Barbro Westerholm (L):
I betänkandet som vi behandlar i dag rätas det ut en rad bekymmersamma frågetecken kring hur och när man ska ersätta och så vidare. Det är välkommet - det förenklar för de inblandade, så det står vi naturligtvis bakom.
Liberalerna har tagit Riksrevisionens granskning på stort allvar. Den innehåller många kloka och viktiga iakttagelser. Vi finner att det i regeringens svar på detta finns en stor lyhördhet. Såvitt jag kan se finns denna lyhördhet hos alla partier.
Men samtidigt, som flera talare har tagit upp, löser det här inte de stora problem som vi har kvar med assistansersättningen. Detta innebär ju inte någon förbättring för de kanske 1 400 personer som förlorat sin assistans eller som fått nej och inte ja.
Det är viktigt att vi tar vara på den också över nästa val, för vi vet inte vem som sitter vid makten då. Detta att skrivelsen läggs till handlingarna betyder inte att hela tänket läggs ned, tvärtom. Nu är det socialutskottets betänkande som gäller.
I dag är det en av tio som får ja; övriga får nej. Det medför också orättvisor inom området. I dag är det faktiskt så att personer som har assistans behandlas mer förmånligt än personer som har blivit av med den, fått den reducerad eller fått nej. Det är en oacceptabel särbehandling.
Vi har tagit vara på både vad Riksrevisionen har sagt i sin granskning och vad regeringen har sagt. Det är ett komplicerat område på grund av det kommunala självbestämmande vi har i vårt land. Det gör att statens styrning begränsas till förmån för lokala initiativ och ansatser.
Det här är, som flera har sagt, en stor frihetsreform. Den är avsedd att ge människor med funktionsnedsättningar möjlighet att leva ett liv som Svensson - LSS. Men den har urholkats under senare år, som flera också har påtalat.
Staten kan styra genom lagar, men de ska förhandlas med de kommunalt ansvariga för att man ska få något som fungerar. Det är därför en del propositioner låter vänta på sig. Som flera har sagt styr staten också med generella bidrag.
Nedskärningarna sedan 2015 har verkställts av Försäkringskassan, och enskilda assistansberättigade känner det in på bara skinnet. Men det är inte bara de utan också deras anhöriga och deras arbetsplatser, där de inte längre kan inneha arbeten därför att de har blivit av med sina assistenter.
Jag finner att det är en stor samstämmighet i att det ska vara den stora delen men att det ibland också behövs riktade satsningar. För att dessa ska fungera väl måste man, med tanke på kommuners och landstings självbestämmande, ha överläggningar om hur dessa pengar kan användas på bästa möjliga sätt.
Jag vill nämna skaparna av den här reformen. Jan Lindholm var inne på Bengt Lindqvist. Jag vill gå ännu längre tillbaka i tiden.
Det är där SKL kommer in i bilden, för det är naturligtvis bättre om man kan förhandla med en part i stället för med kanske 20 eller 290. Då skulle vi inte komma någonvart. SKL är ingen myndighet.
Det var Karl Grünewald, som blev medicinalråd på Socialstyrelsen med de här frågorna på sitt bord, som med egen erfarenhet som läkare ute på fältet reagerade mot hur många människor med funktionsnedsättningar som fick bo på institution. Hans mantra var: Vi måste skapa ett samhälle där man kan bo som alla andra människor.
Men SKL har ett stort ansvar genom att samla synpunkterna från sina medlemmar och ta med dem till förhandlingsbordet för att vi i nationella överenskommelser ska kunna nå framgång med våra satsningar så att pengarna verkligen gör nytta. Det finns goda exempel. Jag tänker på läkemedelsområdet.
Det måste vara möjligt. Han lade grunden till LSS, som Bengt Westerberg plockade upp i sitt valmanifest 1985 och som Bengt Lindqvist sedan bejakade.
Den nationella strategin där har varit framgångsrik och fortsätter att vara det, även om vi har långt kvar till en optimal användning av läkemedlen. Detta ska fortsätta. Det är klart att vi måste vara tydliga med rollerna och tydliga också med Socialstyrelsens ansvar.
Det är mycket tack vare att dessa båda Bengt samarbetade så väl som assistansreformen överlevde regeringsskiftet 1994. Det här är en tanke, en målsättning, som vi måste tillbaka till.
Socialstyrelsen har under ganska många år nu fått väldigt många regeringsuppdrag. Det har tagit resurser från egna initiativ som Socialstyrelsen har velat ta som den kunskaps- och erfarenhetsförmedlande myndighet den är. Detta är någonting som jag tror att vi alla ska tänka på.
Vi kan inte bara räkna kostnader hela tiden. Vad gäller den pågående LSS-utredningen och ändrade direktiv läser vi dem kanske på lite olika sätt.
Det har inte kommit in i Riksrevisionens rapport, men det är en viktig sak för Regeringskansliet och även för oss i riksdagen att föra diskussioner med Socialstyrelsen om vad de egentligen tycker är viktigast att göra. Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet.
Men jag tycker att det är ett felgrepp när regeringen sätter till utredningar och samtidigt skriver i direktiv att man inte får komma med några nyheter med mindre än att man tar bort andra saker, alltså att man måste hålla sig inom den budget som redan finns.
Vissa förslag på assistansområdet Jag menar att en utredning ska utgå från målsättningen att tillgodose funktionsnedsatta personers behov av att leva i frihet som andra. Man ska titta på vad det är för behov som behöver tillgodoses, kostnadsberäkna dem och lämna över till en regering.
Sedan är det politikens sak att prioritera mellan olika angelägna områden, och då är det inte säkert att det här ska prioriteras bara inom det sociala området. Vi har ju avgränsade budgetområden i budgeten - nian, tian, elvan, tolvan och så vidare.
Det kan i så fall bli nedskärningar av anslag inom andra områden, för det handlar om vilka behov vi vill tillgodose. Jag kan också se att vi har åldersdiskriminering i det här sammanhanget. Jag har talat om den tidigare i kammaren.
Upp till 65 kan du vara assistansberättigad, men har du inte assistans utan får behov efter 65 är det hemtjänst och anhörigvård det handlar om. Vi ser grupper som kommer in i den här så att säga farozonen, nämligen de som polioskadades i de senaste epidemierna i början av 50-talet och de neurosedynskadade.
Det finns andra exempel. Jag skulle gärna se att en sådan här regering tittar också på deras behov och beräknar vad assistans kostar i jämförelse med hemtjänst, anhörigvård, bortfall av arbetsinkomst och annat så att vi i politiken sedan kan prioritera. Vi i Liberalerna står bakom det särskilda yttrandet.