KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Tack för att jag får förklara! Jo, jag brinner för de här frågorna, för att använda det uttrycket, vilket jag väldigt sällan gör. Jag tycker att de är jätteviktiga. Jag har också, som LiseLotte Olsson vet, arbetat med de här frågorna när det går illa för barn, så det är helt rätt det du säger. Då kan man undra varför jag inte omedelbart trycker på knappen. Det är av den anledningen att jag vill att det här ska utredas.
Jag vill att det görs ordentligt, för när det lagstiftas blir det därute - ursäkta alla domare och advokater - så fyrkantigt. Om man inför en lag som man inte har sett alla konsekvenser av, som man gjorde förra gången när automatisk vårdnad infördes, kan det få konsekvenser som tar år att rätta till.
Det här måste ske på ett sådant sätt att alla hänger med, att allting kommer med och att barnet verkligen får det som det behöver. Att det inte ska finnas kryphål i lagen är också en anledning till att jag vill vänta.
Eftersom jag nu har min huvudsakliga hemvist i socialutskottet och vet att det också pågår arbete inom socialtjänsten, vill jag att vi ser över socialtjänstens arbete. Och för att förbättra socialtjänstens arbete är det här värt att vänta på. Men samtidigt är en enda minut som en unge far illa absolut en minut för mycket.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Det är ungefär det vi gör, LiseLotte Olsson. Det här systemet har byggts upp under många år, och det är många byggstenar i det som har varit helt märkliga.
När det gäller exemplet som LiseLotte Olsson tog, att en förövare som också har vårdnaden om ett barn kan neka barnet psykologhjälp, finns det också en socialtjänst som absolut ska vara aktiv. Det låter mycket märkligt, men det går att ordna även med dagens och gårdagens system.
Om ett barn som utsatts för övergrepp har rätt till psykologhjälp kan inte en vårdnadshavare, enligt socialtjänstlagen, neka barnet det. I så fall har socialtjänsten fallerat och förmodligen utgått från föräldrarnas behov i stället för barnets behov. Jag håller helt med om att det är olyckligt att vi har det så. Det ska åtgärdas, och det måste ske skyndsamt. Jag skulle önska att det skedde i går och hoppas att det sker i morgon.
Maria Kornevik Jakobsson (C):
Vi ska nu debattera socialutskottets betänkande 2009/10:SoU11 Hälso- och sjukvårdsfrågor , precis som fru talmannen sade. Utskottet behandlade i betänkandet ca 160 motionsyrkanden från den allmänna motionstiden 2009. I betänkandet finns också elva reservationer och fem särskilda yttranden.
Hälso- och sjukvårdsfrågor är viktiga då de berör alla människor i samhället, stora som små och gamla som unga. Det avspeglas också i motionerna och reservationerna som finns i betänkandet. Med detta överlämnar jag ärendet till debattörerna, och min förhoppning är att det blir en god, trevlig och stillsam debatt.
Olof Lavesson (M):
Det är roligt att höra att Johan Löfstrand tycker att det är Socialdemokraterna som har pressat fram statsministerns engagemang i frågan. Johan Löfstrand inledde med att läsa upp voteringssiffror. Han vet likaväl som jag att vår nuvarande statsminister var en av två moderater som röstade för en partnerskapslag. Han var också den förste statsministern att besöka Stockholm Pride. Han aviserade där att han tyckte att vi ska införa en könsneutral äktenskapslagstiftning.
Han gick ut tydligt med detta direkt när remissrundan var avslutad, och han upprepade detta vid en frågestund i riksdagen. Jag tror inte riktigt att det var Socialdemokraterna som pressade fram det engagemanget. Det är lite svårt att hänga med i Johan Löfstrands beskrivning av de senaste tolv åren. Jag försökte följa svaren. Johan Löfstrand återkom gång efter annan i sitt anförande till att svara på en fråga som ännu inte hade ställts. Problemet var att vi hela tiden fick nya svar.
Nej, ni gjorde ingenting. Jo, vi har gjort mycket. Nja, det kunde ha gått fortare. Vi har haft en lång process. Är det inte viktigt med väl underbyggda beslut? Det här kan jag hålla med om. Det är precis därför vi har den process vi har i dag med väl underbyggda beslut där en bred majoritet står bakom. Är det inte viktigt, Johan Löfstrand, att en så bred majoritet som möjligt fattar detta beslut?
Är jag orolig över att jag sitter med i en majoritet som består av fyra partier i regeringen - moderater, folkpartister, centerpartister och kristdemokrater? Jag är inte ett dugg orolig för detta. Tvärtom. I den bukett vi har i regeringen tillför alla något viktigt. Jag har också stor respekt för att Kristdemokraterna har en annan uppfattning i frågan. Jag håller inte med dem, men jag har respekt för uppfattningen. Jag tycker att Yvonne Andersson i sitt inlägg på ett förträffligt sätt beskrev precis hur en diskussion går till.
Den förs mellan fyra partier. Sedan läggs en proposition fram för riksdagen. Propositionen kommer i höst - statsministern har varit tydlig med det.
Olof Lavesson (M):
Johan Löfstrand pratar om att dra i långbänk. Tolv år, Johan Löfstrand, är att dra i långbänk. Det var de tolv åren ni satt vid makten. Det var de tolv åren ni gick i paraderna. Det var de tolv åren ni gjorde utfästelserna, och det var de tolv åren då ni inte levererade. Det är en långbänk. Den 15 januari gick remisstiden ut för Hans Regners utredning. Den 16 januari berättade statsministern att det kommer en proposition. Vi skriver april.
Och Johan Löfstrand pratar om att dra i långbänk. Ni har inte ens tagit fram några skarpa förslag under denna tid. Det finns inga lagstiftningsförslag på bordet. I stället vill ni, liksom jag, att regeringen ska återkomma med förslag. Ni vill att regeringen ska göra det regeringen redan gör. Det finns ett gammalt ordspråk, Johan Löfstrand, som säger att tomma tunnor bullrar mest. I det här fallet är det tomma tunnor som slår in öppna dörrar. Vem är det som stoppar processen?
För mig är det inte att stoppa processen att säga att vi är överens, att det kommer en proposition, att den ska vara väl underbyggd och att det ska vara en bred majoritet i Sveriges riksdag. Johan Löfstrand och jag må bägge vilja införa en könsneutral äktenskapslagstiftning, men det finns en viktig sak som skiljer oss åt, nämligen att medan Johan Löfstrand vill göra det med minsta möjliga majoritet vill jag göra det med största möjliga majoritet.
Olof Lavesson (M):
Även om det är arbetslinjen som förenar oss i den ena frågan är det också det som skiljer oss åt i den andra frågan. Nikos Papadopoulos skriver i sin interpellation att det handlar om kulturarbetarnas möjligheter att utöva sin profession. När det gäller barnomsorgen är vi helt överens; det har vi kommit fram till. Men när det handlar om allt det andra börjar man fundera.
Vad är det för någonting som den nuvarande regeringen gör som kritiseras? Det handlar om a-kasseavgiften, som har höjts, och det handlar om ersättningsnivån vid arbetslöshet, som har minskat. Man undrar på vilket sätt detta förbättrar kulturarbetarnas möjlighet att utöva sin profession - det som Nikos Papadopoulos nämner här.
Den skillnad som är så tydlig är att inget av era förslag utgår från att underlätta arbete. De utgår tvärtom från att underlätta arbetslöshet. Jag tycker att man kan fundera lite grann på var alla de andra förslagen finns. Det är ingen hemlighet att när det handlar om de förslag som har diskuterats här tidigare har vi från moderat sida pratat mycket om hur man ska öka utkomsten av eget arbete.
Det handlar om att stärka upphovsrätten, att se till att man får reveny av sitt skapande och att man tar striden när det gäller olaglig nedladdning av upphovsrättsskyddat material. Det ska löna sig att investera i kultur för fler. Det handlar om avdragsrätt, och inte bara för sponsring. Det kan även vara gåvor och donationer, avskrivningsrätt för konstinköp med mera. Om detta pratar inte Socialdemokraterna och Nikos Papadopoulos. Då handlar det om bidrag och arbetslöshetsersättningar. Nikos Papadopoulos!
Jag hoppas att vi får höra lite grann mer om hur arbete ska underlättas, precis som du skriver i din interpellation.
Olof Lavesson (M):
Anne Ludvigsson nämnde utredningen Plats på scen och säger att ingenting kommer ut ur den. Samtidigt kan vi konstatera att i allt det regeringen gör, framför allt inom kulturområdena när det gäller jämställdhet, hänvisas till just Plats på scen . Den utgör en värdefull grund, och vi har tagit till oss mycket av vad som står i den. Det är också den som ligger till grund för det som regeringen nu har begärt från Kulturrådet, det vill säga den rapport som presenterades för bara en månad sedan.
Under 2007 till 2009 har 3 miljoner avsatts för jämställdhetssatsningar och projekt främst inom scenkonstområdet. Jag nämnde tidigare att Delegationen för fördelning av statsbidrag för kvinnors organisering och jämställdhetsprojekt har avsatt 3 miljoner kronor under en treårsperiod för jämställdhetsprojekt inom kultursektorn. Den analys jag just redovisade från Statens kulturråd har tagits fram på uppdrag av regeringen. I tillägg ska sägas att allt det som redan görs kan göras ytterligare på andra områden. Detta är inte isolerat till kulturen.
I Kulturrådets rapport fastslår man också att scenkonstområdet är en del av samhället. De jämställdhetsproblem som finns i samhället i stort finns även inom scenkonstområdet. Så är det. Det handlar till exempel om barnomsorgen. Anne Ludvigsson nämnde barnomsorg på obekväm arbetstid. Jag har själv tidigare både motionerat om och här talat om vikten av barnomsorg. Det står jag fast vid, och där försöker jag påverka både mitt parti och regeringen. Det handlar också om delad rätt till och delat ansvar för att vara hemma med sina barn.
Det handlar om jämställdhetsbonus, vilket regeringen har infört och som också är en fördel på kulturområdet. Det handlar om uttag av föräldrapenning, löneskillnader på arbetsmarknaden, ett breddat ledarskap och att kunna påverka sin arbetssituation. Det här är frågor vi arbetar med varje dag, inte bara på kulturområdet. Det är precis som Anne Ludvigsson säger, nämligen att om vi kan lösa detta i samhället kommer det också att lösa problem inom kulturområdet.
Olof Lavesson (M):
Anne Ludvigsson skjuter brett, och jag ska försöka svara på det mesta. Till att börja med frågar Anne Ludvigsson vad mina partikamrater tycker om jämställdhetsområdet. Jag har haft glädjen att sitta med i en arbetsgrupp i Moderaterna som heter Lika möjligheter. Vi har gått igenom jämställdhetsområdet i en rapport på ca 85 sidor, drygt 60 förslag. Jag skickar gärna över den till Anne Ludvigsson så att hon får läsa exakt vad vi tycker om detta. Vad gäller i fråga om kommersialismens negativa verkningar?
Är det inte fruktansvärt att marknaden ska få bestämma allt? Då vill jag fråga Anne Ludvigsson: Vem tycker du är marknaden? Är det företagen? Är det de stora kapitalisterna, eller är det Anne Ludvigsson och jag? Är det inte Anne Ludvigsson själv när Anne Ludvigsson köper en biljett till en teaterföreställning? Vad är marknaden? Varför ska man ha mål för kulturpolitiken som är negativa?
Är det några fler negativa verkningar som vi samtidigt inte ska motverka? Givetvis ska vi motverka alla negativa verkningar, må de vara kommersialismens, kollektivismens eller individualismens negativa verkningar. Alla negativa verkningar ska givetvis motverkas. Men att sitta och skriva upp en förteckning över detta i målen är märkligt. Sedan var det frågan om Kulturutredningens förslag. Jag förstår att det Anne Ludvigsson egentligen tänker på är sponsring. Är det vad som ska ta över? Det offentliga kan inte stå för allt.
Det måste finnas ett offentligt grundstöd. Ja, det har vi också sagt om och om igen. Där handlar det om att bredda finansieringen och att hitta fler ingångar. En stark offentlig finansiering i grunden gör det möjligt för fler att bidra. För mig kan det inte vara något negativt. Att strypa kanaler till finansiering av kulturen hoppas jag heller inte är socialdemokratisk politik. Vad tycker kulturministern? Anne Ludvigsson säger att kulturministern avvisar eller inte vill uttala sig om förslagen.
Jag har inte hört kulturministern avvisa några förslag inom Kulturutredningen. Tvärtom har kulturministern om och om igen sagt att det pågår en remissrunda. Den ska vi avvakta och låta alla säga sitt. Det är 400 remissinstanser inbjudna, och vi förväntar oss långt fler svar. Låt oss avvakta dem, och sedan ska vi debattera vad både kulturministern, departementet och den borgerliga gruppen i utskottet tycker.
Olof Lavesson (M):
Jag ska börja där Siv Holma avslutade, med communityteater, vad vi tycker om olika typer av sådana initiativ och om vi vill uppmuntra dem. Jag tycker att alla initiativ inom kulturområdet är bra, och sedan får de värderas. Jag har själv i Malmö nyligen deltagit i en debatt om spontankultur, som är en annan del som inte är särskilt känd. Givetvis ska detta få finnas och blomstra, men frågan är: Måste allting detaljregleras i Sveriges riksdag? Måste det pekas ut av Siv Holma och mig?
Måste det få särskilda stöd? Vi har nu en kulturpolitik som försöker gå mot minskad detaljreglering, inte ökad, och i stället se till målstyrning. Mycket av Kulturutredningen handlar om just detta. Jag vet att Siv Holma gärna vill se en expansiv politik som omfattar allt. Det vill inte jag. Jag vill se en politik där allt kan växa. Det gör vi inte genom att peka ut och avgränsa. Det där är kännetecknande även när det gäller jämställdhetsområdet.
Det finns ingen måtta på Vänsterpartiets etikettsiver. Är jag beredd att handla för en feministisk handlingsplan? Siv Holma sätter likhetstecken mellan detta och ökad jämställdhet. Det finns ett antal motioner här om en feministisk handlingsplan för jämställd kultur, att HBT-kompetensen ska förbättras och att scenkonsten ska vara icke-diskriminerande och inkluderande. Allt detta föreslår Vänsterpartiet. Det är en politik som utgår från sektorisering och klassificering. Att bara hitta var man själv hör hemma kräver en egen utredning i sig. Kulturutredningen är väldigt tydlig.
Man säger att mångfald innebär att alla ges möjlighet att fritt utveckla sina skapande förmågor och att statliga myndigheter och institutioner ska arbeta för att främja mångfald och kulturell pluralism. Det finns ett likhetstecken, Siv Holma, mellan alla och mångfald. Det handlar om betydligt mer än etnisk tillhörighet. Det handlar om betydligt mer än kön och sexuell läggning. Låt oss i stället prata om mångfald och tillgång för alla! Då tror jag att vi kan ha ett betydligt mer omfattande helhetsgrepp inom kulturpolitiken.
Olof Lavesson (M):
Jag har förstått att Siv Holma och jag har lite olika syn på vad som är fritt skapande och konstnärlig frihet och att skapa förutsättningar för detta. Siv Holma pratar om att komma till rätta med könsmaktsstrukturer, och där instämmer jag med henne. Siv Holma inledde med att säga att alliansregeringen borde lyssna mer på Olof Lavesson. Då kan jag säga att jag har gått tillbaka och sett vad alliansregeringen har gjort och gör. Jag har också nämnt mycket av det som görs, när det gäller både jämställdhet och etnisk diskriminering.
Jag vill ändå uppehålla mig lite vid det som Siv Holma håller fast vid. Det är etnicitet, kön och sexuell läggning, och det ska definieras vilka grupper som ska vara med eller inte vara med när Siv Holma pratar om diskriminering. Jag köper inte den begreppsinlåsningen, där vi hela tiden först och främst ska identifieras utifrån våra yttre egenskaper. Huruvida man är diskriminerad eller inte blir till slut en bricka i ett vänsterpartistiskt flipperspel.
Jag tycker inte att det är rättvist. Om du har tur ingår din kategori i förteckningen, om inte kan du be Siv Holma skriva en motion. Jag vill också passa på att svara på det som Siv Holma tog upp i sin första replik, och det gäller pris- och löneomräkningen för fria grupper. Det här behandlade vi redan förra året både i utskottet och i riksdagen. I vårt budgetbetänkande förra året konstaterade vi bland annat att den här metoden inte är särskilt användbar för att värdesäkra kulturanslag som i dag inte har en automatisk anslagsuppräkning.
Pris- och löneomräkningen är ett av flera verktyg. En mer fungerande modell är att justera anslagen genom särskilda beslut. Däremot konstaterade utskottet att regeringen har att följa medelsutvecklingen för verksamheter som får stöd men som inte automatiskt omfattas av pris- och löneomräkning. Ett av de områdena är just bidragen till exempelvis centrala amatörorganisationer och fria grupper. Det är också två områden där regeringen har genomfört höjningar under mandatperioden.
På förslag av utskottet beslutade riksdagen förra riksmötet att genom ett tillkännagivande uppmana regeringen att eftersträva en jämnare medelstilldelning. Det håller vi fast vid. Därför blir det avslag på Siv Holmas förslag.
Olof Lavesson (M):
Det känns kanske lite onödigt - och repliktiden tillåter det inte - att jag håller mitt anförande en gång till. Jag hade kunnat göra det. Jag nämnde ett antal förslag med olika direktiv som regeringen har lämnat på kulturområdet för ökad jämställdhet. Jag sade i min replik till Anne Ludvigsson att utöver det gäller den politik som vi har på alla andra områden. Jämställdhetsbonus är bara ett exempel.
Att det finns ett jämställdhetsperspektiv i regeringens politik kan inte ha undgått ens Esabelle Dingizian. Jag skulle rekommendera henne att lyfta blicken och se till helhetspolitiken också. Jag uppmärksammade under det anförande som Esabelle Dingizian höll att det fanns klagomål på att det var mycket dokument, regleringsbrev och instruktioner, men att detta inte räcker utan att det måste till någonting mer.
Då vill jag fråga Esabelle Dingizian: Vilka verktyg tycker du att vi ska använda oss av? Det är ju precis regleringsbrev och instruktioner som står till buds. Vi ska väl inte gå in i verksamheterna och styra och ställa. Det systemet har vi inte haft tidigare. Vilka verktyg vill du se?
Olof Lavesson (M):
Oppositionens motion i det här ärendet bygger i stora delar på inkomstgarantins funktion som hedersbevis, ett erkännande av utförd gärning. Det är egentligen ganska märkligt. För det första kan man inte bortse från att belöningsmomentet även finns i stipendiesystemet. När man utnämner en mottagare av ett långtidsstipendium innebär det också en kvalificerad kvalitetsprövning av det enskilda konstnärskapet. För det andra försvann faktiskt synen på inkomstgarantin som hedersbevis redan 1976 då den ersatte konstnärsbelöningarna.
Dessas övergripande kriterium var att mottagaren skulle ha gjort betydande insatser inom svenskt kulturliv. Anledningen till att man ändrade i systemet till inkomstgaranti var just att hedersbevis inte längre var det primära utan att målet i stället var att skapa ekonomisk trygghet i det konstnärliga arbetet. Anneli Särnblad efterlyser diskussion. Jag för min del har gått tillbaka och sett vad socialdemokratin tidigare har sagt.
Redan i budgetpropositionen efter valet 1994, underskriven av Ingvar Carlsson med Margot Wallström som kulturminister, skrev Socialdemokraterna att det med hänsyn till ambitionen att stipendiesystemet i första hand bör inriktas på konstnärlig kreativitet finns anledning att överväga ett successivt utbyte från inkomstgarantier till långtidsstipendier eller tidsbegränsade bidrag. Ni har själva sagt precis det vi föreslår. Ni har gjort det med samma grundargument, men nu har ni släppt det.
Jag skulle vilja fråga Anneli Särnblad: Varför har ni svängt? Varför har ni övergett linjen om att det i första hand är den konstnärliga kreativiteten som ska styra stipendiesystemet? Varför vill ni hellre lägga stora resurser på livslånga utbetalningar till en begränsad krets där få släpps in än att fler kan hjälpas som ett steg på vägen, se fram emot arbetsro i sitt skapande och försörja sig på sin konst? Varför har ni svängt, Anneli Särnblad?
Olof Lavesson (M):
Det är inte så att detta inte har utretts, Anneli Särnblad. Det har utretts ett flertal gånger. Det har debatterats under lång tid. Diskussioner har funnits hela tiden om detta. Ni har själva tagit upp det. Ni har svängt lite fram och tillbaka. Jag lyssnade i dag på debatten här och försökte utreda vad som var den rödgröna argumentationen. Alla argument som gavs försvarade egentligen bara en övergång där långtidsstipendier bättre svarar mot de problem som ni framställer.
Jag förstår inte riktigt vad det är som Anneli Särnblad eftersöker. Det handlar också om att man håller sig inom anständighetens gränser när man ska föra en diskussion. Hur man kan kalla en politik som ger mer till kulturen än vad som någonsin har gjorts tidigare kulturfientlig är för mig fullständigt främmande. Det är många som har hört av sig till mig också. De har inte sagt att vi bara förstör och försämrar, som Anneli Särnblad uttryckte det.
De som har hört av sig är alla de unga konstnärerna, de som är en bra bit från 50-årsåldern, som inte har kommit in i systemet, som möjligtvis har kunnat hoppas att när de passerat 50 och en plats skapats också de kan få inkomstgaranti. De får nu komma in i systemet. De får ro att arbeta och nya möjligheter. Vi prioriterar detta framför ett konserverande system. Där går skiljelinjen mellan oss. Det kallar Anneli Särnblad kulturfientligt.
Jag har väldigt svårt att förstå hur detta skulle kunna vara kulturfientligt. Anneli Särnblad avslutade sitt anförande med att tacka för sin tid i riksdagen. Det var det sista anförandet. Jag skulle vilja, även om tonen är hård ibland, passa på att tacka Anneli Särnblad för ett gott samarbete i kulturutskottet. Vi har ofta stått på olika barrikader, men vi har alltid kommit bra överens någonstans ändå. Jag har uppskattat att arbeta med dig och önskar dig lycka till framöver.
Olof Lavesson (M):
Jag kan inleda med att lugna Siv Holma med att jag skriver alla mina anföranden själv. Jag fick en fråga om vad vi har gjort för att förbättra den särpräglade arbetsmarknaden för konstnärer. Till skillnad från Siv Holma har vi tagit hänsyn till att arbetsmarknaden är differentierad. I dag är det ganska många kulturutövare som är småföretagare. Det beskriver Siv Holma i sitt anförande som att man tvingas in i entreprenörskap. Vi har försökt att ge verktyg för att det ska vara enklare att vara småföretagare.
Ett annat förslag ligger på bordet i dag. Det är märkligt när man ser hur man ska underlätta en växande arbetsmarknad. Siv Holma hänvisar till sin motion, till Kungliga Akademien för de fria konsterna. De skriver i sitt remissvar att man kan likna detta vid en ersättning för ett förutsättningslöst sökande till konstnärlig grundforskning. Det finns en viktig skillnad där. För att få anslag för konstnärlig grundforskning måste man bedriva någon form av verksamhet. Den kopplingen saknas med inkomstgarantin.
Där handlar det bara om historia och historiska meriter och inte om vad man ska göra framöver. Alla andra av våra bidragssystem är utformade för att uppmuntra till arbete och egen inkomst. Det finns en brist här. Ser inte Siv Holma det? Eller väljer Siv Holma att inte se det? Eller anser inte Siv Holma att det är ett problem? Vi lägger i dag 17 miljoner på inkomstgaranti till en avgränsad liten grupp med extremt liten omsättning inom gruppen och betydligt mindre på långtidsstipendier som ger större flexibilitet. Med dem kan fler få tillgång till stöd och skapa sig en grund för att gå ut på arbetsmarknaden.
Det är det Siv Holma har motionerat emot här i dag. För mig är det obegripligt att man kan prata om en bättre arbetsmarknad för kulturutövare, konstnärer och författare och samtidigt välja att hellre ha ett konserverande system som motverkar arbetslinjen än att se till att fler får hjälp ute på arbetsmarknaden. Hur går det ihop med den särpräglade arbetsmarknaden, Siv Holma?