Maria Stockhaus (M):
Jag vill tacka Gustav Fridolin för svaret. Bakgrunden till min interpellation är att det vid ett flertal tillfällen har rapporterats i medierna om svårigheter i många kommuner att få extra stöd när en elev behöver det. Gustav Fridolin har i många andra fall varit väldigt snabb med att gå ut i medierna med respons på olika rapporter, till exempel när det handlar om brist på jämställdhet i läroböckerna och dålig städning på toaletter. När det gäller särskilt stöd har jag inte sett samma snabba typ av respons som i de andra fallen.
Det gläder mig att vi delar uppfattningen att det är viktigt att elever får rätt stöd i tid, men det här behöver också omsättas i praktisk handling. Det finns flera saker som utgör hinder för att eleverna får rätt stöd i tid. En del handlar om kommunernas ersättningssystem till skolorna och hur man fördelar medel till elever med särskilt stöd. Det är i dessa system som det i vissa kommuner ställs krav på diagnos för att få extra medel.
Den frågan adresserar utbildningsministern inte alls i sitt svar, trots att det är en väldigt stor del av problemet. Herr talman! Ett annat problem är bristen på speciallärare samt lärarnas brist på kompetens i hur man stöder barn med behov av särskilt stöd. Anledningen till detta är att tidigare regeringar, ledda av det andra partiet i den så kallade samarbetsregeringen, såg till att lärarna i sin grundutbildning inte fick tillräcklig kompetens kring barn i behov av särskilt stöd.
Dessutom tog man bort speciallärarutbildningen så att det inte utbildades några speciallärare alls på tio år. Inte heller dessa två problem adresserar utbildningsministern i sitt svar. I sitt svar nämner Gustav Fridolin i stället läsa-skriva-räkna-garantin som en åtgärd för att säkerställa att alla elever får rätt stöd i tid. Som många utspel den senaste tiden från utbildningsministern är även detta ett stort slag i luften.
I svensk skola finns redan tydliga mål i styrdokumenten om läs- och skrivförmåga och matematik i lågstadiet. Vilken skillnad skulle en garanti göra när målen som ska uppnås redan finns där och det redan är skolans uppgift att se till att alla elever når dem? I Alliansens budgetförslag fanns bland annat en examenspremie för den som väljer att utbilda sig till speciallärare eller specialpedagog.
Alliansens budget innehåller också mer pengar till en lågstadiesatsning som kan användas till att anställa fler speciallärare än vad regeringens budget gjorde. En förutsättning för att kunna sätta in stöd i tid är att lärarna tydligt vet vad eleverna behöver kunna. Där skiljer sig Alliansen och regeringen åt när det gäller synen på sexåringarna och huruvida det ska finnas tydliga kunskapskrav för dem.
Regeringen vill inte ha tydliga kunskapskrav, medan Alliansen vill ha det. Vi vill dessutom att det ska vara behöriga lågstadielärare som har utbildning i att bedöma hur det går för eleverna mot målen och inte förskollärare som inte har detta i sin utbildning. Det är en förutsättning för att kunna bedöma om det behövs extra stöd eller inte.
Baserat på interpellationen vill jag fråga Gustav Fridolin hur han vill adressera frågan om kommunernas ersättningssystem, för det är faktiskt ett stort problem. Och med tanke på att en stor del av lärarkåren inte har den kompetens som behövs för att sätta in åtgärder till enskilda elever, hur kommer man att adressera det framöver?