KBLab/rixvox huggingface dataset:
Magnus Ek (C):
Jag har stor respekt för att ledamoten Gardfjell företräder en övergångsbudget. Jag har stor respekt för att det inte är något av budgetförslagen som jag och ledamoten företräder som ser ut att gå igenom i riksdagen. Jag tänker därför inte fördjupa mig alltför mycket i de budgetförslagen. Jag tänker inte heller lägga tid på det som vi brukar debattera om och som vi inte brukar vara överens om. Det gäller skyddet av värdefull natur och hur vi ser på skogens roll i omställningen.
Jag har en ganska rak och enkel fråga med anledning av den kritik som ledamoten riktar mot en annan av våra kolleger från Liberalerna, nämligen om en bristande grön skatteväxling. När jag ser tillbaka på de senaste fyra åren ser jag att den förra regeringen övergivit idén om grön skatteväxling, idén om att man höjer skatterna på det som är skadligt för miljön medan man sänker skatterna på det som är bra.
Man sänker också skatten på arbete. Den förra regeringen har höjt skatten på arbete mångdubbelt mer än på det som är miljöfarligt. Skatterna har dessutom höjts på förnybar energi. Det kanske tydligaste exemplet är det förslag till bonus-malus-system som den förra regeringen har genomfört och Centerpartiets förslag om en grön bilbonus som egentligen är samma tekniska modell.
I stället för att maximera miljönyttan genom en så effektiv grön skatteväxling som möjligt plockade den förra regeringen ut pengar ur systemet. Därmed tappar vi i miljöeffekt. Min fråga till ledamoten är: Kommer Miljöpartiet under kommande mandatperiod att driva på för en så effektiv grön skatteväxling som möjligt?
Magnus Ek (C):
Det var intressant. Idén om balans i den gröna skatteväxlingen vet jag inte att ni har företrätt med någon större iver tidigare. Det kan inte vara så att ni helt enkelt ville ta ut pengar ur systemet. Pengarna flyttades ju också till helt andra delar i budgetarna. Även om vi inte kan följa en budget såg det inte ut som att det var grön skatteväxling som var prioriterat, utan det gjordes andra prioriteringar som mycket väl kan vara värda att göra. För min del har vårt parti prioriterat andra saker.
Men jag har inte hört något om idén om balans i den gröna skatteväxlingen tidigare. Det gläder mig ändå att Miljöpartiet verkar vilja arbeta för en så effektiv grön skatteväxling som möjligt under åren som kommer där man inte tappar bort att sänka skatten när man höjer miljöskatterna. Det finns utrymme att höja miljöskatterna. Det är en av de delar som vi i Centerpartiet hade velat se i vår budgetmotion.
Även om jag inte tycker om att söka konflikt - tro det eller ej - vill jag säga att jag inte är helt säker på att vi är överens om vad som ska göras med anslaget om att skydda värdefull natur. Det är nu en speciell situation. Vi har inte en fullt ut siffersatt budget. Om ledamoten Gardfjell läser den ser hon att vi har lite olika tankar om vad man ska göra med just skogsmarken.
Magnus Ek (C):
Jag vill rikta min fråga till statsrådet Mikael Damberg. Jag tror inte att den våg av hat, hotelser och tyvärr också rena brottshandlingar som riktar sig mot lantbrukare, bönder och företagare inom de gröna näringarna har undgått någon här i kammaren.
Jag tror att vi alla också är medvetna om att det behövs en mängd insatser och kanske också en förändrad lagstiftning för att komma till rätta med dessa brott. Nu är det statsrådet Mikael Damberg som har ansvaret för rättsväsendet.
Tidigare statsråd har markerat att de kommer att ge ett särskilt uppdrag till polisen för att försöka bemöta denna typ av brottslighet samlat. Avser statsrådet att fortsätta med detta, och hur skyndsamt kommer man i så fall att ta ansvar för detta?
Magnus Ek (C):
Jag vill rikta min fråga till statsrådet Lövin. Klimatfrågan är vår tids ödesfråga. Det tror jag att vi är eniga om. Ska vi klara av att möta de mål vi har satt upp behöver vi minska våra utsläpp, i världen och i Sverige. Tyvärr ser vi att utsläppen minskar på tok för långsamt för att vi ska möta våra mål. Jag vill inte fastna i en sifferexercis om utsläppen ökar eller minskar. Men vi kan vara överens om att de minskar i en på tok för låg takt.
Det slår också Naturvårdsverket fast. Hur ser statsrådet på den här utvecklingen? Och, framför allt: Hur avser man att få ned utsläppen, som under förra mandatperioden ökade? Jag är stolt över det vi har kommit överens om i januariavtalet, men jag vill höra vad regeringen avser att göra ytterligare. Jag vill också gärna höra hur man ser på Europasamarbetet. Där har en offensiv klimatpolitik byggt på att vi kan ha en ambitiös bördefördelning där vi tar på oss ambitiösa mål.
Hur ska detta hänga ihop ifall vi inte lyckas minska våra utsläpp i tillräcklig takt?
Magnus Ek (C):
Jag vill inte förlänga debatten med en replik på ett anförande som har en något lös koppling till denna debatt om utgiftsområde 20. Men jag tycker ändå att det är värt att ta en replik när vi har en ledamot i salen som plockar upp en sluten grupp på sociala medier med 146 medlemmar och låter det på något vis vara bärande för alla Sveriges jägare och för jakttillståndet i Sverige.
Jag ska inte säga att det är fråga om några lögner. Gruppen finns, men jag tror att vi som ledamöter ska vara försiktiga med att låta oss vägledas i vår politiska analys av vad någon mytoman i en sluten Facebookgrupp har skrivit och lagt upp. Jag tror att det är någonting som vi ska försöka undvika. När det gäller de synpunkter som kom på Centerpartiets politik kan jag i korthet säga att det för oss är en självklarhet att aktiv förvaltning är en bärande del i viltförvaltningen i Sverige.
Det är klart att vi måste ha en jakt. Det finns tillfällen då det kan finnas skäl att se över hur den lagstiftning som rör jakten ska se ut. Det finns absolut situationer då jag och Centerpartiet tycker att vi behöver överväga om vi inte kan ha lite mer aktiv förvaltning. Skarvbeståndet i Sverige är ett sådant exempel. Alla i denna kammare vet att vi har enorma problem med vildsvinsskador. Där kanske det inte är lagstiftning som behövs.
Det är snarare hinder kring hur viltkött ska tillvaratas som man behöver ta itu med för att komma till rätta med situationen. Jag tycker att det är fullständigt naturligt att man som politiskt parti säger att det behövs en aktiv förvaltning i detta land. Dessutom tror jag att det är rätt.
Magnus Ek (C):
Jag hänvisade till denna grupp eftersom du, Rebecka Le Moine, i ditt anförande refererade till någonting som du kallade för Rovdjurskampanjen. Eftersom jag inte hade hört talas om den tog jag mig friheten att försöka ta reda på vad det är som ledamoten står och hänvisar till. Det som jag hittar är alltså en sluten Facebookgrupp med 146 medlemmar. Jag kan inte se vad som skrivs i den eftersom jag inte är medlem. Men jag måste ändå anta att det är den som du hänvisade till. Jag tror inte att det är någonting som vi ska vägledas av när vi försöker avgöra vilken lagstiftning som vi ska ha kring jakt och viltvård i Sverige.
Vildsvinen är framför allt ett problem för skogsbruket och jordbruket. Vill du se effekterna av vildsvinen är du varmt välkommen hem till mig i Gryt där vildsvinen har vänt upp och ned på i princip varenda åker som finns. Jag tror inte att någon här inne anser att det är rimligt att vi ska ha predatorer i hela landet som håller den ökande vildsvinsstammen nere. Jag tror att vi alla kan inse att det är en orimlig situation att tro att rovdjursstammarna skulle expandera så mycket i södra Sverige att de kan hantera vildsvinen.
Det måste vi klara av på andra sätt. Detta är nämligen ett bekymmer för trafiken, för jordbruket och för skogsbruket.
Magnus Ek (C):
Jag är fullt medveten om hur trevligt det skulle vara om vi hade lite mer järnväg och mer plats på den. Jag kommer nämligen från en del av landet där vi aldrig i någon större utsträckning fick ta del av stambanorna. Där jag bor, i industrikommunen Valdemarsvik på ostkusten, byggde man inte för tåg. Man byggde smalspår till Norrköping. Och även om vi skulle önska att vi hade en stor järnväg där påverkas vi än i dag av de beslut som fattades på 1800-talet.
Jag tror inte att det finns något parti i riksdagen som skulle vilja bygga så många nya stambanor att vi skulle kunna fasa ut de vägburna transporterna. De kommer att vara oerhört viktiga för jobb och tillväxt i hela landet under överskådlig framtid.
Då är det såklart också avgörande att vi inte bara tittar på ett eller två trafikslag utan faktiskt tar oss an den stora utmaningen att växla om den vägburna trafiken och se till att få ned klimatutsläppen så långt det bara går. Precis som jag sa tidigare tycker jag dock inte att detta behöver stå emot att vi också ser behovet av att öka kapaciteten på svenska järnvägar. Det handlar om nya stambanor, men det handlar också om att göra insatser av mindre karaktär i hela landet.
Det handlar om att se till att vi får nya växlar och nya vändspår på plats i Småland, och det handlar om att vi behöver bygga ut Norrbotniabanan. Vi ska inte bara välja ett verktyg i verktygslådan. Det är den syn som jag har fört fram och som Centerpartiet står för. Vad gäller satsningarna i transportplanen och om vi förhandlar tillräckligt bra skulle jag såklart önska att vi var några centerpartister till runt förhandlingsbordet.
Är det så att Jens Holm håller med mig i den saken kan han väl lägga ett gott ord för oss i nästa valrörelse så att kommande regeringar kanske har lite fler centerpartister runt förhandlingsbordet.
Magnus Ek (C):
Jag ska villigt ge Jens Holm poängen att det inte är järnvägssatsningarna som jag har störst problem med i Vänsterpartiets budgetförslag. Det har att göra med andra saker, till exempel konkurrenskraften för svenska företag i andra delar. Som svar på det sista resonemanget och det jag antar är en fråga - alltså om vi tycker att det är okej att det satsas på infrastrukturprojekt i Stockholmsområdet - vet jag precis vilket problem det är för företagen med flaskhalsarna runt Stockholm.
Vi vet att vi behöver kunna transportera varor på ett effektivt sätt. Jag ska säga att ett av de stora tillväxtproblemen som vi har i mitt hemlän Östergötland och vidare i industrin i Småland är just att infrastrukturen i Mellansverige är eftersatt. Det är fullt på stambanorna. Vi kan bara ta Scania, som behöver transportera sina hytter från fabriken i Oskarshamn till fabriken i Södertälje.
Det är ett toppmodernt företag som konkurrerar i hela världen men som har en infrastruktur som i allt väsentligt är densamma som på 60-talet. Detta är ett riktigt tillväxthinder för den typen av företag. Om vi tar det som Jens Holm vill kalla för långtradarkonvojer kan man ju fundera på om problemet är att det är alldeles för dyrt att köra på järnväg, eller om problemet är att vi faktiskt inte har den kapacitet som gör att man kan lägga de här transporterna på järnväg.
Det är det jag menar när jag pratar om de mindre infrastrukturinvesteringarna: Det handlar om att bygga upp kapaciteten i de flaskhalsar som finns i dag, stora som små, och att se till att vi får stambanorna på plats. Man kan arbeta med båda delarna. Jag tror att den här typen av debatter, där vi ställer det ena transportslaget mot det andra i stället för att fundera på hur vi faktiskt förbättrar situationen på totalen för de svenska företag som bygger tillväxten och arbetstillfällena i hela landet, är en återvändsgränd.
Magnus Ek (C):
Centerpartiet väljer i gemenskap med en bred majoritet i utskottet att lägga denna skrivelse från Riksrevisionen till handlingarna. Det betyder inte att utskottsmajoriteten inte tar till oss av det som kommer fram i skrivelsen. Stora delar är väl värda att ta med sig i det vidare arbetet med att skärpa, effektivisera och förbättra det svenska biståndet.
Men i likhet med majoriteten i utskottet ser också Centerpartiet att det finns tillfällen då man inte bör ha alltför hårda gemensamma målformuleringar för det humanitära biståndet och utvecklingsbiståndet. Det kan finnas skäl att inte alltför hårt lägga samman dessa. I andra sammanhang är det dock fullt naturligt att de två biståndsformerna samverkar med respekt för de humanitära principerna.
I många fall är det faktiskt så att från den dag vi inleder en hjälpinsats via det humanitära biståndet påbörjas processen mot att börja arbeta med ett utvecklingsbistånd. Fru talman!
Med detta sagt vill jag fästa uppmärksamheten på en del av det som framkommer i Riksrevisionens rapport och som jag tror att det är värdefullt för oss som beslutar om det svenska biståndet att ha med oss framöver.
Det handlar om hur de som arbetar med det svenska biståndet på plats i länder och regioner upplever att de inte har fullt grepp om de strategier och mål som ska ligga till grund för deras arbete och finnas med i vardagen.
Det finns en risk när vi vill utveckla och förbättra biståndet från politisk sida och från Sidas sida att det blir så mycket mål och styrning att det blir svårt att verka efter dem. Detta tror jag att alla som har verkat i en mindre eller större organisation kan känna igen sig i. Det blir svårt att se att mål och strategier får genomslag också på marken.
Det är värt att fästa uppmärksamhet vid detta och att ha med det i framtiden. Vi ska inte glömma bort varför vi gör detta. Detta är inte heller det enda vi gör vad gäller förbättringar av det svenska biståndet. I det regeringsavtal som ligger till grund för att regeringen Löfven kunde tillträda finns till exempel några punkter som handlar om biståndets fokusering och effektivisering.
Jag tror att det är viktigt att vi också i kvällens debatt har med oss att detta inte är det enda sättet vi följer upp det här på. Det är viktigt att vi fortsätter att granska och syna det svenska biståndet och dess effekter i sömmarna och funderar på var förbättringspunkterna finns. Fru talman! Jag tackar för ordet i kvällens debatt.
Magnus Ek (C):
Jag tackar Magdalena Schröder för anförandet. Det finns något djupt beklagligt i den nya vändning som Moderaterna har gjort. För det första handlar det om att det har vridit debatten från hur bistånd ska se ut till vad biståndsramen ska omfatta, det vill säga hur många kronor vi ska lägga på detta solidaritetsarbete.
För det andra blir detta ännu ett exempel, efter energipolitiken och arbetskraftsinvandringen, på områden där Moderaterna lämnar avvägda kompromisser från tiden i alliansregeringen och alliansåren. Jag tycker att detta är olyckligt. Det är dock inte detta jag vill fråga Magdalena Schröder om utan om prioriteringarna som Moderaterna säger sig vilja göra. Det är fullt rimligt att fokusera på biståndsoberoende.
Det är bra att tänka på vad som ska hända efter 2030, när vi förhoppningsvis har klarat av att leverera målsättningarna i Agenda 2030. Men ska vi verkligen vara så hårda i vår kritik av utvecklingsbiståndet? Moderaterna anför att de vill satsa på hjälp till självhjälp för att de tror att det är viktigt. Blir det då inte fel att plocka bort det som ska vara hjälp till självhjälp?
Är det inte fel anslag att ha en nollvision och att i stället för att tala om biståndsoberoende och hur vi kommer fram till läget där vi kanske kan avveckla biståndet fokusera på hur många kronor som läggs på biståndet? Fokuserar Moderaterna inte alltför mycket på kronor och ören och alltför lite på den utveckling vi vill se?
Magnus Ek (C):
Det finns mycket som inte skulle behövas i en perfekt värld. I en sådan värld skulle vi kunna avskaffa det mesta staten gör. Det vore ett fantastiskt läge om vi kunde säga att mycket som görs inte alls behöver göras. Man kan dock inte utgå från det perfekta läget, utan tyvärr måste vi se krasst på den värld vi lever i och det arbete som behöver göras. Och här bommar Moderaterna lite. De går för snabbt till det idealläge vi vill uppnå och riskerar att plocka bort ett arbete som är nödvändigt för att uppnå idealläget.
Jag tror att under perioden fram till 2030 kommer svenskt bistånd att behövas mer än på mycket länge, och jag anser att båda delar behövs, såväl akut hjälp som det som stärker länder att kunna anta utmaningarna i Agenda 2030.
Det är som sagt bra att ha principen om biståndsoberoende för ögonen, men jag tror att Moderaterna riskerar att kapa i nödvändigt arbete för att de kollar för mycket på det idealläge vi vill uppnå.
Magnus Ek (C):
Tack, Ludvig Aspling! Jag har under de tio år jag varit aktiv i svensk politik spenderat en hel del tid - vissa dagar tänker jag att det är på tok för mycket tid - med att debattera med partikamrater till Ludvig Aspling. En sak som ofta återkommer när man gör detta är två bärande argument i två för vår tid centrala politiska frågor: migration och klimat.
När det gäller migration anförs från sverigedemokrater ofta argumentet att vi ska hjälpa till på plats. Jag tror i grunden att det är fel att försöka ställa dessa två saker - migrations- och asylpolitik i Sverige och bistånds- och utvecklingspolitik - mot varandra, men vi kan notera att detta är något som Ludvig Asplings partikamrater ofta gör. På ett liknande sätt förhåller det sig inom klimatpolitiken.
Det är sällan här i Sverige eller kanske ens i Europa som vi behöver göra åtgärderna. Det är ofta någon annanstans. Jag har med mig den här ryggsäcken, alla debatterna och diskussionerna, och noterar att Sverigedemokraterna i sitt budgetförslag drar ned på biståndet och de pengar som ska, lite förenklat, hjälpa till på plats.
Ni vill dra ned på de medel som ska gå bland annat till klimatåtgärder och klimatanpassning. Vad blir det då kvar av att vi ska göra saker någon annanstans? Min fråga till Ludvig Aspling är därför: Hamnar inte Sverigedemokraterna i ett läge där de varken vill göra nytta här i Sverige eller någon annanstans i världen?
Är det inte så att de drar ned på det som de hade som ursäkt för att inte visa en öppenhet i asylpolitiken och inte göra kraftfulla klimatåtgärder i Sverige?
Magnus Ek (C):
Jag har läst den åtminstone så pass att jag insåg att det var precis det här argumentet som skulle komma. Jag vill vända mig mot att den gröna klimatfonden - som är ett oerhört viktigt verktyg - skulle vara det bärande i klimatbiståndet. Ja, det är ett väldigt viktigt verktyg. Men klimatbiståndet är bredare och mer. Det handlar också om klimatanpassning så att människor inte ska hamna på flykt. Om vi tittar på hur vi bör utveckla klimatbiståndet är det kanske inte främst den gröna klimatfonden vi ska fokusera på. Vi ska fokusera på åtgärder som faktiskt minskar utsläpp.
Vi ska koppla på mer av den innovation och kraft som finns i till exempel svenskt näringsliv. Det gör man kanske inte bäst genom en stor central fond. Jo, jag läser mycket, Ludvig Aspling. Det förhåller sig på ett liknande sätt med UNHCR. Visst är det väldigt viktigt att vi bidrar till den typen av organisationer. Men bistånds- och utvecklingssamarbetet handlar också om att hjälpa till på andra sätt och att se till att människor inte behöver fly eller migrera. Det är där jag tror att man gör misstaget.
Man fokuserar på att ge bidrag till denna och liknande organisationer för att undvika kritik snarare än att föra en politik som bidrar till att lösa problemen.
Magnus Ek (C):
Jag har redan tidigare i denna debatt sagt att jag är stolt över den här budgeten och över att vi nu säkrar enprocentsmålet, förhoppningsvis åtminstone under den här mandatperioden. Jag har också sagt att jag är väldigt nöjd över att vi kommer att kroka arm med regeringen och Liberalerna för att se över hur vi kan fokusera på de mervärden som Sverige bidrar med i samband med biståndet. Men vi är inte överens om precis allting.
Jag skulle vilja följa upp en del av de saker vi från Centerpartiets sida lyfter i vår reservation rörande biståndets framtida utformning efter den här mandatperioden, fram mot 2030 och därefter. Jag tror att statsrådet har helt rätt i att biståndet inte ensamt ska leverera resultaten i Agenda 2030. Här måste politiken kroka arm med näringslivet och vidare.
Men jag tror samtidigt att biståndet bättre behöver spegla och kroka i Agenda 2030. Min fråga till Peter Eriksson är därför hur han och regeringen avser att verka för att det svenska biståndet ska syfta till att länder, områden och människor blir biståndsoberoende. Hur ska vi starkare koppla det svenska bistånds- och utvecklingssamarbetet till Agenda 2030?
Jag vill också höra om statsrådet tänker hålla i ambitionen att främst fokusera på de allra fattigaste länderna eftersom mer utvecklade länder har ett egenansvar som de måste förväntas ta i Agenda 2030 för att bekämpa fattigdom och verka för social, ekonomisk och ekologisk hållbarhet.
Magnus Ek (C):
Visst kan vi räkna upp en del undantag här. Jag tycker att partnerskapet är ett bra sådant. Vi kan lägga klimatbiståndet till det. Där kan vi kanske inte alltid fokusera på de allra fattigaste länderna utan måste kolla på var vi levererar bäst resultat.
Men detta blir i min mening snarare ett argument för att det, förutom undantagen, blir särskilt angeläget att prioritera de fattigaste länderna, inte minst i ljuset av att en hel del EU-länder vill att deras bistånd ska villkoras mot till exempel migrationshantering, något som jag personligen liksom Centerpartiet är mycket oroade över.
Jag tror att min fråga får kvarstå: Är det ändå inte, vid sidan av undantagen, viktigt att vi prioriterar de allra fattigaste länderna? Sedan undrar jag om man kan få en uppföljning om hur statsrådet verkar för att vi bättre ska koppla den svenska bistånds- och utvecklingspolitiken till Agenda 2030?
Magnus Ek (C):
Min fråga riktar sig till statsrådet Isabella Lövin. I Sverige köper vi i genomsnitt drygt 13 kilo nya kläder och textilier per person och år. Då är inte e-handeln inräknad, och förmodligen är siffran betydligt högre. Konsumtion och produktion av textilier har en stor påverkan på miljö och klimat. För att minska den påverkan måste vi ställa om till en mer ansvarsfull och hållbar produktion.
I januariavtalet har vi enats om att införa ett producentansvar för textilier. Det är väldigt viktigt. Men en avgörande utmaning är också att lyckas skapa en marknad för återbruk och återvunna material. Det finns pionjärer på det här området. Man kan nämna Renewcell i Kristianstad och Södra Skogsägarna som har spjutspetsprojekt, men man ser en utmaning i att lyckas skala upp sin verksamhet.
Det här är oroande eftersom risken är att vi inte lyckas skapa den här marknaden eller att verksamheten flyttas till andra länder, till exempel Tyskland. Min fråga till statsrådet är därför: Vad avser regeringen att göra för att stärka förutsättningarna för de här spjutspetsprojekten och företagen som bidrar till att skapa en mer hållbar produktion och konsumtion?
Magnus Ek (C):
Allt det här välkomnar jag. Det som jag riktar in mig på i frågan är om statsrådet ser att det finns något mer vi kan göra för att stärka de företag som lyckas skapa marknader när vi har samlat in textilierna. Vi är överens om det, och det finns initiativ som är på gång för att vi ska lyckas samla in textilmaterial för återvinning eller återbruk. Det är klart att vi vill återbruka så mycket som möjligt. Men en del måste också återvinnas och bli nya textilier.
Det måste kunna gå ut på en ny marknad, och det måste gå att få ekonomi i det.
Magnus Ek (C):
Min fråga rör situationen i gränsregionerna i Sverige och riktas väl just i dag till statsrådet Baylan. Fru talman! Under coronapandemin har svenska medborgare, svenska företag och hela den svenska ekonomin drabbats hårt av gränsstängningar och inreseförbud i våra grannländer. Det har självklart slagit extra hårt i gränsregionerna i Skåne, i länen längs den norska gränsen och i Norrbotten.
I dag kom ännu ett dråpslag när den finska regeringen meddelade att man kommer att öppna gränserna mot övriga Norden och Baltikum - men inte mot Sverige. Vi kan under den närmaste veckan vänta oss liknande besked gällande hur Norge och Danmark avser att agera.
Min fråga till statsrådet är: Hur ska regeringen verka för att dessa restriktioner och stängda gränser ska försvinna, så att vi kan återgå till ett normalläge där människor, varor och handel kan röra sig över gränserna i Norden?