KBLab/rixvox huggingface dataset:
Catharina Elmsäter-Svärd (M):
Beträffande att jag personligen skulle försena saker och ting sedan 2006 får jag säga att jag tillträdde som statsråd hösten 2010. Likväl tycker jag att det är oerhört viktigt att vi får ordning på taxisidan och på yrkestrafiken överlag. Därför såg jag till att ge Transportstyrelsen och Rikspolisstyrelsen uppdraget att återkomma med redovisning om regelefterlevnad, att se vad som är problemet.
Man måste kunna identifiera ett problem innan man vet vad man ska göra åt det. Annars tror jag att det långsiktigt blir väldigt knepigt. Nu känner även Monica Green till, herr talman, den process som pågår, de återrapporter som finns från branschen och det arbete som ska komma till våren. Att det inte händer någonting är därför ett ganska märkligt, yrvaket, konstaterande. När det gäller taxi pågår en diskussion. En del av problematiken som åkare har består i de förare som finns.
Om man ska ha en säker trafik eller veta att man följer lagar och regler måste man kunna få information om den person som kör åt en, om den personen till exempel fått sitt körkort indraget av olika skäl. Nu tittar Transportstyrelsen över det så att man i ett register ska kunna få relevant information om personerna, att de har rätt behörighet att utföra de arbeten som ska göras. Det har inte varit lika lätt och tydligt förut. Det är ett arbete som kommer att ge resultat.
Vad beträffar diskussionen om de obligatoriska redovisningscentralerna är det riktigt att det har tagit tid. Jag håller med om det. Men nu kommer en proposition, och då behöver vi väl inte bråka om det. Det skulle väl i så fall vara en lekstuga.
Catharina Elmsäter-Svärd (M):
Jag har besvarat Anders Ygemans interpellation, som Leif Pettersson på ett förtjänstfullt sätt tagit över, om när det ska komma en proposition om obligatoriska redovisningscentraler. Det är väl för väl att vi inte har kvar frågan om detta ska införas. Utredningen har mer handlat om hur det ska gå till.
Jag tycker att det är viktigt att få ordning på yrkestrafiken utifrån de olika kriterier och behov som finns. De obligatoriska redovisningscentralerna är en viktig komponent av flera. Det finns mycket mer som vi skulle kunna diskutera vad gäller taxi vid något annat tillfälle. En sak som varit uppe och som också Magnus Sjödahl var inne på är den fria prissättningen.
Branschen säger själv att den egentligen inte skulle vilja bli av med detta. Här gäller det i så fall att hitta former för hur man ska kunna få ut någonting bra för det pris som man betalar och hur man ska kunna veta att det är ett bra pris. Kanske har vi någonting att fundera på när det gäller informationen och möjligheten att jämföra priser på ett säkert och tryggt sätt.
Catharina Elmsäter-Svärd (M):
Tack, statsrådet, för svaret! År 2007 gjordes en överenskommelse, Stockholmsförhandlingen, som ledde fram till ett 100-miljardersprojekt.
När jag hör statsrådet förklara, eller snarare berätta, varför man ansåg att resultatet av folkomröstningen inte respekterades när det gäller hur man skulle dela intäkterna från trängselskatterna mellan kollektivtrafik och vägsatsningar, vill jag påminna statsrådet om att det är en efterhandskonstruktion av vad som faktiskt hände.
Miljöpartiet har aldrig gillat Förbifarten. Det har inte Vänsterpartiet heller. Det var de väldigt tydliga med i Stockholmsöverenskommelsen också. Socialdemokraterna i regionen gillade däremot alla prioriteringar, så det var en väldigt bred överenskommelse. Man gillade till och med Förbifarten.
Det som inte gillades, och som gjorde att Socialdemokraterna inte skrev under Stockholmsöverenskommelsen, var att man tyckte att alliansregeringen borde tillskjuta mer statliga pengar till projektet. Däri låg själva skillnaden. Redan om några dagar ska Norra länken i Stockholm invigas.
Jag vet att kungen och kronprinsessan och också statsrådet ska vara med. Det är alltid roligt att få inviga stora, viktiga investeringar.
Norra länken kommer att via Essingeleden knyta ihop den del av E4 som i dag har stora kapacitetsproblem med Södra länken för att slutligen bilda en sluten ring med en östlig förbindelse på sikt, vilket är en stark prioritering för regionen.
Och man ser att Norrortsleden, som invigdes för ett antal år sedan, ska vara en del som kopplar ihop med Förbifarten för att sedan hänga ihop med Södertörnsleden. Då förstår man hur infrastrukturen, som alla har jobbat hårt för i den här regionen, behövs. Och man har väntat på den. Det var ett fantastiskt besked att Norra länken, som nu öppnas, kommer före i tid och till en kostnad under budget.
Det vi ser nu är Förbifarten som stoppas, eller snarare fryses. Som det sägs från regeringen ska det ges möjlighet för Stockholms stad och Stockholms läns landsting att hemställa till regeringen att man ska förhandla om hur fördelningen av trängselskattepengarna egentligen ska ske. Det har uttryckts ganska tydligt från Stockholms stadshus att man vill ha mer pengar till kollektivtrafik. Och, tänk, det vill alla.
Men väldigt få vill egentligen riva upp den överenskommelse och den finansiering som gäller. Man vill alltså inte omförhandla men kan tänka sig att merförhandla.
Min fråga till statsrådet, som jag egentligen, herr talman, tjuvstartade lite grann med under frågestunden för ett par timmar sedan, handlade egentligen om detta: Om det nu inte finns ett intresse från landstinget av att omförhandla faller en grundpelare för regeringens frysning. Frågan blir då: Varför inte sätta igång med bygget på en gång? Varför vänta?
Och om det finns en annan fördelning, mer till kollektivtrafik, undrar jag: Kommer regeringen att föra till mer pengar från staten? Det var det Socialdemokraterna tyckte att man skulle göra redan 2007 - av den anledningen skrev man inte under.
Catharina Elmsäter-Svärd (M):
Statsrådet säger att det lär finnas en kär tradition för nya regeringar. I det här sammanhanget skulle det innebära att stora och viktiga projekt stoppas, fryses och omförhandlas. Då skulle jag vilja ha infrastrukturministerns uppmärksamhet just nu.
Den stora skillnaden jämfört med det som stoppades med anledning av Citybanan 2006 var att det var en alliansregering som tog över en nationell plan gjord av socialdemokrater, påhejade av miljöpartister och vänsterpartister, som saknade finansiering med 65 miljarder kronor.
Det visade sig att projekteringen av Citybanan, ett projekt som alla har längtat efter länge, först skulle ha en beräknad kostnad på 8 miljarder kronor. Inom knappt ett år visade det sig att det skulle kosta 16 miljarder. Först var det minus 65 miljarder i budgeten som redovisades. Man satte i gång en politik som innebar: Vi sätter spaden i backen, men vi kan inte göra mer.
Därför tillsatte regeringen, till skillnad från den här regeringen, en förhandlingsperson med ett tydligt uppdrag. Vi väntade inte på att någon annan skulle fråga efter en förhandlingsperson. Regeringen ville ha Citybanan. Vi utsåg en förhandlingsperson med ett tydligt direktiv att hitta en finansiering.
Eftersom det här var så eftertraktat blev det också medfinansieringar av kommuner och regioner långt utanför Stockholms stad, och sedan kunde man köra igång. Citybanan förväntas nu bli klar 2017.
Den stora skillnaden som jag upplever just nu är att när den här regeringen säger att man vill frysa Förbifarten för att se om de andra parterna vill ha en förhandlingsperson, men ändå inte får det, händer ingenting.
Om det skulle finnas en minsta likhet med den tidigare regeringen borde den här regeringen själv se till att utse en förhandlingsperson och ge ett tydligt direktiv, och kanske dessutom föra med pengar, om man menar allvar med att man vill bygga Förbifart Stockholm. Annars faller den jämförelsen rätt rejält.
Det vore intressant om statsrådet kunde ta upp den diskussion som var utifrån Stockholmsöverenskommelsen. På den tiden stödde Socialdemokraterna prioriteringen som gjordes i själva överenskommelsen men ville de facto att staten skulle anslå mer pengar. Det var därför man inte skrev under. Det var inte beroende på fördelningen i övrigt.
Vi vet nu att den nya ledningen i Stockholms stadshus vill att mer av pengarna från trängselskatterna ska användas till kollektivtrafik. Då kvarstår frågan från Robert Halef, Lars Hjälmered, Jessica Rosencrantz och mig själv: Vill regeringen ens en gång ha Förbifart Stockholm?
Om man tänker omförhandla, vilket de andra inte vill utan i stället bestämt sig för att medförhandla, har då Socialdemokraterna mer pengar, precis som man uttryckte det 2007, för att se till att Förbifarten kommer på plats? Återigen till jämförelsen: Citybanan var aldrig ifrågasatt av alliansregeringen.
Men vi fick rensa upp, för det saknades pengar och finansiering. Förbifarten har finansiering. Frågan är: Vill regeringen ha Förbifarten?
Catharina Elmsäter-Svärd (M):
Jag brukar säga att Förbifart Stockholm är för vägen vad Citybanan är för järnvägen. Essingeleden är trång. Det är kapacitetsbrist, och det är sårbart för hela systemet att det inte funkar. Därför behövs Förbifarten för kapaciteten på vägen på samma sätt som Citybanan behövs för kapaciteten på järnvägen.
När det saknades pengar var vi tvungna att stoppa upp. När det skilde mellan 8 miljarder och 16 miljarder var vi tvungna att se om det gick att göra Citybanan på något annat sätt. Det visade sig att det bästa var det som nu sker. På det sättet har denna regering inte gjort när det gäller Förbifarten.
Snarare använder man tidsutdräkten och hoppas att det inte ska bli någon lösning så att bygget kan sätta fart - om jag ska tro att Socialdemokraterna står fast vid sin tanke att de vill bygga Förbifarten. Men varför använda denna tid om man ändå vill? Statsrådet säger att hon ska lyssna på parterna och har bjudit in till samtal och möte den 15 december.
Som nämndes tidigare har svar kommit i dag, och i det står tydligt att ingen begäran om förhandlingar kommer att göras eftersom inga sådana förhandlingar önskas. Frågan är hur många gånger samma person som tillfrågas måste svara för att statsrådet ska höra och inte bara lyssna.
Det är nog dags att regionen, hela Mälardalen och hela Sverige inte ska fortsätta att förlora förutsättningar för jobb, konkurrenskraft och den tillväxt Sverige behöver. Det tror jag att vi alla egentligen är överens om.
Marie Wahlgren (FP):
Det faktum att vi står här i dag och diskuterar en hästpolitik är egentligen ett misslyckande. Det är ett misslyckande beroende på den politik som förs på en massa andra områden. Hade vi haft en bra företags- och näringspolitik, hade hästnäringen också haft bra förhållanden. Då hade vi inte behövt en specifik hästpolitik.
Hade vi haft en lyckad jämställdhetspolitik i det här landet, då hade tjejers idrottande haft samma villkor som killars idrottande. Då är jag säker på att ridskolorna ute i kommunerna hade haft bättre villkor, och då hade vi inte behövt en särskild hästpolitik.
Hade vi haft en bra utbildnings- och forskningspolitik, hade det inte funnits någon brist på landsbygden på de specifika yrken som behövs för att ha en bra och fungerande hästnäring. Då hade det funnits hovslagare, och då hade det funnits en bra forskning om landsbygdsfrågor. Då hade vi inte behövt en särskild hästpolitik. Men nu är inte så fallet.
Därför behöver vi i nuläget en hästpolitik eller i alla fall en politik om de här frågorna. Vi i Folkpartiet tycker inte att den skrivelse som regeringen har lagt fram är tillräcklig.
Skrivelsen ger några svar - det är jag verkligen beredd att ge regeringen ett erkännande för - men det saknas också andra. Vi har ännu inte fått klara besked om hur vi ska skydda de svenska hästraserna. Det kommer regeringen förhoppningsvis att återkomma till.
Vi ser fram emot att vi får en politik där den biologiska mångfalden också gäller olika hästraser inom jordbruket. I dag saknas det fortfarande utbildad personal på flera områden inom hästsektorn. Jag nämnde tidigare hovslagare, men det gäller också bra utbildning för ridinstruktörer och andra. Folkpartiet har i sin motion om hästpolitiken föreslagit att vi ska ta upp lärlingsutbildningen.
Jag tror att lärlingsutbildningen just på de här områdena är speciellt lämplig, då unga människor kan få en bra utbildning på ganska smala områden. Regeringen borde här återkomma med fler förslag. Vi ser inte heller att regeringen i skrivelsen tydligt belyser hästens betydelse för landsbygden och för landsbygdens miljö.
Ett område som remissinstanserna har tagit upp är användningen av hästen inom skogsnäringen. Vi ska ju snart diskutera skogspolitiken, och då kan vi återkomma till behovet av att hitta nya brukningsformer på särskilt känslig skogsmark. Där kanske hästen skulle kunna spela en roll. Vi anser också att man måste göra mer på djurskyddsområdet.
Det kommer in många nya människor i hästnäringen, människor som kanske inte tidigare har haft ett traditionellt jordbruksarbete och jobbat med stora djurbesättningar. Då behövs det framför allt information och utbildning, för jag är säker på att de här människorna verkligen vill göra sitt allra bästa när det gäller djurskyddet.
Regeringen borde också mer belysa hästens roll ur ett folkhälsoperspektiv, och framför allt hästens roll inom rehabilitering och idrott för handikappade. Herr talman! Den lista med frågor som regeringen borde komplettera kan göras lång. Därför yrkar jag bifall till reservation 1. Dessutom yrkar jag bifall till reservation 15. Men jag står naturligtvis bakom Folkpartiets alla övriga reservationer.
Marie Wahlgren (FP):
Först vill jag passa på att tacka ministern för att hon trots att timmen är relativt sen tar sig tiden att delta i debatten. Jag tycker att både miljöministern och jordbruksministern är föredömen för sina kolleger. Ni deltar ofta i debatten om de propositioner och skrivelser som ni lägger fram. Det tycker jag att ni ska ha en eloge för. Jag vill passa på att lyfta fram en fråga som inte var riktigt lyft i propositionen.
Det är miljöpåverkan och framför allt miljögifternas påverkan just på tumlarbeståndet. Det är trots allt så att de högre arterna i vattnet - i det här fallet däggdjur, men också fisk - påverkas mer kraftfullt av miljögifter, dioxiner, PCB och så vidare.
Vi har i Folkpartiet nu lagt fram ett förslag där vi tycker att EU borde ta ett större ansvar för forskningen på miljöområdet. Vi vill arbeta för att man inrättar ett forskningsinstitut på EU-nivå för havsforskning. Det ska alltså vara på EU-nivå och inte på svensk nivå.
Vi tycker att det skulle vara en utmärkt placering vid Östersjön, då Östersjön på sitt sätt är ett litet laboratorium. Eftersom vattenväxlingen är så dålig kan man snabbt se om någonting händer och om det kommer nya miljögifter. Jag undrar om ministern skulle kunna tänka sig att intressera sig för den idén.
Marie Wahlgren (FP):
Lars Engqvist säger, när han väl kommer in på diskussionerna om smärtpatienterna, att landstingen har kunskap nog. Jag tror faktiskt inte att det är sant. Jag ägnade mig åt att söka lite på Socialstyrelsens hemsida kring ord som beskriver smärta. Jag sökte på kronisk smärta, långvarig smärta, fibromyalgi - typiska sökord för området.
De ger mellan 5 och 13 träffar på Socialstyrelsens hemsida. När jag söker på högt blodtryck får jag 86 träffar. Jag tror att det speglar lite hur lågprioriterat smärta är.
Jag tror att det är viktigt att inte bara utredningen pågår utan att Socialstyrelsen allmänt tar ett större grepp om frågan. Jag tror också att det gäller försäkringskassorna. Det var den andra delen av min interpellation till ministern. Försäkringskassorna måste också ta frågan på allvar.
Det finns en fara när vi försöker tvinga fram snabb rehabilitering och när vi fokuserar på att få tillbaka folk i arbete - vilket är jätteviktigt och vilket vi ska - att det blir kontraproduktivt därför att man inte lyssnar på till exempel de läkare som jobbar med smärtvård. Rehabilitering måste ha ett första fokus.
Första fokus när det gäller smärtpatienter måste vara att om möjligt naturligtvis göra dem friska. Nästa steg - om patienten inte blir frisk - måste vara att hitta ett sätt för människor att hantera och leva med smärtan i vardagen. Sedan är nästa steg att komma tillbaka till arbetet.
I dag får jag signaler från till exempel smärtläkare att man går på alldeles för fort, vilket gör att efter bara ett par veckor tillbaka på jobbet kraschar patienten. Då kommer patienten inte alls tillbaka. Man har fått uppleva misslyckandet eftersom det inte har funnits kompetent och kunnig rehabvård. Jag tänkte läsa upp några siffror.
Det kom en utredning 1994 från Socialstyrelsen om hur rehabvård skulle hanteras. År 2000 gjorde en läkare en uppföljning av hur det hade gått. Det visade sig att 67 % av länssjukhusen saknar multidisciplinära smärtmottagningar, vilket var en av de viktigaste sakerna som pekades ut i utredningen. 55 % av klinikerna saknar minst två läkare som kan arbeta med detta.
57 % av klinikerna saknar sjukgymnaster. 76 % saknar psykosocial kompetens, trots att man vet att just kuratorer är viktiga och en holistisk syn, en helhetssyn, på begreppet smärta är viktig.
65 % anger att man inte har kompetens för smärtrehabilitering, och 63 % angav att man inte kan behandla och rehabilitera patienter med diffus långvarig muskuloskeletal smärta. Det här är skrämmande siffror. Då pratade man om sex år senare, och nu pratar man om tio år senare. Situationen är inte bättre i dag, snarare sämre.
Ministern måste inse att någonting måste göras.
Marie Wahlgren (FP):
Det är lite konstigt att hamna i en debatt som skulle handla om smärta men som mest handlar om sjukvårdens organisation och där organisationen inte brister just för smärtpatienterna. Ett av de stora problemen just med behandling av smärta är att man behöver länka ihop specialistvården och den nära sjukvården.
Smärtpatienter behöver ofta ha en långvarig, trygg och välorganiserad sjukvård, där olika aktörer inom sjukvården - min husläkare, om jag ska ta ett gammalt kärt folkpartiförslag, min specialist och andra - arbetar tillsammans i lag.
Om vi ska diskutera sjukvårdens organisation är det möjligtvis hur vi genererar en sjukvård som just gör det här, att vi arbetar i lag och sätter patienten i centrum inte bara i högtidstalen utan också inom vården.
Jag har pratat en del med mina landstingskolleger, och jag tror att vi i alla fall i Skåne kommer att ha en diskussion åt det hållet att närsjukvården måste kunna arbeta ihop med till exempel specialisterna på rehabsidan, för att kunna ge en sjukvård till patienten som är på patientens villkor. Vi måste driva på här i riksdagen.
Vi måste driva på för att lyfta upp frågorna. Vi måste också driva på för att få fram de goda exemplen på hur man kan jobba med smärta och med rehabiliteringsvård på rätt sätt. Om socialministern och andra aktörer på nationell nivå inte ligger på är det en risk att de här patienterna fortsätter att vara bortglömda. Det vore ytterst olyckligt.
Marie Wahlgren (FP):
Vi lever mycket i ett regionernas Europa. Jag tänkte på det när infrastrukturministern satte de i och för sig oerhört viktiga satsningarna i Trollhättan mot satsningarna i den region som E 22 tillhör. Först och främst tycker jag att det är synd att det måste till ett hot mot en svensk stor industri för att man ska kunna se att investeringarna i Trollhättan är viktiga.
De investeringarna måste vara minst lika viktiga vare sig Saab finns kvar i regionen eller inte. Jag ska gå tillbaka till tanken på regionernas Europa. Regionerna är lite som ryska dockor. Det finns en större, och de resterande blir mindre, mindre och mindre. Låt oss titta på den region E 22 tillhör. Den stora dockan är egentligen hela norra Europa.
E 22 är länken mellan Danmark, Tyskland och upp mot de nya EU-länderna i Baltikum. E 22 är därmed viktig inte bara för Sveriges tillväxt utan faktiskt för hela norra Europas tillväxt. Det finns egentligen två regioner.
Det finns den norra delen av E 22, den östsvensk-baltiska regionen. Sedan finns där Öresundsregionen. Öresundsregionen är en av de viktigaste tillväxtregionerna i Europa. Förstoringen av den regionen är oerhört väsentlig för E 22.
Jag spenderade en av mina fredagar med att vara med på en konferens som rörde att bredda Öresundsregionen. Det var en konferens som genomfördes i Danmark, inte Sverige, men eftersom jag betraktar den regionen som min tyckte jag att det var viktigt att vara där.
Där pekade man på hur viktig den del av Skåne där Kristianstad ligger är för den lite större Öresundsregionen och hur viktigt det är med satsningar på infrastruktur för att få regionen att fungera. Låt oss gå ned till det lilla. För min del är detta en del av Region Skåne.
Det här är länken mellan vad vi kan kalla Region Skånes två huvudstäder, mellan Malmö, den stora tunga staden i regionen, och Kristianstad, som är huvudsäte för regionen i sig.
Det är naturligtvis oerhört viktigt att den vägen fungerar väl - det är en olycksdrabbad väg. I somras tillbringade jag en dag på Vägverket med att se på E 22. Jag har redan tidigare varit kritisk till att de satsningar som var inplanerade var för få.
Vi behövde ha tagit ett helhetsgrepp om hela E 22 och åtgärdat allt i ett stycke. Jag tror att de planer som har funnits på PPP-lösningar och som har visat att man till och med kan få en effektivare utbyggnad av E 22 just via PPP-lösningar hade varit bra att gå vidare med redan tidigare.
Nu tror jag att de är absolut nödvändiga. Kan ministern ändå ta tag i den möjligheten och låta E 22 bli ett försök för PPP-lösningar i Sverige?
Marie Wahlgren (FP):
Jag vill börja med att kommentera Christer Adelsbos påpekande att de skånska riksdagsmännen inte var närvarande vid träffen med regionen. Som Christer vet pågår många möten i Skåne de dagar vi är där. Jag valde personligen att vara närvarande vid en träff med industrin i stället. Jag träffade nämligen livsmedelsindustrierna.
Det för mig osökt in på en annan problematik, nämligen att svensk bilindustri är oerhört viktig. Jag tror att man måste göra vad man kan för att stödja den.
Det finns ett problem i Sverige mellan de industrigrenar som har ett fåtal stora nyckelföretag och de industrigrenar som består av många små, till exempel livsmedelsindustrin, som är väldigt viktig just nere i den här regionen.
De väldigt små företagen får aldrig så stark röst som Saab, Volvo eller Ericsson. Därmed tar man inte samma hänsyn till deras behov. Den skånska livsmedelsindustrin hade behövt E 22.
Den skånska livsmedelsindustrin, och faktiskt hela Sveriges livsmedelsindustri, är en industri som lever mycket på export. Det hade man varit medveten om om man varit med på det möte som jag var på. Jag tycker att det är viktigt att vi är ute och träffar företrädare för industri och näring. Man får naturligtvis välja och prioritera. Jag prioriterade detta just den fredagen.