Oskar Öholm (M):
I den första delen av debatten kände jag att det fanns små tendenser till ett annat tonläge. Det kände jag när jag lyssnade inte minst till Caroline Helmersson Olsson, som tog upp en del saker som enligt hennes ord var bra med den nya gymnasiereformen och som man kunde se positivt på. Jag tyckte att även Jabar Amin hade en del formuleringar som tydde på något av ett nytt tonläge. Det man kunde bli bekymrad över då är hur det skulle bli med debatten: Det måste ju bli stuns i den.
Därför var det skönt att Rossana Dinamarca i sedvanlig ordning kom med kraftfulla uttryck och kategoriska uttalanden. Det blir säkert en spännande debatt även i dag. När man ser på samhället i stort och kanske särskilt på skolan är det lätt att man inskränker sig till att titta på ett par saker och bestämmer sig för en förklaringsmodell till varför problem och bekymmer ser ut som de gör.
I skolans värld kanske man ofta fastnar för att det är läraryrkets sjunkande status som är problemet. Om man bara löser det löser sig allt annat automatiskt. Det kan också vara något annat som ordningsproblem eller kommunalisering. Man hittar sina favoritförklaringar och pratar bara om det. Jag tror att det är allt detta. Det är massor av saker som har skapat den situation som vi ser i dag.
Det finns vissa områden där det är relevant att lyfta upp en specifik fråga och ta upp den som ett problem. Vi har varit inne på det i den här debatten. Med den situation som sedan flera år råder i den svenska gymnasieskolan med många människor som har lämnat skolan utan de kunskaper de behöver, utan att vara rustade för livet, utan att ha rätt förutsättningar att ta sig in på arbetsmarknaden blir det väldigt svårt.
Om 30 000 elever hoppar av gymnasieskolan varje år får det naturligtvis betydelse inte bara för de eleverna utan för hela samhället. Att en tredjedel lämnar gymnasieskolan utan fullständiga betyg är en av förklaringarna till att det är svårt för unga att ta sig in på arbetsmarknaden. Mycket av den statistik vi har sett och det som har hänt på gymnasieskolans område manar till eftertanke.
Det är inte ett problem bara i skolan utan för hela samhället. Vi pratar mycket om alla problem. Det finns mängder av problem. Att åtgärda problemen i skolan har varit i fokus under de senaste åren. Men man ska inte glömma bort att det finns många elever på skolor runt om i Sverige som klarar sig jättebra. De går ut med goda betyg. De går på fantastiskt bra skolor med duktiga pedagogiska lärare.
Det är bra skolor som kan vara fristående eller kommunala och som inte har några bekymmer. Dem pratar vi sällan om. Det är bra att de klarar sig. Men det är ju naturligt att vi måste fokusera på alla dem som inte klarar sig. Vi är nu i slutet av det första läsåret med den nya gymnasieskolan. Alla problem är naturligtvis inte lösta. Vi kan inte bocka av dem och säga att vi inte har några problem. Vi har fortfarande stora utmaningar framför oss.
Fortfarande återstår mycket av uppföljning för att vi ska se att det blir som vi har tänkt och att saker och ting går i rätt riktning. Det är bra att vi fortsätter att diskutera problemen. Det är bra med det gemensamma uttalandet i dag om att fortsätta att jobba med studie- och yrkesvägledningen. När det gäller frågan om grundläggande högskolebehörighet har det funnits stora missförstånd.
Det står i svart på vitt i papperen att alla har möjlighet att få sådan behörighet medan man läser eller efteråt, ändå har det spritts en uppfattning om att det inte är sant. Bara det är ett skäl att jobba ännu mer med studie- och yrkesvägledning, så det är bra att vi är överens om det. Fru talman!
Som vi ser det har vi sammanfattningsvis fått en mer verklighetsanpassad skola. Vi tar elevernas önskemål på allvar och ser till de behov som finns i samhället. Vi har nya program, vi har mer fokus på kunskap, vi har nya strukturer och nya ämnen - allt är mer anpassat efter vår tid, tycker jag. Det är en verklighetsbaserad gymnasieskola på det sättet att vi lyssnar på vad elever vill ha och är intresserade av.
En del i det är yrkesprogram som är värda namnet. Det är yrkesprogram som inte bara heter något med yrkes- i titeln utan också innebär en utbildning till ett yrke och en yrkesexamen. Det kan låta som självklarheter, men bara att få till det har varit en resa. I samarbete med programråden säkerställs att den yrkeskunskap man får med sig är relevant.
Allt detta är oerhört viktigt och centralt. Vi har också de högskoleförberedande programmen för dem som vill gå den vägen. Vi får en gymnasieskola som förhoppningsvis blir mer anpassad till eleverna, som rustar för framtiden och svarar mot vår tids utmaningar. Det innebär högre krav, högre förväntningar och mer fokus på kunskap.
Det är alldeles utmärkt. Till detta ska vi lägga allt annat som händer på skolans område, alla andra stora reformer och satsningar som görs just nu. Vi har det som sker på grundskolans område med mer av uppföljning, mer möjlighet att få hjälp om man hamnar efter, nationella prov, nya kurs- och läroplaner och betygssystem. Det görs många stora förändringar just nu.
Vi har inte minst den stora satsningen på lärare som har pågått i flera år och som fortsätter. Det är en politik som uppvärderar skolan och stärker dem som jobbar i skolan, och det är en politik som tar grunduppgiften på allvar, det vill säga att skolan ska rusta oss för livet. Den som sitter här på läktaren och den som lyssnar på debatten kanske tänker att det här är väl något som alla är överens om.
Det är klart att man tycker att skolan ska rusta för livet, att skolan ska ge kunskap och att skolan har stor betydelse. Det är väl ingen som inte tycker det. Nej, så kan det tyckas. I högtidstalen är ju alla överens om de målsättningarna. Därför är det viktigt att titta på vilken konkret politik som föreslås. Därför är de här debatterna bra. De blir väldigt avslöjande.
När politik är som bäst försöker vi diskutera och hitta vilka samhällsproblem som finns och vad som är verkliga problem i människors vardag - i det här fallet i skolan. Sedan levererar partier och politiker lösningar och väljarna får ta ställning. När det gäller gymnasieskolan känns det som om vänstersidan inte har sett samma problem som vi. De har inte ens varit överens om utmaningarna.
Av reservationerna i dagens betänkande verkar det som om man fortfarande inte vill se. Hur ska man annars tolka att man fortsätter att reservera sig när det gäller till exempel behörighetskraven? Vi vet ju att de som har lyckats allra sämst och haft det allra tuffast i gymnasieskolan är de som har kommit med väldigt dåliga betyg från grundskolan. Man har ändå skickat upp dem, man har ändå skickat dem vidare.
Vi höjer kraven eftersom det kanske är ett bra sätt att se till att eleverna är förberedda och klarar sin utbildning. Vad är svaret från oppositionen? Tillbaka igen. Lägre krav. Vi ska ha det som det var förut. Vi ser att avhoppen var allra störst på yrkesprogrammen.
Vi har infört ett system som ger alla möjlighet att läsa grundläggande högskolebehörighet under tiden eller efteråt inom ramen för komvux. Ändå är det samma svar som tidigare. Därför har jag svårt att se att man har förstått problemet.
Om man ser den bekymmersamma statistiken och säger att man inte vill göra någon förändring utan ha det som det var förut har man inte sett problemen. Vi ska fortsätta att följa upp detta. Vi ska rätta till sådant som inte fungerar och vi ska vara ödmjuka inför utvecklingen. Men vi har tagit oss i rätt riktning, och vi går mot en skola som kommer att leverera bättre förslag. Därmed yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet.