KBLab/rixvox huggingface dataset:
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag sade inte att vi är helt mot jakt. Vi är inte mot jakt, men vi är mot licensjakt på varg under nuvarande omständigheter när vargarna inte är livskraftiga. Det var precis det som jag sade. Det vet, återigen, miljöministern väl. Ingen, vare sig jag, miljöministern eller forskare, kan med säkerhet säga exakt hur många vargar som ska finnas för att vargstammen ska vara livskraftig. Det märker man under tid.
Nej, det är inte så att vi tycker att stammen ska växa okontrollerat med inavlade vargar. Det sade jag inte heller tidigare, utan jag sade att vi vill börja så att säga från den andra vägen. Man måste också se selektivt på detta. Vilka vargar är det som ska skjutas? Man kan inte bara skjuta blint oavsett om de är defekta eller inte. Man måste ha en förvaltningsplan.
Enligt Naturvårdsverket ska en förvaltningsplan snart påbörjas. Man irrar alltså runt i skogen och försöker skjuta från höften. Man säger: Nu har vi en högljudd opinion här som inte är tillgodosedd, och då startar vi med licensjakten först. Det tycker jag är olyckligt.
En sak som jag har hört som är bra - om regeringen, bevare mig väl, får fortsatt förtroende och om det ska vara licensjakt nästa år också - är att man i alla fall funderar på att utbilda särskilda jägare. Det hade varit bra mycket bättre om man redan i förväg hade gjort det.
Det som är så tråkigt, inte bara när det gäller miljöpolitik och rovdjurspolitik, är följande: Man skyndar sig att ändra, och sedan får man utreda och sopa bort det som blir fel efteråt. Vi vet alla att det behövs dialog - visst, det vet vi också. Men dialogen börjar inte med att man skjuter bort vargen. Detta stöds inte av några andra forskare. Det är bara Grimsö man har lyssnat till.
Det finns såväl internationell forskning som forskning vid Stockholms universitet som visar på andra sätt att skapa en livskraftig vargstam.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag ägnade förra veckan ganska mycket tid åt att ta reda på mer om vargar och hur vargjakten egentligen slutade. Jag träffade representanter för Statens veterinärmedicinska anstalt. Det var en väldigt bra utvärdering, ett seminarium, på Skansen i fredags.
Man kan säga att alla var där - jägarna, SVA, SNF och alla som är intresserade av vargar för att vilja ha dem eller att inte vilja ha dem. Det är väl riktigt att säga att utvärderingen visar att det inte sköts några vargar som inte skulle skjutas, det vill säga inga med några nya friska gener.
Däremot finns det annat där det finns mycket övrigt att önska. Att det inte sköts fler sådana var mer tur än skicklighet även om Galvenreviret var undantaget. Någonting som alla var rörande överens om var att ställa sig frågan: Hur ska det gå till att få in nya vargar?
Då tycker jag att det är väldigt märkligt att man först drar i gång licensjakten och skjuter av 28 vargar innan man utreder hur det andra steget ska gå till.
Det är jättemärkligt att det är först nu som Jordbruksverket, Naturvårdsverket och Statens veterinärmedicinska anstalt ska utreda hur man egentligen ska göra. Det hade varit på sin plats om man hade tagit reda på hur det ska gå till innan, för acceptansens skull, som det heter.
Jag tycker inte att det lät så väldigt mycket acceptans, måste jag säga, från Jägareförbundet apropå det jag hörde i fredags i samband med utvärderingen av årets licensjakt. Beträffande viltvårdsdelegationer är det, om jag har förstått saken rätt, 13 personer i de olika länen som ska sitta i viltvårdsdelegationerna, fem är politiker.
Men som jag har sett är det bara en som man kan tro är intresserad av att vilja värna vargens status, och det är Naturskyddsföreningen. I övrigt är det jordägare, lantbrukare, andra som inte har visat något stort intresse för att bevara vargen.
När det gäller naturlig invandring finns ett nytt problem, och det är att vargstammen i Finland inte utvecklar sig lika bra som tidigare - bra om man tycker att det ska få finnas vargar. Det är också ett bekymmer.
Det största problemet, tycker jag, med licensjakten - som vi från Vänsterpartiet inte tycker var bra, däremot måste vi naturligtvis ha skyddsjakt - är att man inte har utrett alla de tre stegen. Det räcker inte att börja skjuta och sedan fundera över om man ska bli trovärdig när det gäller att vilja ha en livskraftig vargstam här i landet.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det här med att skjuta först och utreda sedan är det stora problemet. Som jag sade tidigare visade den genomgång som jag var på i fredags att man inte hade skjutit genetiskt fel djur. Det var dock mer tur än skicklighet, för det var slumpmässigt hur man sköt.
Jakten kan inte sägas ha varit strikt kontrollerad, vilket miljöministern tidigare har sagt att den ska vara. Den var inte heller riktad mot särskilda problemindivider, vilket hade varit lämpligt. Jakten var kaotisk. Det var inte heller särskilt sjuka individer som sköts.
Det fanns någon med kotledsfrakturer, men mer kunde inte Statens veterinärmedicinska anstalt, SVA, säga. Det var alltså på det sättet genetiskt friska djur, men det handlar ju om avkomman. Problemet är alltså att man skjuter först och utreder sedan. Viltförvaltningsdelegationerna är inte ens tillsatta ännu.
Jag undrar också över den ojämna fördelning som Tina Ehn tog upp. Det är 13 personer som ska ingå i varje delegation. Fem av dem ska vara politiker. Sedan är det mest representanter för ägar- och jägarintressen och så någon från en naturvårdande miljöorganisation. Det känns som en kraftig snedfördelning. Jag frågade tidigare: Hur är det tänkt att representanterna ska utses?
Vilka intressen ska representeras? Varför ska det inte vara fler än fem politiker? Det skulle jag gärna vilja veta. Jag såg en tidningsuppgift om att det inte blir någon licensjakt om man inte får ökad acceptans. Är det sant eller inte?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Tack, jordbruksministern, för svaret, som faktiskt var klart som korvspad! Samtidigt är det ändå för mig obegripligt i sitt innehåll. Äntligen köttklister - det har faktiskt någon utbrustit i det här landet. Det gjorde man på tidningen Expressens ledarsida. Jag undrar om man på Expressens ledarsida skulle ha utbrustit: Äntligen Fibrimex! Det skulle man förmodligen inte ha gjort.
Jag hade gärna själv myntat ordet köttklister, för det säger verkligen precis vad ämnet används till. Men i övrigt lyser väl den här entusiasmen med sin frånvaro. Miljöministern talar om ett gastronomiskt land av vikt och om gårdsrestauranger och gårdsbutiker.
Det känns lite gammalromantiskt, och vi är väldigt överens om att vi ska ha gårdsrestauranger och gårdsbutiker. Men nu ska vi inte bara ha tumlad skinka. Nu ska vi också låta andra pussla ihop söndagssteken. Till vilken nytta, undrar jag. Inte ens branschen i Sverige tycks tycka att det här är en jättebra idé.
På Scans hemsida har Margareta Thorgren skrivit: "Att tillsätta trombin känns som att vilseleda konsumenterna genom att skapa en produkt med rätt utseende, men som i själva verket består av olika delar sammansatt kött. Det är ju som jag ser det, ett uppenbart försök att sälja något under falsk flagg och den utvecklingen är knappast något som vi i vår bransch är i behov av."
Detta skriver Margareta Thorgren från Scan. Jag har också sett i pressen att inte heller miljöministern är särskilt trakterad av köttklistret på sin egen tallrik. Men det behöver naturligtvis inte betyda att man inte kan säga ja till det i EU. Men frågan är: Varför?
Visst är det jättebra att det inte ska serveras i restauranger, i storkök och så vidare. Men vad finns det för skäl att inte säga nej om man inte vill ha det? Det verkar vara köttbranschen ute i Europa som tycker att köttklister är en himla bra idé men ingen här, förutom Expressen, inte ens jordbruksministern själv. Varför kan man inte säga nej?
Det låter som att man inte kan tala inom EU om man har sagt nej till någonting. Men det kan väl inte vara så att man hade blivit utkörd ur klassrummet om jordbruksministern eller hans företrädare nu hade sagt nej till köttklister? Då hade man väl fortfarande kunnat diskutera huruvida det ska kunna serveras i storkök och restauranger? Det kan väl ändå inte vara så att man måste säga ja för att få den allra minsta påverkan.
Det känns mycket egendomligt. Jag undrar vem som ska äta det här hoplimmade köttet. Producenterna kan frivilligt ursprungsmärka. Varför ska det vara frivilligt? Varför ska det inte vara självklart att jag ska kunna se hur många ursprung köttbiten har som ser ut som en hel köttbit men som är hoplimmad med Fibrimex?
Det måste jordbruksministern svara på. Varför - när man inte vill ha det - måste man säga ja för att få vara med i leken inom EU? Det tycker jag verkar mycket egendomligt. Och varför ska det vara frivillig ursprungsmärkning? Varför är det farligt att tvinga fram en ursprungsmärkning som inte är frivillig?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag tror inte heller att köttklister är något farligt. Det är inte det vi diskuterar. Men vem vill ha det? Det diskuterar vi. Det är omöjligt, säger jordbruksministern. Det kan bestå av så många delar. Man har samma problem som med korven.
Det måste väl vara jättesmå slamsor av kött som ska sammanfogas till någon söndagsstek, biff eller något om man inte ska kunna ursprungsmärka. Det låter för mig väldigt egendomligt. En korv kan heller inte innehålla så fruktansvärt många olika beståndsdelar, olika kött från så många olika länder att det skulle bli en väldigt lång lista som skulle bli svår att hantera.
När det gäller att söka allianser var det enligt uppgifter som jag har fått ett land som röstade nej och ett annat som lade ned sin röst för det här köttklistret. Danmark var väl ett av länderna. Varför måste man säga ja för att fortsätta att vara med och diskutera? Det har jag fortfarande inte fått svar på.
Vad finns det för mervärde för konsumenterna, för folkhälsan och för djuren också för den delen att använda köttklister i livsmedel? Jag antar att idén med hoplimmat kött är att använda slaskprodukter eller annat kött som inte kan användas till något annat. Man pusslar ihop det till en hel och större stek eller något sådant.
Jag utgår från att tanken är att slaskprodukterna ska vara billigare. När man inte ens kan se varifrån de kommer, vilka är det då som ska äta det här hoplimmade köttet? Det är klart att man kan förstå att jordbruksministern inte tänker lyfta det.
Tydligen är det jordbruksministern, även om han inte säger att det är så himla bra, och Expressens ledarsida som tycker att köttklister är så himla bra. Men jag skulle gärna vilja ha svar på vad det är för mervärde för oss konsumenter, folkhälsan och djuren att klistra ihop kött som annars inte kan användas.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det är en jättetråkig klubb om man inte kan säga nej och sedan få möjlighet att säga något, påverka och vara med i klubben och förbättra det som man vill göra. Det tycker jag är väldigt tråkigt. Då måste man alltid säga ja om man känner att det är ett jättedåligt beslut som man är på väg att fatta men det är fler än hälften som tänker fatta det beslutet. Då hänger man med. Det tycker jag är ett jättekonstigt sätt att se på EU.
Man måste kunna vara mer offensiv än så. Jordbruksministern säger att näringen i Sverige inte tänker göra det här. Precis som jag läste upp säger Scan att de inte tänker göra det. Men vi har en öppen marknad.
Det är klart att det kan komma in sådant hoplimmat kött från andra delar och skapa en efterfrågan, eftersom det bör vara billigt. Annars finns det väl inget som helst skäl att sitta och klistra ihop köttbitar.
Jag kan inte förstå vad det är som är det fina i kråksången med att säga ja till detta som ingen annan än Expressens ledarsida än så länge vill ha. Jag förstår verkligen inte varför man åtminstone inte kan arbeta för att tvinga producenter att ursprungsmärka var köttbitarna kommer från.
Jag tycker att det är mycket egendomligt att det måste ske på frivillig väg. Jag tror inte ett ögonblick på den långa listan. Då måste det vara en väldigt stor köttbit.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Camilla Waltersson Grönvall talade om valfrihet, och då har jag en direkt fråga till Camilla Waltersson Grönvall: Vilken valfrihet har den förälder som arbetar på obekväm arbetstid att välja kommunal barnomsorg i alla kommuner i Sverige? Vi vet att den valfriheten inte finns.
Arbetslinjen gäller väl - är det då inte en viktig fråga att den som kanske är ensamstående och arbetslös inte kan ta ett jobb för att man inte lever med någon som kan ta hand om barnet på obekväm arbetstid och inte heller har någon släkting eller bekant som kan göra det?
Är det inte viktigt att de här föräldrarna kan få barnomsorg även på obekväm arbetstid och att de också kan få ta del av den valfrihet som Moderaterna alltid annars talar om? Jag vill veta vad Moderaterna och Camilla Waltersson Grönvall tänker göra för dessa föräldrar och barn.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det är väldigt mjuka skrivningar. Annan barnomsorg är kommunerna skyldiga att tillhandahålla, om jag har vanliga arbetstider. Varför tycker ni att kommunerna bara ska sträva efter detta? Väntar ni på att någon entreprenör ska öppna på obekväm arbetstid, eller varför är ni inte strängare i er syn så att alla föräldrar och alla barn kan få verklig valfrihet?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Vi har hört hur alliansföreträdare och statsrådet har sjungit pedagogikens höga lov. Då är det konstigt att samtidigt införa vårdnadsbidrag. Det finns inga pedagogiska krav på en förälder och flerbarnsomsorgen. Det finns inte det minsta pedagogiska krav, och därför får inte alla barn en pedagogisk barnsomsorg. Men det var egentligen inte det jag ville prata om.
För en kort tid sedan innan statsrådet kom hit ställde jag en fråga till en allianskollega som pratade mycket om valfrihet.
Jag undrade vilken valfrihet de föräldrar har som arbetar på obekväm arbetstid, eller som skulle kunna ta ett sådant arbete i stället för att vara arbetslös, eller som vill förkovra sig på kvällar och helger, men där barnet inte lever med båda föräldrarna eller det inte finns någon släkting som kan ta hand om barnet.
Statsrådets moderata kollega i kammaren sade att man tycker att kommunerna ska sträva efter omsorg på obekväm tid. Det är fint, men kommunerna är inte skyldiga att tillhandahålla omsorg på obekväm arbetstid. Kollegan tyckte att det kunde vara bra om entreprenörer kunde tänka sig att tillhandahålla barnomsorg.
Gäller valfriheten bara entreprenörerna eller ska valfriheten gälla de föräldrar och de barn som behöver barnomsorg på obekväm arbetstid? Jag skulle vilja veta om Nyamko Sabuni vill skärpa lagen.
Wiwi-Anne Johansson (V):
De föräldrar som får vänta för länge på förskoleplats för sina barn på andra tider än normala kontorstider tycker ni ska få kompensation. Jag kan inte förstå varför man gör en sådan skillnad och låter kommunen bedöma om en förälder som arbetar på obekväm arbetstid ska kunna ordna barnomsorgen på annat sätt eller om kommunen ska lösa det.
Varför har inte dessa föräldrar samma rättighet till barnomsorg som de som jobbar på kontorstid? Det är bra, och jag läser in det i Nyamko Sabunis svar, att vi verkar vilja komma åt samma sak. Men jag kan inte förstå varför man är så mjuk i det här fallet att man till och med vill kompensera dem som inte får plats i förskola inom rimlig tid.
Varför ska kommunen överpröva de här föräldrarna? Varför ska inte de ha valfrihet?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Tack för att socialministern har försökt svara på mina två frågor. För svaret på den första frågan - vilka åtgärder ministern avser att vidta för att uttaget av vårdnadsbidrag ska bli jämställt mellan kvinnor och män - blir det tyvärr noll poäng. Socialministern har helt enkelt valt att inte svara på den frågan, eller också kunde han inte svaret. Min tolkning är förstås att det är både och, det vill säga socialministern har inget svar på frågan och vill därför inte svara på den.
Jag får utgå från det svar som han har gett en kollega i en tidigare debatt om vårdnadsbidraget. Jag citerar socialministerns svar i den debatten; den var för ganska precis tre år sedan. "I detta sammanhang är det också viktigt att understryka att vårdnadsbidraget inte är en reform med fokus på jämställdhet utan med fokus på att stärka barnperspektivet."
Vårdnadsbidraget är naturligtvis inte en jämställdhetsreform utan det rakt motsatta. Det strider mot två av regeringens egna jämställdhetspolitiska mål. Det ena är ekonomisk jämställdhet. Kvinnor och män ska ha samma möjligheter och villkor när det gäller utbildning och betalt arbete som ger ekonomisk självständighet livet ut. Det andra är en jämn fördelning av det obetalda hem- och omsorgsarbetet.
Kvinnor och män ska ta samma ansvar för hemarbetet och ha möjlighet att ge och få omsorg på lika villkor. Vårdnadsbidraget tas till 90,8 procent ut av kvinnor enligt ny statistik från Statistiska centralbyrån. Med vårdnadsbidraget motarbetar regeringen i själva verket sina egna mål om jämställdhet.
Som socialminister Göran Hägglund säger är det inte en reform för ökad jämställdhet. Det har vi förstått. Det är, som jag sade nyss, det rakt motsatta. Svaret att regeringen har infört jämställdhetsbonus, som väldigt få begriper sig på och väldigt få därför tar ut, är ju inte ett svar på min fråga om socialministern tänker göra något för att få ett mer jämställt uttag av vårdnadsbidraget.
Är det inte längre ett av regeringens två jämställdhetsmål som jag tidigare nämnde?
Såvitt jag vet har två förskolor på Järvafältet i Stockholm tvingats stänga sedan underlaget av barn till förskolan minskat i takt med att kvinnor - mestadels kvinnor som kommer från andra länder och som står mycket långt från arbetsmarknaden - väljer att ta ut vårdnadsbidrag eftersom de inte har något jobb och inte verkar få det i högerns Sverige. Min andra fråga gällde om Göran Hägglund kommer att göra något för att vårdnadsbidraget inte ska påverka tillgången till förskolor.
Svaret från ministern är att valfriheten styr och att alla som vill ha förskoleplats har rätt att få det. Om fler barn hålls hemma kan ju underlaget minska i vissa stadsdelar, som på Järvafältet, och om det blir mindre pengar till att fixa förskolor med bra pedagogisk verksamhet påverkas tillgången till förskolor. Jag vill ge ministern ett halvt rätt för att han ändå har försökt svara på min fråga. Herr talman!
Eftersom ministern blev svaret skyldig på fråga ett undrar jag igen om och i så fall hur Göran Hägglund ska göra för att uttaget av vårdnadsbidraget ska kunna bli mer jämställt eller om han vill motarbeta regeringens egna mål om jämställdhet.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag kan försäkra Göran Hägglund att vi vänsterpartister inte försöker leva livet åt andra. Jag vet inte hur det skulle se ut. Däremot tycker vi att barn och alla i Sverige är ett gemensamt ansvar. Därför vill vi ha en gemensam välfärd som också är en jämställd välfärd. Jag hör att jämställdhetsperspektivet när det gäller vårdnadsbidrag inte finns. Och det motverkar som sagt regeringens egna mål.
När vi ser att långtidsarbetslösa och invandrade kvinnor är klart överrepresenterade när det gäller att använda sig av vårdnadsbidrag undrar jag om inte socialministern ser några som helst problem med det. Man kan säga att problemet inte är så stort eftersom det enligt den senaste statistiken från SCB inte är fler än 1,8 procent av föräldrar till barn upp till tre år som använder sig av vårdnadsbidraget. Men av dem som gör det är över 90 procent kvinnor.
Och invandrade kvinnor är procentuellt klart överrepresenterade. Ett antal remissinstanser var mycket kritiska bland annat på den punkten, och flera undersökningar visar att antalet ansökningar om vårdnadsbidrag direkt kan kopplas till föräldrarnas socioekonomiska status, det vill säga om man har ett jobb eller inte, om man står långt från arbetsmarknaden eller inte.
Är det inte ett problem för regeringens jämställdhetsarbete med ett bidrag? Bidrag tycker ni annars så illa om. Men ni har inte någon som helst tanke på att det ska kunna användas på ett jämställt sätt mellan män och kvinnor. Är det inte ett problem att barn till föräldrar som inte talar svenska kanske inte kommer i kontakt med svenska språket förrän de är över tre år?
Socialminister Göran Hägglund har i samma interpellationsdebatt som jag citerade från tidigare sagt: "Regeringen avser att följa utvecklingen ur både ett barn- och ett jämställdhetsperspektiv." Det var alltså tre år sedan. Då undrar jag förstås hur det går med dessa uppföljningar. Hur bra är vårdnadsbidraget för kvinnor och män ur ett jämställdhetsperspektiv, och hur bra är vårdnadsbidraget ur ett barnperspektiv?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag kan svara på socialministerns fråga om invandrade barn. Det är klart att det är ett problem om dessa barn så sent kommer ut och träffar barn som har svenska som modersmål därför att de sedan ska gå i samma skolor och klara sig på svenska på samma sätt som de svensktalande barnen ska göra. Det är klart att det är ett problem. Vårdnadsbidraget är ett problem i sig som vi ser det.
När det gäller just jämställdhet och vårdnadsbidrag är det inte så noga med jämställdhetsarbetet. Det förstår vi. Det primära är att det är kvinnor som måste ha någon annan som försörjer dem som stannar hemma och tar hand om barnen. Att detta skulle vara bättre för barnen kan ni fortfarande inte visa. Det har ni ingen aning om. Det får vi möjligen veta så småningom, heter det.
Ska SCB ta reda på hur det är med barnen? Det tycker jag verkar lite märkligt. Däremot är det inte okänt att socialminister Göran Hägglund inte bryr sig det minsta om det är bra eller dåligt ur ett jämställdhetsperspektiv. Jag är inte säker på om det var SCB som skulle titta på det eller om det var någon annan och om regeringen är intresserad av det när det gäller vårdnadsbidraget eller om det bara är den så kallade valfriheten som står i första rummet. Socialministern säger själv att det inte är ett mål med detta bidrag.
I Tyskland kallar man detta för spispremie. Det tycker jag är ganska bra. Det säger lite grann om vad det handlar om, att det inte är vare sig ett rättvist eller ett jämställt bidrag. Spispremien gäller inte för den som lever i en familj där någon är arbetslös. Spispremien gäller inte för den som inte har en annan försörjare. Spispremien gäller alltså inte för ensamstående. Hur ska man kunna leva på 3 000 kronor i månaden?
Den gäller inte om någon i hushållet har haft sjukpenning i mer än 365 dagar. Denna spispremie premierar kvinnor som inte har arbete och kvinnor från andra länder som har en ännu längre väg till jobb än svenska kvinnor har.