Pavel Gamov (-):
Jag vill börja med att yrka bifall till Sverigedemokraternas reservation vad beträffar detta utlåtande. Sverigedemokraterna anser att EU ska eftersträva goda relationer och utvecklade handelsförbindelser med grannskapsländer.
Samtidigt värnar vi varje lands suveränitet och territoriella integritet och anser att utformningen av EU:s politik gentemot grannskapet måste ha en bred förankring bland befolkningar och civilsamhällen både inom EU:s medlemsstater och i länderna i grannskapet. Vi anser att villkoren som EU ställer upp för att ingå ett associeringsavtal måste skärpas.
Redan innan ett avtal ingås bör ett tredjeland uppvisa resultat när det gäller exempelvis korruptions- och brottsbekämpning, rättsstat, gränskontroller, säkerhet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna. Detta är en förutsättning för att ett fördjupat samarbete mellan EU och ett tredjeland i grannskapet ska vara långsiktigt hållbart.
Senast i höstas sas det från regeringens sida att dessa associeringsavtal inte är ett första steg till medlemskap. Förvisso var det redan då uppenbart att detta bara var rökridåer och att ett fullt medlemskap för de tre östliga partnerskapsländer som i första hand diskuteras i det här sammanhanget alltid varit på dagordningen.
Den senaste tiden har detta nu ändrats, och det talas numera öppet om att dessa tre länder - Moldavien, Ukraina och Georgien - måste knytas närmare EU. Dessa länder är dock långt ifrån att uppfylla kraven för medlemskap. Förvisso verkar detta inte vara ett problem över huvud taget, då flera av de nuvarande medlemsstaterna frekvent bryter mot sina egna anslutningsfördrag utan att straffas för det på något sätt.
Precis som Rumäniens och Bulgariens medlemskap har ökat kostnaden för de svenska skattebetalarna kommer även nya medlemsstater från det östliga partnerskapet och Balkan att göra detsamma. Dessa medlemsstaters oförmåga att ta hand om sina egna problem och i stället överföra dessa på till exempel det svenska samhället är känd för de flesta vid det här laget. Å andra sidan är inte bara de nya EU-länderna som har problem som bör lösas innan fler duperas in.
Att till exempel Italien, som en av EU:s tidigaste medlemmar, ligger på samma nivå som Swaziland och Senegal i korruptionsindex visar att det finns mycket att göra även i de gamla medlemsstaterna innan nya kan accepteras. Stödpaket till länderna inom det östliga och det sydliga partnerskapet bör inte vara något som det fattas beslut om på EU-nivå, utan det borde vara något som respektive medlemsstat fattar beslut om själv.
Anledningen till detta är den prekära situation som många medlemsstater befinner sig i ekonomiskt. Unionen för Medelhavet och EU bör inte fördjupa sitt samarbete ytterligare, och Sverige ska utträda ur det samarbetet. EU verkar likt det gamla Rom ha ett behov av att hela tiden växa sig större och större.
Genom olika typer av avtal och nya medlemsländer knyter man nya folk och landområden till unionen, utan att respektive folk får säga sitt. Det kan vara så att EU måste växa för att existera, för så fort man slutar med det kommer de interna problemen att komma upp till ytan i ännu större skala än de redan gör i dag. I denna expansion ligger även fröet till EU:s undergång som organisation.
När det inte finns nya medlemsstater att använda som låglöneländer kommer industrierna att flytta långt bort från EU om den rådande ordningen får fortsätta. Likt Rom, som slets sönder av interna maktkamper, korruption, nepotism, kulturella olikheter och havererad ekonomi, kommer också EU att förpassas till historien om den nuvarande utvecklingen får fortsätta.
Till skillnad från Rom, som lämnade ett kulturellt arv som aldrig tidigare skådats i mänsklighetens historia, kommer nog EU:s arv att lämna följande fråga: Hur kunde några få förstöra så mycket?