KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ann Linde (S):
Som jag sa redan från början är nedrustning, icke-spridning och försöken att arbeta för en kärnvapenfri värld en högt prioriterad fråga. Vi arbetar i flera olika spår - nationellt, inom EU och inom FN - och Stockholmsinitiativet är den viktigaste delen i detta.
Naturligtvis hoppas vi på framsteg under själva konferensen. Det vi räknar som framsteg och hoppas på är att man ska återbekräfta de åtaganden och överenskommelser som har gjorts och att man ska kunna ta ytterligare steg framåt, särskilt när det gäller den konkreta nedrustningen.
Då är det viktigt att man får tydliga processer för hur man ska genomföra det och hur man ska följa upp det samt att man får olika delmål, så att det finns planer för genomförandet.
Vi behöver också se till att det blir ytterligare en översynskonferens gällande exempelvis riskreducering; jag tror att det var i Håkan Svennelings första inlägg som han pekade på risken att det händer olyckor, och en sådan finns verkligen.
Låt mig också säga någonting om kärnvapenstaterna eftersom Håkan Svenneling tog upp det. De har faktiskt varit väldigt öppna för en diskussion.
Vi har varit aktiva med att reach out - vi har skrivit brev, haft ambassadörsmöten och tagit upp det på ministernivå - och de har varit öppna för diskussion med vissa reservationer, kan man säga.
Bidenadministrationen har exempelvis varit mer välkomnande när det gäller att diskutera än vad den föregående administrationen var, vilket väl ingen är förvånad över i och för sig.
Men både när det gäller Startavtalet, som nu är förlängt med en ganska lång period, och när det gäller uttalandet från den 3 januari kan vi se att man har kommit en bit framåt i nedrustningsfrågorna på ett sätt man inte har gjort på många år. Det tycker jag ändå att vi ska lyfta fram.
Sedan inser jag, när Håkan Svenneling säger det, att det kan låta lite töntigt med Twitterkonton, men tanken är att engagera fler människor som normalt sett kanske inte är så intresserade av kärnvapen. Då tänkte Nya Zeeland - och vi andra applåderade - att detta kan vara ett sätt att dels visa vad vi gör, dels få andra intresserade.
Frågan om framför allt kärnvapennedrustning men även nedrustning generellt är nämligen inte alls så stor som den var för ett antal decennier sedan, när jag själv gick i demonstrationståg mot Pershing 2 och SS-20. Den rörelsen finns liksom inte nu.
Därför tänkte vi att nya sätt att nå andra människor för att få en kraft bakom de här initiativen för nedrustning också kan behövas, som ett komplement.
Ann Linde (S):
Arktis är ju ett område som vi är väldigt engagerade i. Vi har antagit en Arktisstrategi i riksdagen, och nu är faktiskt Ryssland - ett av P5-länderna - ordförande i Arktiska rådet.
Frågan om nedrustning och lågspänning i Arktis är alltså väldigt aktuell, och frågan om de kärnvapenfria zonerna, som jag tänkte ägna lite grann av mitt slutanförande åt, har varit aktuell länge. Frågan om en kärnvapenfri zon i Norden är inte ny utan har diskuterats sedan 50-talet - min egen tvåbetygsuppsats på 80-talet handlade om kärnvapenfria zoner i Norden.
Dessa kärnvapenfria zoner som en väg mot en kärnvapenfri värld är konkreta bidrag för att stärka fred och säkerhet internationellt, och man kan se att en stor del av världens yta i dag omfattas av kärnvapenfria zoner. Vi stöder alltså upprättandet av sådana zoner - till exempel i Mellanöstern, där man redan 1995 antog en resolution om detta under NPT.
En kärnvapenfri zon skulle nämligen bidra till att öka stabiliteten i regionen och förbättra förutsättningarna, men det måste ske på frivillig basis och alla länder i regionen måste vara med. Det är dock positivt att de flesta av FN:s permanenta medlemmar och länderna i regionen har valt att delta i den här konferensen.
Förhoppningen är därför att de länder som inte deltar kommer att ompröva sina beslut i framtiden och välja att delta i det här viktiga samtalet. Tack för debatten, Håkan Svenneling!
Ann Linde (S):
Tobias Andersson berör arbetet mot terrorism och det hot den utgör. Låt mig då redogöra för hur regeringen arbetar mot terrorism. Vi har en nationell strategi mot terrorism som är utgångspunkten för Sveriges långsiktiga arbete på området. Strategins syfte är att skapa en tydlig struktur för det arbete som krävs för att förebygga våldsbejakande extremism och motverka terroristbrottslighet.
De breda politiska överenskommelserna om åtgärderna mot terrorism år 2015 och 2017 är också viktiga hörnstenar. Majoriteten av de åtgärder som bestämdes har också genomförts. Som ett exempel kan nämnas att flera myndigheter på uppdrag av regeringen har utvecklat stöd och vägledning för olika aktörer, till exempel för personal som arbetar inom skolan, socialtjänsten eller kriminalvården.
Center mot våldsbejakande extremism vid Brottsförebyggande rådet utvecklar det kunskapsbaserade och sektorsövergripande arbetet med att förebygga våldsbejakande extremism på nationell, regional och lokal nivå, bland annat genom att ge behovsanpassat stöd till lokala aktörer, genom ett kunskapsnav och genom att bidra till att skapa en högre grad av effektivitet och samordning i de förebyggande insatserna.
För att ytterligare utveckla insatser till individer som är involverade i våldsbejakande extremism eller som är dömda för olika brott har Polismyndigheten, Kriminalvården, Socialstyrelsen och Statens institutionsstyrelse fått i uppdrag av regeringen att förstärka och utveckla arbetet med stöd till avhoppare från kriminella, våldsbejakande extremistiska och hedersrelaterade miljöer.
Syftet är naturligtvis att skapa långsiktigt hållbara förutsättningar för att fler individer ska få tillgång till sådant stöd. Att arbeta förebyggande mot radikalisering och rekrytering till våldsbejakande extremism och lagföra individer som har begått allvarliga brott i Syrien och Irak är frågor som ges hög prioritering av regeringen och våra myndigheter.
Ann Linde (S):
Vad jag tror att vanliga människor inte förstår är den känslokyla som Sverigedemokraterna om och om och om igen visar för dessa stackars barn. Barnperspektivet lyser ständigt med sin frånvaro i era debatter, era skriftliga frågor och era interpellationer. Låt mig då konstatera vad vi menar med att vi försöker hjälpa barnen.
Det har inte varit möjligt att separera barnen från vårdnadshavarna i lägren. Det har det lokala självstyret sagt att man är emot. Man hänvisar då till principen om familjesammanhållning i FN:s konvention om barnets rättigheter. Men man kan göra undantag från denna princip när det finns särskilda humanitära skäl om mamman har gett ett explicit medgivande. UD har frågat mammorna, och de har inte velat ge ett sådant medgivande.
Därför har vi inte kunnat ta hem barnen fastän vi haft barnen som högsta prioritet. Det är svaret på de frågorna. Jag är glad att vi har det perspektivet.
I och med de tre utvisningar som nu har skett, kan det vara på sin plats att understryka, kommer 18 svenska barn som varit väldigt märkta av sin lägertillvaro i Syrienkonflikten hem till Sverige, där de tas om hand, placeras i fosterhem och får vård. Den onda cirkeln med risk för att barnen radikaliseras i lägren bryts.
Det borde till och med Sverigedemokraterna begripa är bra. Det kan tyvärr vara nödvändigt att säga att dessa barn faktiskt är helt oskyldiga. De kan inte kopplas till föräldrarnas dåliga livsval och de brott som de nu misstänks för.
Jag vill också betona att Säkerhetspolisen ur ett säkerhetsperspektiv menar att denna typ av kontrollerade utvisningar är att föredra framför att kvinnorna kommer hit efter att ha rymt, vilket en del kvinnor faktiskt har gjort, för då har man mycket svårare att ha kontroll på dem. Det är svårt att ha något att invända mot detta.
Alternativet är att vi får en oreglerad insmuggling av kvinnor till Sverige, utan att man har kontroll på dem. Det skulle inte vara ansvarsfullt. Vi har varit tydliga med allt detta. Vi har informerat riksdagen flera gånger. Därefter har Sverigedemokraterna visat detta intresse utan att bry sig om vare sig barnen eller säkerhetsaspekterna.
Det är oansvarigt och känslokallt. Fru talman! För att skingra eventuella missuppfattningar när man populistiskt frågar vad alltihop kostar vill jag säga att dessa kvinnor och barn har rest reguljärt och är betalningsskyldiga för biljetterna. De har bott på förvar i Erbil medan de väntat på att komma med planet, vilket bekostats av myndigheterna där.
Det rör sig om förenklad delgivning när det gäller återbetalning och så vidare, och betalar man inte tillbaka går ärendet till Kronofogdemyndigheten. När det gäller lokala transporter kommer jag naturligtvis inte att ge några detaljer om exakt var de går, vad de kostar och så vidare. Det handlar om säkerhetssituationen i området. Även Sverigedemokraterna inser nog faktiskt, trots allt, att detta är rimligt.
Ann Linde (S):
Det är inför barnen som Tobias Andersson visar en cynisk känslokyla. Jag har sagt från början, och jag säger det igen: Vi har varit noga med att hålla riksdagen informerad om barnens situation i nordöstra Syrien. Det har aldrig varit tal om att hämta hem de kvinnor som frivilligt vill lämna lägren.
Dessa kvinnor har rest till Syrien stick i stäv med UD:s tydliga avrådan och har på ett eller annat sätt anslutit sig till terroristorganisationen IS/Daish. Vi har arbetat intensivt och vänt på varenda sten för barnens skull, så att de kan föras till Sverige när det är möjligt.
Detta intensiva konsulära arbete kommer att fortsätta tills alla barn har förts hem och kommit i säkerhet och den radikaliseringscirkel som har pågått har brutits. Självstyret som ansvarar för lägren håller kvinnorna där för att utreda brott och om möjligt lagföra dem på plats.
När de utredningarna blivit klara har självstyret i vissa fall informerat oss om att man måste utvisa kvinnor, när man inte har tillräckligt med bevis. Då gör vi det vi har skyldighet till: tar hem svenska medborgare, framför allt barnen, på ett säkert sätt så att svenska medborgare ska kunna känna sig säkra på att Säpo och Polismyndigheten har koll på dem och att sociala myndigheter tar hand om barnen.
Det är ett ansvarsfullt sätt att hantera denna situation.
Ann Linde (S):
Jag förstår inte Joar Forssells vikgubbeanalogi, så jag hoppar över den. Dessutom förstår jag inte hans logik - om det inte fungerar med alla de kraftfulla åtgärder som jag nu har redogjort för i ett långt interpellationssvar, ska vi då inte vidta dem? Det är jättekonstigt.
När det handlar om att ifrågasätta att företagen följer detta är det ju så att det är svenska företags eget ansvar att följa lagar och förordningar. Exportkontrollen av produkter med dubbla användningsområden är en komplex fråga. Det är ett tekniskt krävande område. Man behöver ha särskild kompetens från bolagen. Vi har ett efterlevnadsprogram för detta.
Det kallas för International Compliance Programme och är nödvändigt för exporterande företag att ha koll på när det gäller produktklassificering, slutanvändande och eventuella risker. Här har företagens branschorganisation en roll att spela.
Sveriges Exportkontrollförening har bedrivit ett mångårigt arbete tillsammans med ISP:s experter för att utbilda enskilda företagare i exportkontroll, som kan vara väldigt komplicerat. Det är viktigt för vår exportindustri att de gör rätt och följer förordningar, och jag har uppfattningen att svenska företag vill det.
Man vill inte agera negativt. Dessutom har ISP gjort särskilda informationsinsatser gentemot industrin gällande till exempel den nya PDA-förordningen. Man hade till exempel ett virtuellt seminarium i oktober. Man har också på EU-nivå en så kallad outreach till företagen för att ta fram riktlinjer till exportörerna gällande just cyberövervakningsprodukter.
Jag tycker faktiskt att det bara den senaste tiden har gjorts väldigt mycket saker för att företagen ska bli ännu bättre på att stoppa sådant som vi inte vill ska gå att använda till förtryck av demokratirörelsen, journalister och människorättsaktivister i Hongkong.
Ann Linde (S):
Joar Forssell borde hålla sig för god för att raljera över aggressiva brev. Hur tror han att diplomatiskt arbete går till? Jo, man gör starka diplomatiska markeringar och följer upp dem med konkreta åtgärder, precis som vi gör. Man kan ju alltid skoja till det i riksdagen och prata om att Sverige bara skickar en massa brev. Men Joar Forssell vet att det inte handlar om det och försöker knipa billiga politiska poäng. Skulle vi inte ha stöttat Litauen?
Har Joar Forssell helt missat att Litauens utrikesminister var här? Eventuellt var Joar Forsell med på lunchen, till och med. Utrikesministern var oerhört tydlig med hur tacksam man är mot Sveriges regering för det stöd man har fått i just denna och i alla andra frågor där vi stöttar Litauen på ett konkret sätt.
Joar Forssell borde hålla sig för god för att komma med en sådan lögn. Givetvis försöker vi på alla sätt att påverka Kina, men man ska inte tro att det är lätt. Joar Forssell räknar upp en rad länder som han påstår officiellt bojkottar OS, men det stämmer inte att alla dessa länder gör det. Att man inte närvarar är en sak; det gör inte vi heller.
Vi kommer inte att ha någon representant på plats på OS i Kina. Vi har varit väldigt tydliga med att vi måste fortsätta att stödja civilsamhället, fortsätta att ha exportbegränsningar och fortsätta med de restriktiva åtgärderna.
Vi är pådrivande i denna diskussion, och vi har bland annat haft direktkontakt med demokratirörelsen, journalister och människorättsförsvarare i Hongkong för att se vad vi mer kan göra för att stötta dem. Att stå här och säga att vi inte gör något och att vi inte vill fortsätta och att raljera över vårt arbete är inte okej.
Ann Linde (S):
Det är viktigt att vi inom EU fortsätter att uppmärksamma den negativa utvecklingen i Hongkong, att vi agerar enigt och att vi genomför de konkreta åtgärder som EU enades om under 2020. Det sker mer och mer. En av dessa åtgärder är att medlemsstaterna noga ska granska och begränsa exporten av känslig teknisk utrustning för så kallad cyberövervakning när det finns grund att misstänka oönskad användning som är kopplad till internt förtryck.
Som jag nämnde i mitt svar trädde en omarbetad version av EU:s förordning för exportkontroll på produkter med dubbla användningsområden i kraft i september förra året. Den nyhet som är mest relevant utifrån Joar Forssells interpellation är att kontrollområdet utökas till att omfatta cyberövervakningsprodukter. Det är ett exempel på att vi gör mer.
I den promemoria som jag berättade om med anledning av den nya PDA-förordningen analyserar vi också remissvaren för hur vi ska gå vidare. Vi fortsätter att vara pådrivande, inte minst när det gäller att följa rättegångarna mot företrädare för demokratirörelsen.
Här har Sverige varit på plats flest gånger. När tillfälle bjuds är det också viktigt att ha direktkontakt med representanter för demokratirörelsen, fackföreningsrörelsen, journalister och MR-försvarare för att se hur vi på olika sätt kan fortsätta att göra mer för dem.
Ann Linde (S):
Helena Storckenfeldt har frågat mig huruvida jag avser att vidta några åtgärder för att tydliggöra den svenska säkerhetspolitiska analysen av Vattenfalls avtal med Rosatom och i så fall vilka. Sveriges och EU:s energiförsörjning betraktas ur ett säkerhetspolitiskt perspektiv. Regeringen gör löpande analyser av det säkerhetspolitiska läget, inklusive dess konsekvenser för Sveriges kritiska infrastruktur och energiförsörjning.
Regeringen har också uttryckt oro över att EU gör sig alltför beroende av ryska energileveranser. Ryssland har använt sig av energi som ett politiskt maktmedel. Inte minst under rådande omständigheter måste Rysslands användning av hela den säkerhetspolitiska verktygslådan analyseras. Detta gör Sverige och EU kontinuerligt.
När det gäller enskilda bolag, såväl statliga som privata, är den grundläggande principen att staten inte pekar ut vilka leverantörer de ska använda sig av. Vattenfall är ett bolag som verkar på marknadsmässiga villkor och ska därför verka under samma krav och åtnjuta samma möjligheter som andra bolag på marknaden. Leverantörshantering är ett ansvar för bolagets styrelse och ledning.
Vattenfall har själva uppgett att de i nuläget köper bränsleelement från flera leverantörer, och de har en vägledande princip om att inte binda sig till en leverantör för att säkra bränsletillförsel. Bolaget har att följa de regelverk som finns inom Sverige och EU när det gäller att göra affärer med andra länder.
Ann Linde (S):
Låt mig börja med att säga att jag självfallet håller med min kollega försvarsminister Peter Hultqvist. Regeringen har nu flera gånger svarat på riksdagsfrågor om Vattenfalls import av kärnbränsle från Ryssland och om de säkerhetspolitiska aspekterna. Jag tar gärna tillfället i akt här att bekräfta att Sveriges och EU:s energiförsörjning behöver betraktas ur ett säkerhetspolitiskt perspektiv.
Vi hade till och med en diskussion om detta när vi bjöd in EEA:s chef för att diskutera energiförsörjningen och de säkerhetspolitiska aspekterna med EU:s utrikesministrar för någon månad sedan. Jag upprepar att regeringen gör löpande analyser av det säkerhetspolitiska läget, inklusive konsekvenserna för Sveriges kritiska infrastruktur och energiförsörjningen.
I detta sammanhang noterar vi att det kan finnas oönskade säkerhetspolitiska konsekvenser av att införskaffa kärnbränsle från statsägda ryska bolag. Vi har också uttryckt vår oro för att EU gör sig beroende.
Detta berör inte Sverige fullt ut lika mycket som det berör många andra, som också har olja och naturgas, vilket vi inte har, men det gör att denna diskussion är oerhört aktuell i EU och att den uppmärksammas mer och mer.
Likväl, när det gäller enskilda statliga eller privata bolag, är den grundläggande principen att staten inte ska peka ut vilka leverantörer de ska använda sig av. Utöver Ryssland, som har levererat bränsle till Sverige i 40 års tid, är det franska, amerikanska och spanska företag som är viktiga bränsleleverantörer till Vattenfalls anläggningar.
Vattenfalls inköpsstrategi är i linje med EU:s strävan att få en mer diversifierad tillförsel för att undvika dessa behov.
Ann Linde (S):
Som jag har sagt till Helena Storckenfeldt flera gånger ser vi att detta kan ha säkerhetspolitiska effekter. Det är därför vi har analyserat det. Låt mig, eftersom det säkert är många som lyssnar på detta, säga något om varför det är komplicerat.
Det är för att Vattenfall sedan 2010 har riksdagens uppdrag att bedriva energiverksamhet affärsmässigt så att bolaget blir en del av de bolag som leder utvecklingen mot en miljömässigt hållbar energiproduktion.
Bolag med statligt ägande - det gäller också övriga svenska aktiebolag - lyder under aktiebolagslagen, och styrelsen har ansvar för hur bolagen organiseras och förvaltas. Detta innebär att regeringen som ägare i styrningen av Vattenfall inte ska vidta några åtgärder som strider mot det av riksdagen beslutade uppdraget att Vattenfall ska agera affärsmässigt.
Eftersom Vattenfall är ett bolag som verkar på marknadsmässiga villkor måste det ha samma möjligheter och samma krav som andra bolag har på marknaden. Detta är ett ansvar för bolagets styrelse och ledningen. Regeringen ställer krav på bolag med statligt ägande att de ska agera föredömligt inom områden som gäller hållbart företagande och att de ska ha förtroende.
Detta inkluderar att de ska vara transparenta, att de ska vara strategiska, att de ska ha en ansvarsfull leverantörshantering och att de ska följa internationella riktlinjer.
När det gäller handel med kärnbränsle finns det flera regelverk och riktlinjer som Euratom Supply Agency, International Atomic Energy Agency och så vidare har satt upp. Och Vattenfall köper, som sagt var, i nuläget bränsleelement från flera olika leverantörer. Detta är väldigt viktigt för att man ska undvika att bli beroende av enskilda länder.
Men med dessa förklaringar ser vi självklart, och analyserar kontinuerligt, att detta kan ha säkerhetspolitiska effekter. Därför är det en väldigt viktig fråga att hantera i Regeringskansliet.
Ann Linde (S):
Jag tackar Helena Storckenfeldt för interpellationsdebatten. Detta är en väldigt komplex fråga. Samtidigt har Rosatom gjort detta i över 40 år till Sverige, under väldigt komplicerade förhållanden. Vi är väldigt medvetna om vikten av en trygg energiförsörjning till våra medborgare, till industrin och till näringslivet.
Vi är också väldigt medvetna om att det finns säkerhetspolitiska effekter, hållbarhetsperspektiv och ekonomiska effekter. Samtidigt kan vi inte lämna den grundläggande principen att det inte är staten som ska peka ut vilka leverantörer som enskilda bolag har. Men som jag har sagt tidigare ställer vi krav på bolagen att de måste agera föredömligt inom dessa områden.
Och jag förutsätter faktiskt att Vattenfall är väldigt medvetet om att detta är frågor som man måste vara väldigt noggrann och transparent med och att man tänker strategiskt.
Man har också sagt att man förstår att det är väldigt viktigt att man diversifierar när man köper bränsleelement så att man inte är beroende av ett bolag, i detta fall Rosatom. Det upplever jag att Vattenfall är medvetet om och arbetar med.
Ann Linde (S):
Respekten för folkrätten är en hörnpelare i utrikespolitiken, och det gäller också respekten för de mänskliga rättigheterna. Detta är självklart i relation till Västsahara, som är en avkolonialiseringsfråga i FN. Den internationella domstolen antog ett rådgivande yttrande om områdets status 1975. Det innebär att världssamfundet inte erkänner Marockos anspråk på suveränitet över territoriet.
Sverige fortsätter att stödja en rättvis, hållbar och ömsesidigt godtagbar lösning på frågan om Västsahara, som tillfredsställer det västsahariska folkets rätt till självbestämmande i enlighet med folkrätten inklusive FN:s säkerhetsråds resolutioner. Sverige och EU förespråkar en politisk process för att få en lösning på Västsaharafrågan, och vi stöder FN:s ansträngningar. Situationen på marken ser, precis som Lotta Johnsson Fornarve påpekar, sämre ut än på länge.
Efter händelseutvecklingen i Guerguerat hösten 2020 har Polisario deklarerat att 1991 års vapenvila inte längre är i kraft. Det finns en risk för militär upptrappning med negativa regionala konsekvenser. FN:s generalsekreterares tidigare sändebud, Horst Köhler, uppnådde framsteg i samtalen mellan parterna så sent som 2019. Tyvärr var han tvungen att avgå kort därefter.
Men hans arbete visar att ett sändebud gör skillnad för möjligheterna att finna en långsiktig politisk lösning. Det var därför mycket glädjande att ett nytt FN-sändebud kunde tillsättas hösten 2021, bland annat efter flera uppmaningar från svensk sida. Min förhoppning är att det nya sändebudet Staffan de Mistura ska få till stånd en nystart för en FN-ledd politisk process.
Sändebudet gjorde i början av året en rundresa i regionen och besökte Rabat, Tindouf, Nouakchott och Alger. Det är angeläget att sändebudet får stöd av parterna och av det internationella samfundet i sina ansträngningar för att återuppta en politisk process. Detta är något som Sverige konsekvent tar upp inom FN och EU och i våra bilaterala kontakter. Jag träffade själv FN-sändebudet de Mistura efter hans resa och bekräftade vårt stöd för hans arbete.
Vi för också en löpande bilateral dialog med Marocko om mänskliga rättigheter och vår folkrättsliga syn på Västsahara. Det är en dialog som är särskilt viktig just eftersom vi har olika syn när det gäller folkrätten i relation till Västsahara.
Som jag nämnde tidigare är demokrati och rättsstatens principer om mänskliga rättigheter viktiga komponenter också i EU:s dialog med Marocko, och frågorna lyftes upp i den gemensamma deklarationen som antogs i samband med att associeringsrådet mellan EU och Marocko hölls i juni 2019.
Frågor som rör demokrati, jämställdhet och god samhällsstyrning samt främjande av mänskliga rättigheter utgör grundläggande element inom EU:s förnyade partnerskap med alla länder inom det södra grannskapet. Jag håller med Lotta Johnsson Fornarve om att Minursos mandat ska omfatta en granskning av uppfyllandet av de mänskliga rättigheterna. Det är regeringens uppfattning, och vi fortsätter att framföra den.