Anders Borg (M):
Jag har tillbringat huvuddelen av veckan i det europeiska samarbetet, och det är svårt att diskutera den här krisen utan att ta sin utgångspunkt där. Jag minns hur det var 2008 när regeringarna reste sig upp och krävde större och större satsningar, och "för lite och för sent" hördes här hemma i varje debatt.
Med 45 procents ungdomsarbetslöshet är Spanien inte längre det föredöme som Socialdemokraterna numera framhåller - det var det exempel man ofta nämnde 2008. Man tog i för mycket med konjunkturpolitiken, vred ratten kraftigt, och bilen fastnade direkt i diket. Man sitter kvar med en skuldsättning på 90 procent av bnp och en uppgång på 20 procent.
I några länder kommer det att ta många decennier innan man har sanerat och betalat priset för den vanskötsel vi upplevt under decennier. Vi talar om länder som har en konkurrenskraftssituation som är så dålig att den är långt värre än vad Sverige upplevde 1992.
Man har regelbördor, konkurrensbegränsningar och hinder som gör att man har brister i konkurrensen, och det innebär att man helt enkelt inte förmår konkurrera på en fungerande världsmarknad. Sverige har, när vi tittar på arbetsmarknaden, det högsta arbetskraftsdeltagandet av alla EU-länder. Här talar vi om länder som alla ligger på den lägsta nivån. Allra värst är läget naturligtvis i Italien, där endast 62 procent av befolkningen i arbetsför ålder är sysselsatt.
Det här är de grundläggande felen. Man har behållit gamla, ineffektiva regelstrukturer. Man har en inflexibel arbetsmarknad som inte präglas av omställningsförmåga. Man har tagit på sig en skuldsättning i offentliga utgifter som medborgarna helt enkelt inte är beredda att betala för. Det här kommer naturligtvis att kräva mycket lång tid att sanera. Det enda vi kan vara glada för i Sverige är att vi inte har försatt oss i den sitsen. Vi gick in i krisen med en väldigt realistisk utgångspunkt.
Vi gjorde breda satsningar, för vi hade bland de starkaste offentliga överskotten av alla länder. Vi hade byggt upp dem under 2006, 2007 och 2008 till nivåer som gjorde att vi kunde sänka skatter och göra satsningar utan att åka ned i diket. Det ska vi naturligtvis hålla fast vid. Jag förstår att Socialdemokraterna är sugna på budskapet "för lite och för sent". Be my guest! Det gick inte så bra förra gången.
Jag tror att diket är alltför avskräckande för att svenska väljare ska uppskatta den där överbudspolitiken. Sverige står sig väldigt starkt nu därför att vi har gjort strukturreformer, stora förändringar av arbetsmarknaden. Jag kan bara minnas att när Socialdemokraterna en gång i tiden talade om utanförskap skulle man nå ned till 800 000 helårsekvivalenser utanför arbetsmarknaden. Där är vi nu. När vi tog över låg det väl över miljonen. Det har alltså skett strukturella förändringar som gör att svensk arbetsmarknad fungerar bättre. Och resultaten är tydliga.
Vi har den lägsta långtidsarbetslösheten som andel av arbetslösheten i Europa. Vi har den starkaste sysselsättningsökningen av alla de europeiska länderna. Det är alltså en väldigt stark effekt av att vi har tagit ansvar. Vi behöver inte sanera. Vi har fortsatt i de goda tiderna att göra strukturreformer, och vi kan se resultat av detta. Vi står bättre rustade än de flesta andra länder. Självklart har vi det manöverutrymme, det handlingsutrymme, som krävs om vi får en mer besvärlig ekonomisk utgångspunkt.
Då är det naturligtvis de principer som vi redovisade i budgetpropositionen och som jag har återgivit här som är utgångspunkten. Det är så man bedriver konjunkturpolitik. Det är det vi har gjort i Sverige, Tyskland, Finland och några andra länder. Det var det man inte ville från Socialdemokraternas sida och det man inte har gjort i Spanien och de andra länderna som har dragit ned bilarna i diket. För lite och för sent är den farligaste politiska kommentar man kan ge i en kris.
Jag förstår att Socialdemokraterna känner sig starkt frestade att ändå köra ned i det diket. Och, som sagt, ni är hjärtligt välkomna.