KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lennart Axelsson (S):
Jag tackar Maria Larsson för svaret. Det är kanske på sin plats att jag går tillbaka lite i historien och förklarar varför jag ställt denna interpellation.
Det började egentligen med att Riksförbundet för Rörelsehindrade Barn och Ungdomar i en rapport 2008 konstaterade att föräldrar till barn med funktionsnedsättning i genomsnitt har 17 kontakter med myndighetspersoner. Det finns exempel där man haft ända upp till 90 kontakter per år.
Förbundet har föreslagit att man skulle försöka införa någon form av samordning i kommunerna för att hjälpa de här föräldrarna. Sedan har förbundet fått stöd för de här kraven av många andra, bland annat från oss socialdemokrater som har drivit frågan i riksdagen tillsammans med en hel del av de andra partierna.
Under en period fanns det - och det finns det förmodligen fortfarande - en majoritet i riksdagen för den här typen av prövning. Riksrevisionen konstaterade 2011 samma sak och föreslog en försöksverksamhet med särskilda samordnare.
I riksdagens socialutskott konstaterade man också att detta var ett problem och skrev i ett betänkande som antogs av riksdagen 2011: "Utskottet har fått veta att regeringen har för avsikt att påbörja en försöksverksamhet med samordnare. Utskottet förutsätter att försöksverksamheten ges hög prioritet och påbörjas under 2012."
Bakgrunden till att vi skrev så här i utskottets text var att ordföranden i utskottet hade fått besked från regeringen om att det här skulle komma till stånd. Då valde vi att inte göra ett tillkännagivande; vi tyckte att det var dumt att ge ett uppdrag till regeringen om något man ändå tänkte genomföra.
Nu har det visat sig att man inte tänker genomföra det här försöket, vilket man i det läget sade att man skulle göra. Jag ställde en skriftlig fråga till Maria Larsson om detta för ungefär ett år sedan.
Då svarade hon att det är en prioriterad fråga och att man skulle ge i uppdrag till Socialstyrelsen att föreslå en prövoperiod. Frågan var inte om man skulle genomföra det, utan när.
Jag tycker att man har lurat de föräldrar som tyckte sig se en ljusning i frågan. Men man har också lurat riksdagen genom att inte fortsätta med det som man sade att man skulle göra.
Det är beklämmande att läsa i svaret att det inte kommer att bli någon försöksverksamhet, om jag förstått det rätt. Det vore intressant att få ett väldigt tydligt klarläggande av om det är det som är tanken.
Lennart Axelsson (S):
Om jag uppfattade Maria Larsson rätt nu var det någonting som inte fanns med i det skriftliga svaret. Det kändes som att det ändå är på gång någon typ av försöksverksamhet. Det stod inte med i svaret. Det är i så fall väldigt positivt om det innebär att det är någon typ av verksamhet som handlar om samordnare, som faktiskt var det uppdrag som riksdagen gav till Maria Larsson för snart ett par år sedan.
När jag hade lämnat in interpellationen fick jag ett brev från en kvinna. Det är säkert samma som varit i kontakt med Maria Larsson vid olika tillfällen och berättat om sin situation. Hon skriver så här: Jag är mamma till två grabbar med Asperger och adhd.
Den kamp jag fick föra mot samhället är helt sjuk för att få rätt hjälp och förståelse kring dem. Hon skriver längre ned i brevet: I dagsläget är jag sjukskriven för utmattningssyndrom och depression till följd av allt kämpande kring mina barn och ett samhälle som inte backade upp tillräckligt.
Jag är långt ifrån den enda föräldern som är sjukskriven därför att livet med våra barn är övermäktigt många gånger. Det är den här typen av berättelser som gör att man ändå måste känna ett väldigt stort ansvar som politiker för att vi som samhälle borde på ett bättre sätt än vad vi gör i dag ställa upp för de föräldrarna.
Jag kände i svaret och i hanteringen av detta med samordnare tidigare att det inte riktigt visats från regeringens sida att man tar den här frågan på allvar. Jag är väldigt tacksam om det visar sig att jag har fel och att Maria Larsson faktiskt kommer att se till att det händer något och inte bara hänvisar till kommuners och landstings ansvar.
Vi har även på riksnivå ett ansvar att se till att det utvecklas. Det är ingen tvekan om att det säkert är på samma sätt i dag, om inte ännu värre, som i den rapport som man hänvisade till från organisationen 2008.
De föräldrar som har rättigheter enligt andra lagstiftningar får dem inte tillgodosedda för att de inte orkar och inte får den hjälp och det stöd som de borde ha rätt till. Jag kommer att fortsätta att skriva interpellationer och frågor så länge vi inte ser någon förändring i detta.
Jag skulle mycket väl kunna tänka mig att socialutskottet, som tidigare gav uppdraget till Maria Larsson, skulle kunna ta upp det igen. En av de frågeställningar som jag hade i min interpellation var varför det inte har redovisats till socialutskottet att den verksamhet som utlovades inte har kommit i gång.
Det är ett år sedan som det skulle ha kommit i gång eller kanske ännu tidigare. Det vore lite intressant att höra hur Maria Larsson ser på förhållandet mellan riksdag och regering. Riksdagen är den som stiftar lagar och talar om för regeringen att vi vill ha det på det här sättet, och sedan nonchalerar man det bara. Det känns inte bra. Det kanske Maria Larsson har en förklaring till.
Lennart Axelsson (S):
Maria Larsson säger att det är tillräckligt många inblandade. Ja, det är väl det som är problemet.
Jag tror att de flesta som befinner sig i den här situationen och som kanske lyssnar på debatten eller senare läser protokollet nog ser framför sig att man skulle kunna ringa till en person i kommunen när man befinner sig i den här utsatta situationen och få hjälp med alla de kontakter som man får klara själv i dag.
Jag tycker att det låter lite underligt att det skulle kallas för att man bygger upp en ny organisation. Det måste ändå vara de människor som har hamnat i den här situationen som vet allra bäst vad de behöver, och de har uttryckligen önskat sig den här typen av samordning. Det spelar ingen roll om det sker inom en befintlig organisation eller inte.
Det viktiga är att man kan ringa till en person som man förhoppningsvis kan känna förtroende för och få hjälp med allt detta.
Jag är den första att tycka att det är bra om Maria Larssons engagemang resulterar i att vi får en lösning på det här problemet, men än så länge tycker jag inte att Maria Larsson har visat det i handling. Det har faktiskt gått ganska många år sedan det här kom upp, och vi har inte sett någon lösning.
När det gäller uppdraget till Socialstyrelsen vill jag säga att om regeringen ville få igenom en försöksverksamhet hade man naturligtvis sagt åt Socialstyrelsen att man inte var nöjd med beskedet och att de skulle göra om det och komma med ett förslag på hur det ska gå till. Svårare än så kan det knappast vara.
Lennart Axelsson (S):
I det svar som jag fick på en tidigare fråga kom det här upp med att det skulle kunna vara dolda kostnader, eller vad man ska kalla det, i förslaget.
Men utredningen säger att de administrativa kostnader man har i dag på grund av den osäkerhet och otydlighet som finns till och med skulle kunna bli lägre och att man skulle kunna få ut mer tolkning av de resurser som man har.
Sedan kan man väl tycka att om det nu visar sig på en del områden, vilket togs upp både i den förra interpellationen och i den här, att det finns brister i samhällets stöd till människor som behöver det kanske man får fundera på om det finns fog för att skjuta till mer pengar.
Men när det gäller det har den här regeringen gjort det omöjligt på många sätt och vis, eftersom man har infört jobbskatteavdragen. Nu är det femte jobbskatteavdraget på gång, och man har sänkt skatterna med runt 116 miljarder. Det är klart att det är svårare att hitta pengar till de här ändamålen då.
Det absolut viktigaste för den som är döv eller hörselskadad är att han eller hon - precis som i den förra interpellationen - även här måste kunna vända sig till ett ställe oavsett varför det finns ett behov av tolk. Vare sig man ska studera eller om det handlar om vardagstolkning eller någonting annat ska man inte behöva vända sig till alla möjliga instanser för att få det man borde ha rätt till.
Detta är grunden för det hela. Även utredaren såg att för att få det Maria Larsson var inne på, det vill säga en likvärdighet över landet, vore det bra med en samlad organisation.
Det är också bra om ni hittar ett annat sätt att organisera detta på som innebär en nationell samordning.
En egen myndighet är kanske inte det viktiga i sig, utan det viktiga är att slippa gränsdragningarna mellan olika sätt och framför allt - sett utifrån den enskilda individen - att man får en ingång. Det tror jag är det absolut viktigaste.
Jag reagerade på historieskrivningen i svaret, att cirka 1,3 miljoner personer i Sverige är vuxendöva, barndomsdöva, hörselskadade eller dövblinda och att drygt 6 000 av dessa är aktiva tolkanvändare.
Man skulle kunna tolka det som att det är mindre viktigt att hitta en fungerande organisation för att det är en så pass liten grupp, men jag hoppas verkligen inte att det var tanken.
Och det är bra att tekniken gör att man i framtiden kanske kan klara sig utan tolk, men vi får inte förutsätta att det är så när vi bygger upp organisationer. Det viktiga är att vi ser till att de människor som i dag har behov får dem tillgodosedda på ett så bra sätt som möjligt. Förhoppningsvis är vi överens i den delen.
Lennart Axelsson (S):
Nu är det kanske inte de glädjande nyheterna för mig som är viktigast, utan viktigast är att de människor vi talar om får en väl fungerande tolkverksamhet. Jag är fortfarande lite fundersam över skälet till att utredningen inte gick ut på remiss eftersom förslagen från utredningen, som det ser ut nu, faktiskt är finansierade.
Det kan säkert finnas andra bevekelsegrunder för att inte inrätta nya myndigheter. Det är bra om det så snabbt som möjligt tas ytterligare steg för att få en nationell samordning.
Jag har hört ryktas att det är på gång - även om det inte framgick av svaret - omkring 2015. Vi som håller på med dessa frågor vet att det tar tid. Det är väl bra om dessa steg tas så snabbt som möjligt så att det går att få en lösning på frågan, som har hängt i luften under många herrans år.
Nu diskuterar vi inte jobbskatteavdragen i första hand, men jag får skylla mig själv för att jag tog upp dem. Nu pratas det från regeringens sida om att föreslå ett ytterligare avdrag, det vill säga ett femte jobbskatteavdrag.
I det läget borde det vara angeläget för Maria Larsson och andra som håller på med sociala frågor och känner till behoven inom det området att verkligen sätta press på dem som förespråkar avdragen och avsätta pengar så att man får en välfärd värd namnet. Som det är nu börjar det verkligen gå åt fel håll.
Lennart Axelsson (S):
Tack, statsrådet! Jag gillar, precis som många andra svenskar, att gå i skogen. För mig är det inget problem - jag bor i skogskanten, och det är bara att ta på sig stövlarna och knalla ut. För den som är synskadad är det ett betydligt större problem.
Ofta kanske man inte själv klarar att gå ut, utan man behöver ha någon som följer med. Har man inte någon granne eller någon man känner som kan göra det är man hänvisad till stöd man kan få via samhället.
När man får det framställt för sig att en skogspromenad kostar 350 kronor för en synskadad, då blir det väldigt tydligt att det är någonting som inte stämmer om det är på det viset.
På ett möte som socialutskottet hade i tisdags med företrädare för Synskadades Riksförbund och Akademikerförbundet SSR beskrev de tillsammans hur de ser på rättsläget i dag. De hade några citat från LSS-handläggare: "Lagens intention är bra - verkligheten är dessvärre en annan."
"Även kommunerna har ju skärpt tillämpningen av lagen, avseende alla insatser, på senare år. Detta är ju främst ett resultat av förvaltningsdomstolarnas praxis gällande LSS, där man inom flera insatser gjort snävare tolkningar av lagens intentioner."
En som har jobbat nästan ända sedan LSS kom till skriver så här: "Efter att ha jobbat sedan 1995 med LSS kan jag se att man kommer allt längre bort från intentionerna och helhetssynen i lagen." Vad gäller rättsläget säger man att när LSS var ny fick gravt synskadade ledsagarservice regelmässigt.
Men en dom i Regeringsrätten 1999, där en synskadad man i 80-årsåldern inte längre ansågs ha rätt till insatser enligt LSS, har i praktiken bildat ett prejudikat. I dag är det praxis för att ingå i LSS-kretsen att man ska ha problem med att sköta sin hygien, att klä av sig och på sig etcetera.
Det är klart att man hamnar väldigt fel om man använder det sättet att bedöma behovet även när det gäller synskadade. Man säger också att både domstolar och kommuner i dag tenderar att sammanblanda rätten till personlig assistans och tillhörighet till personkretsarna. Sedan 2010 nekas även dövblinda personer insatser enligt LSS.
Det känns konstigt att en person som är både döv och blind inte skulle ha möjlighet att tillhöra personkretsarna. Man gav några exempel på mötet. År 1994 fick en person som varit blind sedan elvaårsåldern 75 timmars ledsagning beviljat enligt LSS och ansågs tillhöra personkrets 3 i lagen.
Men i maj 2013 meddelade handläggaren att personen inte längre tillhör personkrets 3. En man som är gravt synskadad sedan 70-talet nekas nu ledsagning enligt LSS med hänvisning till att han sett dåligt tillräckligt länge för att ha hunnit träna på att leva med sin synnedsättning.
Alla de här berättelserna gör att man som politiker känner att det här är något som vi måste ta tag i.
Lennart Axelsson (S):
Jag tycker att det är bra att ministern ger Socialstyrelsen i uppdrag att se över det här. Det finns uppenbarligen starka skäl som talar för att vi behöver göra någonting åt det här. Jag tänkte avsluta med en liten sak som fanns med i presentationsmaterialet från Synskadades Riksförbund och SSR.
De skrev så här: "En ungdomlig kvinna från Hökarängen, vill så gärna va med uti svängen. Men, ledsagarlös hon var stackars tös. Bäst att bli kvar här i sängen!" Det tycker jag att vi försöker göra något åt.
Lennart Axelsson (S):
Tack, statsrådet, för svaret! Det fanns två huvudsakliga skäl till att jag ställde den här interpellationen. Det ena var att belysa hur människor med funktionsnedsättning har det i Sverige 2013 och kanske framför allt hur regeringen ser på deras situation. Det andra var att uppmärksamma FN-konventionen på det här området.
Det är något som vi sällan talar om, men vi har faktiskt åtagit oss vissa saker när det gäller mänskliga rättigheter, och i det här sammanhanget speciellt när det gäller människor med funktionsnedsättning. Grundtanken i konventionen är att människor med funktionsnedsättning ska känna delaktighet och behandlas jämlikt inom samhällets alla områden.
I min interpellation skriver jag att "FN:s granskning måste ses mot bakgrund av hur levnadsförhållandena är för personer med funktionsnedsättning i Sverige år 2013. I myndigheten Handisams lägesrapport för året ges två dystra bilder av läget i Sverige.
Först noterar man att 'inom alla de prioriterade politikområdena har grupper av personer med funktionsnedsättning sämre förutsättningar och lägre grad av delaktighet jämfört med övrig befolkning'. Sedan dras slutsatsen om hur politiken inte förefaller vara tillräckligt offensiv.
'Uppföljningen visar att utvecklingen mot de beslutade inriktningsmålen och delmålen går för långsamt', skriver man. Mot den bakgrunden är det särskilt angeläget att uppmärksamma såväl FN:s frågor till Sverige som regeringens kommande svar.
Det mest centrala är vilken analys regeringen gör av läget och vilka konkreta initiativ man planerar att ta för att skynda på utvecklingen i en positivare riktning." Man frågar också hur det ser ut på arbetsmarknaden för män respektive kvinnor med funktionsnedsättning. Jag kan inte hitta någonting om det i svaret, och det vore därför bra om Maria Larsson kunde kommentera den frågan.
Jag tänkte ta upp några synpunkter som jag har på svaret. Det är naturligtvis bra att Handisam har i uppgift att se över utvecklingen och avlägga rapport varje år. Men det räcker inte att få vetskap, utan det förutsätter att man också gör någonting åt de problem som dyker upp.
Där finns mycket övrigt att önska. Jag kan förstå att det i en interpellationsdebatt inte är möjligt att återge alla de svar som man tänker lämna till FN, men det är i alla fall en början. Vi får förmodligen anledning att återkomma när hela svaret har lämnats till FN.
I svaret sägs att "under de senaste mandatperioderna har regeringen genomfört flera reformer i syfte att öka möjligheterna för dessa personer att få eller behålla en anställning".
Därför kan jag inte låta bli att nämna att arbetsmarknadsutskottet nyligen har gett ett tillkännagivande till regeringen att regeringen ska titta på de förslag som den så kallade Funkautredningen lade fram och som regeringen stoppade i byrålådan, tillsammans med många andra utredningar som inte kommit längre än så.
Det är bra att regeringen nu har fått det uppdraget från riksdagen. De övriga synpunkterna tar jag upp i mitt nästa inlägg.
Lennart Axelsson (S):
Det är ett problem om man inte riktigt ser hur det ser ut. Då tycker man väl inte att det finns behov av att göra något heller. Jag har varit på ett antal möten den senaste tiden.
Bland annat hade Intressegruppen för assistansberättigade en debatt den 23 november, där rubriken var: Från medborgare till vårdobjekt - vart är vi på väg? På den internationella funktionshindersdagen den 3 december hade Diskrimineringsombudsmannen ett seminarium tillsammans med DHR, handikappförbunden och Lika Unika.
Man diskuterade om lagen funkar som verktyg för våra rättigheter. Den bild som deltagarna gav var ganska nedslående, måste jag säga. Några uttalanden som gjordes var: På 13 år har det gått bakåt på arbetsmarknaden. Allt fler förlorar sin assistans. Beviljandegraden är historiskt låg. Vi tas inte på allvar.
Det går åt fel håll. Det är i förhållande till andra i Sverige de här frågorna måste diskuteras, inte i förhållande till hur situationen ser ut i andra länder.
Nog finns det mycket att göra för att det ska bli så bra som jag i grunden tror att både Maria Larsson och jag vill. Men man måste se problemen för att kunna komma på vad man behöver göra. Jag vill kommentera svaret lite mer.
I delen om utbildning sade statsrådet: "Utöver detta har regeringen tagit initiativ till flera reformer för att höja kvaliteten i skolan och förbättra möjligheterna för alla barn att få det stöd de behöver." Jag vet inte om svaret skrevs innan PISA-rapporten kom.
Det är väl bara att konstatera att det verkligen inte har gått åt rätt håll på skolområdet. Och när det går åt fel håll totalt sett går det ännu mycket mer fel för den grupp vi pratar om i dag.
Sedan sade statsrådet: "På frågan om bristande tillgänglighet som diskrimineringsgrund avser regeringen att återkomma till riksdagen med ett lagförslag om bristande tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning som en form av diskriminering." Någonting man kallar torsdagsaktionen har nu stått i snart 1 100 dagar varje torsdagsmorgon för att förmå regeringen att lägga fram förslag om de här frågorna.
Maria Larsson vet naturligtvis detta; hon går förbi dem varje torsdagsmorgon. Jag hoppas verkligen att det kommer en proposition väldigt snart på det här området, men jag tror inte på det förrän jag ser det.
Det är dags att ge dem som har stått där i snö, regn och blåst lite ledigt, och det får de först när propositionen kommer till stånd. Jag får återkomma om vår politik i nästa inlägg.
Lennart Axelsson (S):
Det finns ett gammalt uttryck: Gärna en guldmedalj, men först en rejäl pension! Jag tror att det är samma sak i det här fallet. Jag tror inte att de i första hand vill ha en guldmedalj. De vill ha en proposition. Vår socialdemokratiska funktionshinderspolitik kan sammanfattas i fem punkter. Funktionshindersfrågorna är främst rättighetsfrågor, inte vård- och omsorgsfrågor.
Det är viktigt att tänka på. För det första måste man ändra lagstiftningen, så att bristande tillgänglighet blir en diskrimineringsgrund i diskrimineringslagen. För det andra måste man värna LSS-reformen. För det tredje måste arbetet för att tillgänglighetsanpassa Sverige intensifieras.
För det fjärde måste aktiva åtgärder sättas in för att öka sysselsättningsgraden för personer med funktionsnedsättning. För det femte måste hjälpmedelsfrågan ses över. Jag brukar titta på de lättlästa delarna av olika presentationer. De är faktiskt väldigt bra. Många myndigheter har sådana där de beskriver vad de håller på med.
I Handisams rapport, sista delen, kan man läsa det här: Det finns många skillnader mellan hur det är för personer med funktionsnedsättning och för övrig befolkning. Meningen med vår uppföljning är att det ska bli bättre. Men då måste vi tillsammans sätta fart och sikta mot målen för att ta bort hinder och skapa delaktighet inom alla områden i samhället.
Det är ett bra slut i debatten att vi kommer överens om att se problemen och göra någonting åt dem. I dag är det alltför många bra förslag som ligger i byrålådorna hos regeringen. Plocka fram dem!
Lennart Axelsson (S):
Jag tackar Maria Larsson för svaret. Jag tyckte att jag ställde två ganska tydliga frågor, dels om Maria Larsson höll med utredaren om de slutsatser han för fram, dels om det i så fall fanns en majoritet i Alliansen för samma sak. Jag har försökt att läsa mig till i interpellationssvaret om det finns något svar på detta men har inte kunnat hitta något.
Mellan raderna kan man ändå läsa sig till att Maria Larsson håller med men att det inte finns någon majoritet för förslaget i Alliansen. Det var i alla fall min tolkning. Maria Larsson får rätta mig om jag har förstått det fel.
Jag är övertygad om att när vi blir äldre och har behov av någon annans hjälp för att klara oss är det viktigaste att vi får hjälp snabbt och att den är av god kvalitet. Jag är däremot inte lika övertygad om att det är viktigt att vi får en mängd olika utförare att välja bland.
Jag har själv erfarenhet av när mina föräldrar var i den situationen, och nu har min sambos föräldrar också precis hamnat där. Det sker ofta snabbt. Det normala är inte att man har ett långsamgående behov av stöd, utan det är i samband med att man råkar ut för en hjärnblödning eller liknande. Då måste det komma in väldigt snabbt.
Jag kommer från en kommun som heter Nora. Vi har diskuterat att införa lagen om valfrihet under ganska många år. Hittills har det funnits en majoritet för att vi inte ska göra det. Vi menar att våra möjligheter att kunna erbjuda det här stödet är bättre om vi kan koncentrera oss på att kunna göra det i kommunal regi, så som det hittills har varit.
Kommunen har tio och ett halvt tusen invånare, och vi har bedömt att underlaget för att ha flera utförare är väldigt litet. Jag lyssnade i går på en presentation av förslaget av bland andra Greger Bengtsson, den utredare som har tittat på detta. Han konstaterade att detta i grunden är en ideologisk fråga.
Så är det säkert. Precis som privatiseringen av bilprovning och apotek var ideologiska frågor är även denna del, där man vill privatisera delar av äldreomsorgen, en ideologisk fråga. Jag tycker att detta blir lite knepigt.
Jag tror att de allra flesta ändå betraktar det som en privatisering om kommunerna får en skyldighet att se till att det finns mer än en utförare, det vill säga utöver dem själva. Det är inte en annan del av kommunen utan en privat utförare. Det blir ju en del av den kommunala verksamheten som kommer att bedrivas i privat regi.
Att kalla detta något annat än en tvångsprivatisering tycker jag är väldigt svårt, även om Maria Larsson försöker få det till någonting annat.
Jag menar också att det stora problemet inom äldreomsorgen över huvud taget i dag inte är om man har möjlighet att välja eller inte utan om man kan få tillgång till personal på ett klokt sätt - personal med bra arbetsvillkor som gör att det finns människor som vill söka sig dit även i framtiden.