Eva Olofsson (V):
Jag vill också börja med att yrka bifall till förslaget i betänkandet om riktlinjer för bemanning inom äldreomsorgen. Jag är också glad. Det är viktigt att det finns ett enigt utskott bakom det utskottsinitiativ som Vänsterpartiet tog tillsammans med Socialdemokraterna och Miljöpartiet. Det ger bättre förutsättningar när man ute i landet senare ska arbeta med frågorna.
Vi har alla lokala partikamrater som vet att vi i riksdagen har fattat ett gemensamt beslut. Det som vi nu fattar beslut om innebär att vi kompletterar det gamla beslutet om riktlinjer för lämplig bemanning i demensboendena med andra delar av äldreboendena.
Barbro Westerholm tyckte att vi hade talat tillräckligt mycket om historien, men jag kan ändå inte låta bli att säga att det har varit en resa hit. Det var inte självklart att utskottet skulle bli enigt. Det har tidigare talats om Uppdrag gransknings program om Piteå. Så var det. Jag kommer också ihåg de oanmälda tillsynsbesöken.
Jag tror att det var fråga om 96 slumpmässigt utvalda äldreboenden. På närmare 60 procent av dem var det för lite personal på natten. Jag kommer också ihåg den interpellationsdebatt jag hade med ansvarig minister. Ministern sade tydligt att det är kommunernas ansvar. Det är inte ett ansvar som ska tas nationellt, utan kommunerna har ansvar för äldreomsorgen. De får ta ansvar.
Jag skrev Vänsterpartiets motion om att komplettera de nationella riktlinjer som fanns för demensvården och riktlinjer för bemanning. Motionen byggde på den rapport som kom från Stockholms läns Äldrecentrum. Där stod ingenting om minimibemanning, och där stod inte att det skulle se likadant ut överallt.
Inte heller stod det något om golv och fasta siffror för bemanningen. I Äldrecentrums rapport stod det att det går att komma fram till en lämplig bemanning för en god äldreomsorg utifrån de äldres behov. Jag kan hålla med om att kommunerna har ett ansvar, men det finns ett tydligt nationellt ansvar. Vi har ett nationellt ansvar för kvaliteten i äldreomsorgen. Det ska inte skifta alltför mycket över landet, och äldreomsorgen ska vara bra.
Alla har rätt till en god äldreomsorg. Vi kan se att skillnaderna i dag inom äldreomsorgen runt om i landet är alldeles för stora. Vi kan se äldreboenden som har alldeles för låg bemanning. Vi kan se personal som stressar, som inte hinner med vad de vill göra. Det är bra att vi kan anta detta förslag i enighet. Förra gången fick vi rösta igenom frågan mot de borgerliga partierna i riksdagen.
Nu behöver vi inte göra så. Det skapar andra förutsättningar att jobba lokalt med frågan. Bakom den diskussion vi har nu finns en verklighet. Det är en verklighet med en äldreomsorg som många gånger fungerar bra, andra gånger fungerar mindre bra.
Det är tydligt att den fråga om bemanning som diskuteras i Stockholms läns Äldrecentrums rapport inte finns på många äldreboenden. Man sade inte att alla skulle ha en viss bemanning, utan det var fråga om en bemanning som man kom fram till på en enhet för nio demenssjuka. Där fanns erfarna personer från äldreomsorgen som följde med i vårdarbetet och såg vilken bemanning som skulle vara bra.
Jag tycker att vi ska vara ärliga med att det här inte är fråga om lagstiftning om minimibemanning där det följer med en finansieringsprincip och pengar till kommunerna. Det här är föreskrifter som kopplas av Socialstyrelsen till den lagstiftning som finns och de kvalitetskrav som finns i lagstiftningen. Resurserna till äldreomsorgen har minskat.
Äldreomsorgen har inte varit prioriterad när det gäller var pengarna ska hamna. Mellan 2000 och 2009 minskade äldreomsorgens resurser med 6 procent, medan antalet äldre över 80 år ökade med 9 procent. Det har försvunnit långt över 20 000 platser på äldreboendena under de senaste åren. Vi vet att ribban är hög på många håll för att få en plats på ett äldreboende. Andra väljer själva att bo kvar längre hemma.
Det innebär också att de som bor på äldreboendena i dag behöver mer vård, omsorg och stöd än vad de gjorde för kanske 20 år sedan. Vi ser också resultatet att anhöriga har fått ta över betydligt mer än vad de gjorde för ett antal år sedan. Den utvecklingen fortsätter. Som vi vet är anhöriga ofta kvinnor och döttrar till människor som inte har så gott om pengar.
Om man har mer pengar köper man privata tjänster. Det bästa anhörigstödet är egentligen en väl fungerande äldreomsorg, så att man ger den hjälp man vill till sina anhöriga av kärlek, lust och för att man har tid och ork. Vi ser också resultatet av stressiga arbetsförhållanden för personalen med mer helgtjänstgöring, delade turer med arbete morgon, eftermiddag, kväll och ett obetalt pass mitt på dagen.
Vidare är det känslan av att inte hinna med och räcka till. Caremaskandalen har pekat på att privata vinstintressen leder fel. Vi har också sett uppgifterna från Socialstyrelsen om ungefär 10 procents lägre bemanning hos privata utförare.
Då har det inte funnits statistik som skiljer på ideella utförare som Ersta i Stockholm eller Bräcke Diakoni i Göteborg utan man har slagit ihop alla privata utförare. Ett stort gemensamt problem, vare sig det är en kommunal eller en privat utförare, är krympande resurser och att det finns för lite personal.
Därför är det bra att vi är eniga om att vi ska ställa större krav på kommunerna att vara tydliga med vilka behov som finns, vilka behov den enskilde äldre har. Vid biståndsbedömningen ska man göra en bedömning av vilka behov som finns, timmarna, och en genomförandeplan för hur det ska gå till.
Bemanningen ska rättas efter de enskilda behoven. Det ska vara synligt för äldre och anhöriga hur bemanningen ser ut i förhållande till behoven på ett äldreboende. Det ska vara synligt för intresserad allmänhet och för de lokala politikerna. De måste ta ett tydligt ansvar för att de resurser till den äldreomsorg man säger sig vilja ha har avsatts.
Socialstyrelsen säger i sitt yttrande att den enskildes behov ska styra bemanningen. Jag vet att många ute i landet känner att det inte är behoven utan budgeten som styr. Det är därför viktigt och ärligt av oss att säga att vi inte skickar med pengar i det här läget. Men vi vet alla att det här kommer att kräva mer resurser till äldreomsorgen i de flesta kommuner. Det här är ett verktyg som gör att Socialstyrelsen kan agera starkare i sin tillsyn.
Lever äldreomsorgen upp till föreskrifterna eller inte? Det är viktigt att se att kommunerna behöver pengar till mer personal i äldreomsorgen. När jag besöker representanter för äldreomsorgen berättar de ofta att de har ett budgetunderskott. De står inte och väntar på mer personal, utan de oroar sig för mindre personal.
Vänsterpartiet är det enda riksdagsparti som - hittills - i sin skuggbudget har öronmärkt ytterligare 3 miljarder fram till 2014 för mer personal. Det ska vara en permanent nivåhöjning med 7 000 fler anställda med prioritering på demensvården. Vi har redan bestämt att vi kommer att gå vidare i nästa års budget och satsa ytterligare 1 miljard på andra delar av äldreboendena.
På det sättet ger vi förutsättningar för vår politik att leva upp till de föreskrifter som Socialstyrelsen lägger fram. Det är självklart att det här inte räcker fullt ut. Vi vet att det jobbar många i äldreomsorgen som inte har rätt utbildning. Vi har länge drivit kravet på en långsiktig satsning om 4 miljarder under tio år. Vi har utbildningsvikariat så att man ska få vikarie när man går sin utbildning.
Vi har satsat på ett matlyft. Vi jobbar väldigt mycket med äldres inflytande över äldreomsorgen, vilket är en av våra allra viktigaste frågor. Det går dock inte att komma ifrån det som många har sagt: Med för lite personal är det väldigt svårt att få en bra äldreomsorg. Därför, än en gång: Jag tror att vi har tagit ett steg framåt i dag, men det kommer också att krävas mer pengar för att detta ska bli konkret verklighet.