i djup kris. Detta förvärrades ytterligare när justitieutskottets ordförande Richard Jomshof från Sverigedemokraterna tyckte att man gott kunde bränna hundra koraner till - ett famöst uttalande bara häromdagen, djupt omdömeslöst inte minst i rådande läge. Det har trappat upp denna konflikt ytterligare.
Allvarligast är naturligtvis att det ser väldigt mörkt ut när det gäller att få en ratificering på plats under våren. Min uppfattning är att ansvaret för att försöka ta sig an situationen är regeringens. Min fråga till utrikesministern är vilken plan regeringen nu har för att försöka föra den här processen framåt.
Morgan Johansson (S):
Problemet är ju att Erdogan nu verkar ha höjt budet ytterligare. Han har fått en ny ursäkt för att säga nej och dessutom en möjlighet att driva detta väldigt aktivt i sin egen valrörelse. Det är regeringen som styr riket. Det är regeringen som har ansvaret. Det är regeringen som har tagit Sverigedemokraterna i båten - samma sverigedemokrater som nu bidrar till att trissa upp konflikten och som försvårar situationen kraftigt. Vi socialdemokrater är alltid beredda att samarbeta med regeringen i konstruktiv anda för att få denna fråga i hamn.
Det blir dock svårt när ert eget regeringsunderlag medverkar till att sabotera processen. Min fråga är då: Hur kommer regeringen att hantera detta för att se till att den här situationen inte uppstår igen?
Magdalena Andersson (M):
Förmögenhetsskatten i vårt land är 1,5 % för den del av den skattepliktiga förmögenheten som är över 1 1⁄2 miljon kronor för ensamstående och 2 miljoner för gifta. Den självständighet som vi är så stolta över att vi har i vårt land försvinner alltså helt plötsligt. Det individuella ägandet försvinner för den som gifter sig. Man är inte längre två individer utan man sambeskattas i stället.
Men det räcker inte med det. Det gäller för den som är gift eller har barn tillsammans med den som man lever ihop med. De som inte är gifta med varandra utan som väljer att vara sambo i stället och som inte har gemensamma barn - de sambeskattas inte! De är fortfarande två åtskilda individer med egna liv och egna ekonomier.
Om man gör tankeexperimentet att två sambor som inte har gemensamma barn väljer att gifta sig eller får barn tillsammans är den förmögenhet som de har inte längre deras enskilda förmögenhet. Då sambeskattas de. Då får de en förmögenhetsskatt som ökar med upp till 15 000 kr om året eftersom den skattefria delen av förmögenheten sjunker från 3 till 2 miljoner.
Det betyder att människor som väljer att gifta sig med varandra får räkna med att betala uppemot 1 250 kr i månaden i förmögenhetsskatt för att de valde att gifta sig i stället för att vara sambor eller för att de valde att få barn tillsammans med varandra i stället för att ha med sig barn från någon annan kull.
Detta tycker jag är direkt skamligt. Man kan fråga: Ska samhället verkligen ha i uppgift att på detta sätt göra ett avståndstagande mot själva äktenskapet, att man inte ser äktenskapet som något som man ska vara särskilt rädd om utan att det i stället ska kosta att vara gift? Nej, så ska det naturligtvis inte vara.
En modern människa som lever i detta sekel måste inse att det är förhistoria att sambeskatta två individer på detta sätt. Alltså: Vanliga inkomster sambeskattas inte, men förmögenheter sambeskattas. Då är du inte längre en individ i Sverige. Skatteverket i Solna säger att förmögenhetsskatten är godtycklig. Den är inte jämställd, och den är möjlig att manipulera.
Man kan göra som jag gjorde i min interpellation, nämligen fundera på vem som egentligen är förmögen i Sverige. Jag har tittat i Norstedts svenska ordbok. Där står det att den som är förmögen är en person som är väl försedd med ekonomiska tillgångar som medger en bekväm tillvaro. Enligt samma ordbok är en förmögenhet en större mängd av ekonomiska tillgångar.
Men, herr talman, i vårt land belönas den som skatteplanerar. Den som är sambo i stället för gift belönas. Den som inte skatteplanerar får betala. Den som gifter sig i stället för att vara sambo får betala. Finansministern har i interpellationssvaret inte svarat på mina frågor, men jag har några andra frågor som jag kan ställa i stället.
Anser finansministern att den änka som bor i ett attraktivt bostadsområde är en förmögen person även om hon inte har några realiserbara tillgångar förutom sitt hus? Anser finansministern att förmögenhetsskatten är en rättvis och jämlik skatt? Anser finansministern att samhället ska uppmuntra samboende i stället för äktenskap?
Magdalena Andersson (M):
I landet Sverige belönas den som skatteplanerar. Den som är sambo i stället för att vara gift belönas. Den som inte skatteplanerar får betala. Den som gifter sig i stället för att vara sambo får betala. Den som lever upp alla sina pengar och har roligt belönas med finansministerns goda minne. Den som sparar och gör rätt för sig bestraffas.
Finansministern svarade inte på några av frågorna i alla våra interpellationer. Det är en finansminister utan egen uppfattning. Han tycker att vi är fantasilösa som pratar om detta. Men Elisabet, som nu är änka och 86 år, måste lämna sitt hus för att hon inte klarar förmögenhetsskatten. Hon har inga pengar.
Hon har bara huset som hon har bott i under 52 år. Så länge hon finns kommer vi att vara fantasilösa, kommer vi att ta upp och diskutera dessa frågor.
Elisabet kommer inte att må bättre av det, men jag önskar faktiskt att finansministern någon vecka under sitt liv skulle må som Elisabet har gjort under de senaste sex månaderna då hon har vetat om att hon är tvungen att lämna sitt hem. Herr talman! Jag fick inga svar på de frågor som jag ställde i min interpellation.
I stället ställde jag några frågor i debatten: Är änkan som bor i ett attraktivt bostadsområde en förmögen person, även om hon inte har annat än huset? Är förmögenhetsskatten en rättvis skatt? Är det samhällets sak att uppmuntra samboförhållanden i stället för äktenskap? Är det rimligt att ha en skatt som driver pensionärer från deras hem? Landets finansminister är talande tyst.
Och, herr talman, jag är rädd för att vi kommer att återkomma i frågan.
Magdalena Andersson (M):
Såvitt jag vet är en passning när man får bollen och sparkar den vidare till någon annan. Det är faktiskt precis vad Socialdemokraterna har gjort när det gäller motionerna i betänkandet om diskriminering.
Man har skickat vidare, hänvisat till att Diskrimineringskommitténs betänkande ska behandlas och lämnat frågan ifrån sig, i stället för att sätta ned foten, säga vad man tycker och ge en signal för det vidare arbetet framåt. Det tycker jag är trist och tråkigt att man inte har kunnat göra. Det borde inte ha varit så svårt.
Luciano Astudillo frågar mig om Moderaterna delar åsikterna i Diskrimineringskommitténs arbete. Jag har slutbetänkandet av Diskrimineringskommittén här, och det borde Luciano också ha eftersom han har varit ledamot av den och vet om vilka reservationer som finns i den.
Vi delar åsikterna i de reservationer som Anna Lindgren, vår ledamot i utredningen, har ställt sig bakom. Vi delar också åsikterna i hennes särskilda yttrande. I övrigt har vi alltså inte motsatt oss Diskrimineringskommitténs förslag. Det hedrar Luciano, tycker jag, att han talar om att han inte ställer sig positiv till Diskrimineringsutredningens förslag om positiv särbehandling eller kvotering.
Det hedrar honom och ska, hoppas jag, göra att han får med sig sina partikamrater här i kammaren när frågan så småningom kommer hit. Jag skulle vilja fråga: Varför kan Socialdemokraterna inte ställa sig positiva till frågan om anonymiserade ansökningshandlingar?
Varför tycker man inte att det är en värdefull sak att pröva, eftersom vi vet om att det finns etnisk diskriminering?
Magdalena Andersson (M):
Om Luciano vet så väl vad passning är borde han också kunna stå för att det är precis just det man gör, både när det gäller frågan om behandling av Diskrimineringsutredningens förslag om att slå ihop ombudsmännen till en myndighet och frågan om etnisk diskriminering. Man passar. Man sätter inte ned foten och säger att detta är bra.
Det är så förvånande, tycker jag, att man inte orkar göra det. Det blir ett väldigt tamt, tunt och handlingsförlamat betänkande där man bara säger: Det får vi skjuta på. Det får någon annan göra. Detta hänvisar vi till framtiden. Jag tycker att det var väldigt rejält att deklarera att Luciano inte ställer sig bakom förslaget om positiv särbehandling.
Det hade också varit väldigt intressant att få veta hur han räknar med att Socialdemokraterna kommer att behandla den här frågan framöver. Kommer det att bli positiv särbehandling? Kommer det inte att bli så? Vi svävar fortfarande i okunnighet. Vi vet bara var utredningens förslag ligger. Vi ställer oss starkt kritiska till detta, precis som Luciano själv gjort, men vi vet inte vad som kommer att hända med detta.
En sak, fru talman, som jag också saknar i Lucianos anförande, när han tar upp problematiken med människor med funktionshinder som fortfarande stängs ute från arbetsmarknaden, är en rättighetslagstiftning, en antidiskrimineringslagstiftning för dem, det vi brukar kalla ADA-lagstiftning. Inte med ett ord berördes detta. Det tror jag att handikapprörelsen är mycket besviken över.
Magdalena Andersson (M):
I dag är det en halv miljon människor som är förtidspensionerade. De har inkomster som Socialdemokraterna hävdar att man inte kan leva på. De är förtidspensionerade. Det är ett växande problem på svensk arbetsmarknad.
I Jan Emanuels anförande saknade jag resonemanget om hur psykiskt funktionshindrade ska ha en chans att komma in på svensk arbetsmarknad. Det är fler psykiskt funktionshindrade som är förtidspensionerade än som vill vara det, som hellre vill vara ute i jobb, åtminstone på deltid.
Tror Jan Emanuel Johansson att det är lättare för dem att få ett arbete, att komma in på arbetsmarknaden, när varenda arbetsgivare vet vad ytterligare en sjukdag innebär i ökade kostnader med medfinansieringen i sjukersättningen?
Det vore intressant om Jan Emanuel kunde förklara för oss här i kammaren hur medfinansieringen i sjukersättningen kommer att medföra att fler psykiskt funktionshindrade kommer i arbete. Jag har en fråga till. Det gäller entreprenörskapet, personligt ombud och rätten att välja vård.
Min uppfattning är att en person som har en psykisk sjukdom inte saknar förmåga att välja eller vilja att välja - ibland kan det vara väldigt viktigt att få välja. Varför är då Jan Emanuel Johansson och stödpartierna så starka motståndare till att ge psykiskt funktionshindrade möjlighet och rätt att välja den vård som de själva vill ha?
Magdalena Andersson (M):
Jag tror att det är flera vägar man måste titta på för att få möjligheter till arbete. Alliansens förslag till nystartsjobb är en väg. Jag tror inte att medfinansiering i sjukersättning är den väg som gör att fler arbetsgivare känner sig lockade att anställa personer som man vet kommer att vara borta oftare från arbetet.
Jan Emanuel Johansson svarade inte när det gäller möjligheten för psykiskt funktionshindrade att välja, varför det inte ska vara möjligt att välja den vård, det personliga ombud och den hjälp de vill ha. Herr talman! Varför ska inte en psykiskt sjuk person i Sverige ha rätt till diagnos?
Det föreslår allianspartierna. Det ska finnas en rätt till diagnos. När det har gått tre månader ska man faktiskt ha en chans att veta vad det är. Människor snurrar ibland runt i vårt system i flera år, och man vet inte vad det är, bara att det är något som är galet. Vi vill att man ska ha rätt till diagnos. Vi vill att unga människor ska ha en rätt till diagnos inom en månad.
Varför har man inte det i dagens socialdemokratiska Sverige? Varför finns det så många förtidspensionärer i Sverige i dag? Och varför är utbildningen för dem som jobbar med psykiskt sjuka så bristfällig i Sverige i dag?
Magdalena Andersson (M):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret. Det är ett svar som visar på ett stort engagemang för kvinnor i utsatta situationer. Det bådar gott inför framtiden, både för kvinnor i konfliktområden och för kvinnor och barn i områden som har drabbats av andra kriser som inte är utförda av mänsklig hand utan är katastrofer av typen jordskalv, torka, översvämningar, tsunamier eller så.
För det är inte bara vid krigskonflikter utan också vid andra kriser och katastrofer som det är kvinnor och barn som drabbas hårdast. Unicef skriver i sin årliga rapport om världens kriser och katastrofer att i de flesta katastrofer drabbas kvinnor och barn hårdast. Kvinnor utsätts för exploatering och våld, skriver de.
Beslut tas oftast utan att kvinnor tillfrågas, de berövas rätten till utbildning, hälsovård och näring och diskriminering av kvinnor gör att barnen blir ännu mer utsatta - allt enligt Unicef. Det arbete regeringen har gjort och gör i partnerskapet Gender Justice är värdefullt och oerhört viktigt. Jag tror att Sveriges roll är betydelsefull där och att vi fortsätter att vara engagerade i detta.
Men jag menar att Sverige har en unik möjlighet att förbättra situationen för kvinnor och barn också i kriser och katastrofer och att vi kan som ledande nation gå före i arbetet. Ett sätt är att arrangera en internationell konferens om räddningsarbete och bjuda in, lyssna och framför allt ta till vara erfarenheter från dem som är hårdast drabbade och att lära av detta.
Räddningsverket har en uttalad strategi att tydligt integrera genusperspektivet i sin verksamhet. De skriver själva på sin hemsida att eftersom kvinnor har olika ansvar och arbetsuppgifter, rättigheter och skyldigheter drabbas de olika i olika länder. Jag menar, fru talman, att kvinnor är en av nycklarna i återuppbyggnaden. Därför är det nödvändigt att i olika hjälpprogram ha med dem redan på planeringsstadiet.
Det handlar om utbildning, hälsofrågor och möjligheter till arbete. Dessutom är kvinnor bättre lämpade på vissa områden, till exempel när det gäller att arbeta över etniska, religiösa och politiska skiljelinjer, och får kvinnor ansvar för pengar satsar de generellt mer på social återuppbyggnad än vad män gör.
Räddningsverket har deltagit i flera internationella projekt för att ta fram en bra kravspecifikation på material och förnödenheter som man behöver i samband med hjälpinsatser. Det är mycket bra. Men fortfarande bärs mycket av denna typ av arbete upp av män, inte minst när det gäller deltagande från fattiga länder.
Jag är övertygad, fru talman, om att dessa kravspecifikationer skulle se annorlunda ut om kvinnor var mer involverade i dem redan från början än vad de är och om kvinnorna fick komma till tals och ge sin syn på hur man ska arbeta mer effektivt både i hjälp- och biståndsarbete.
Här kan svenskt bistånd utvecklas med Räddningsverket som en av de goda aktörerna, och biståndsministern är en mycket viktig länk i det arbetet.
Magdalena Andersson (M):
Kvinnor har initiativ- och drivkraft och goda idéer. Därför skapar de arbetsplatser både till sig själva och till andra. Så sade en kvinna som leder en bankinstitution på Sri Lanka. De ger en form av mikrolån, men de gör det helst till kvinnor. Häri ligger själva hemligheten bakom en hög andel av återbetalning från en relativt fattig befolkning, enligt chefen där. Kvinnor är att lita på.
De arbetar hårt, de följer avbetalningsplanen. Vi lånar helst ut till dem och vi får ett fungerande Sri Lanka mycket snabbare efter den katastrof som tsunamin var för landet. Det är ett exempel av många. Kvinnor tar ansvar. De har en särskild kompetens och kunskap. Kvinnor i utsatta länder har också oftast, precis som Gunilla Carlsson sade, ett större ansvar för barnen.
Barnen har också ett stort ansvar och mycket att bidra med i återuppbyggnaden av länder. Om man ger barnen möjlighet att vara med i återuppbyggnaden känner de en större trygghet i sitt eget sammanhang. Det handlar om att ha kvinnans perspektiv i arbetet.
Visst handlar det om krig och konflikter, men min interpellation handlar framför allt om katastrofer som inte har tillkommit av mänskliga konflikter. Hur ska land kunna byggas om halva befolkningens erfarenheter och kunskap inte tas till vara hela vägen ut?
För mig är det självklart att de kravspecifikationer som inte har kvinnans perspektiv och erfarenheter i botten är snäppet sämre. De är mindre lyhörda och är därför inte lika kvalificerade som de skulle kunna vara, även om jag önskar det. Sverige har en unik möjlighet. Vi kan förbättra situationen för kvinnor och barn också i kriser och katastrofer.
Vi kan som ledande nation gå före i arbetet och gå till praktisk handling. Ett sätt är att arrangera en internationell konferens om räddningsarbete och bjuda in, lyssna och framför allt ta till vara erfarenheter från dem som är eller har varit i den situationen att de är de hårdast drabbade. Det gläder mig att biståndsministern här i dag inte utesluter ett sådant arbete.
Jag vill uppmana Gunilla Carlsson att ta initiativ och se till att Räddningsverket bjuder in de personer som besitter den största kunskapen om hur vi bäst hjälper kvinnor och barn i kriser och katastrofer - inte för Sveriges skull, inte för vårt ryktes skull, utan för barnens och kvinnornas skull.
Magdalena Andersson (M):
Som Gunilla Carlsson säger är en av orsakerna till att kvinnor kommer i skymundan efter katastrofer att biståndet ofta hanteras män och män emellan. Det blir på något sätt viktigare att se till att män får de identitetshandlingar som krävs för att få tillgång till mat, hjälp, hälsovård, utbildning och annat.
Ibland finns det sedvänjor eller lagar som förhindrar att kvinnor har äganderätt till mark och annan egendom. Det ökar naturligtvis svårigheterna att få återuppbyggnadshjälp. Trots det vet många, till exempel World Food Programme, att just kvinnor är oerhört viktiga i all återuppbyggnad.
De har sedan länge policyn att 80 procent av katastrofbistånd ska delas ut till kvinnor eftersom man vet vad som händer. Då blir det ett engagemang, som ministern talar om. Man hjälper varandra. Man ser inte till att berika sig själv, utan man ser till andra kvinnor, man ser till barn och man ser till familjer. Man ser till att försöka hitta ett fungerande samhällsliv.
Ändå används deras kunskaper så sparsamt, trots att man vet att de har varit nyckeln i mycket återuppbyggnadsarbete. Ministern sade något väldigt bra: Kvinnan är inte målet i biståndsarbetet. Jag vill säga: Kvinnan är ett medel.
Kvinnan är ett medel att använda för att vi ska få ett återuppbyggnadsarbete som hjälper både kvinnor, män och barn.
Magdalena Andersson (M):
Jag tycker att Eva Olofsson sätter fingret på en väldigt öm punkt för många kommunalpolitiker.
Det är inte enkelt att driva kvinnojourer, framför allt inte med väldigt många frivilliga krafter inom kvinnojourerna, och också hjälpa personer som har missbruksproblem eller svåra psykiska problem som ibland halkar utanför den ram som de vanliga kvinnojourerna klarar av. Så är det.
Jag tycker inte att vi på något sätt ska blunda för detta, utan detta är ett stort och svårt problem. Nu finns det, tack och lov, ett antal jourer där kommuner kan köpa tjänster av varandra. De kan köpa plats på en kvinnojour i en annan kommun för kvinnor i sin egen kommun.
Problemet är att kommunerna kanske inte gör det så ofta. Jag tror att vi ska följa utvecklingen noga i de jourer som finns och se om man eventuellt ska inrätta jourer som inte till huvuddelen består av frivilliga. Men då förlorar man ganska mycket av det som är själva vitsen med kvinnojourerna.
Jag är därför tveksam till att man i nuläget ska göra någonting annat än att följa de verksamheter som finns och lyssna på vad kommunerna ser som viktigt i detta arbete.