Erik Ullenhag (L):
Statsrådets andra inlägg leder i alla fall debatten framåt, för det närmar sig ett svar på de frågor som har ställts. Däremot skiljer sig det Ylva Johansson nyss sade från det skriftliga svar som har lämnats till riksdagen. I det skriftliga svaret slås fast att den här frågan är komplex och att det finns många grupper utöver de glutenintoleranta som har sina speciella behov.
Det må så vara, men att döma av statsrådets senaste inlägg är det uppenbart att anledningen till att Ylva Johansson inte vill prioritera denna reform är att den är för dyr. Det finns till och med ett underlag, som ingen här har sett, om hur mycket det skulle kosta: 250 miljoner kronor. Det är alltså ett tydligt val från regeringens sida. Man tycker inte att detta är viktigt och nödvändigt att prioritera ens i valtider.
Inte ens när finansminister Pär Nuder säger att vi lever i den bästa av världar finner regeringen det rimligt att genomföra en reform som ser till att de människor som är glutenintoleranta inte ska drabbas av höga merkostnader på grund av sin sjukdom. I verkligheten kommer det sannolikt att vara fler som drabbas av dessa kostnader just nu.
Av någon anledning som man inte har lyckats förklara var det många som fick diagnosen glutenintolerans i slutet av 1980-talet. De har fått del av subventioner under sin barndom, men nu träder de in i vuxenvärlden och drar på sig dessa merkostnader. Vi ska inte blunda för det faktum att det är klart att en del av dessa personer kanske kommer att göra bedömningen att de inte har råd med merkostnaden, vilket gör att de inte heller sköter sin sjukdom.
I förlängningen skapar det mänskligt lidande och ytterligare kostnader för sjukvården. Låt mig återgå till de svar vi har fått på de frågor som har ställts. Den första frågan som Marita Aronson har ställt är: Vilka åtgärder avser ministern att vidta för att ett fungerande system för subventioner av speciallivsmedel ska komma på plats? Ja, sade Ylva Johansson, vi bereder frågan. Det är ungefär samma sak som dåvarande socialministern sade 1989.
Någonstans måste väl även Ylva Johansson känna att det politiska systemet borde kunna leverera mer? Det är ju fullt möjligt för henne att svara: Vi har berett frågan och funnit att det är för dyrt, så vi återkommer till riksdagen och säger att vi inte har råd. Det är ett svar. Men att bara säga att man bereder frågan är ett ganska tunt svar. Sedan var den enkla frågan: När avser ministern att återkomma till riksdagen med ett förslag till nytt förmånssystem, som socialutskottet och riksdagen har begärt? Svaret blev: Så småningom.
Återigen ser vi 15 års beredning i Regeringskansliet, en enig riksdag och en kraftfull minister som säger att det kanske kommer ett förslag så småningom, men det är lite dyrt! Den tredje frågan, som är rätt viktig för det som Kenneth Johansson var inne på, alltså frågan huruvida regeringen levererar de beslut som riksdagen har fattat är: Vilka åtgärder avser ministern att vidta för att korta beredningstiden för liknande ärenden inom Socialdepartementet i framtiden?
Det skulle vara intressant att höra Ylva Johanssons reflexioner om detta. Vad drar man för slutsatser när det tar 15 år att handlägga en fråga? Hur kan vi se till att det politiska systemet fungerar bättre framöver? Hur kan vi se till att det departement som Ylva Johansson har ansvar för faktiskt verkställer de beslut som det högsta beslutande organet i Sverige, det vill säga riksdagen, fattar? Inte heller Ylva Johansson kan väl vara särskilt nöjd med beredningen.
Man kan inte gärna tycka att det har gått undan eller att man har skött detta bra och tagit den här gruppens oro på allvar. Det är en grupp som har merkostnader, och jag skulle acceptera en politisk debatt där Ylva Johansson helt enkelt säger att det är för dyrt att kompensera dem som är glutenintoleranta för att de är tvungna att köpa vissa livsmedel på grund av sin sjukdom. Då blir det ju en politisk debatt.
Nu är det bara ett evigt segdragande. Som det ser ut nu kommer det en ny socialminister innan det sker något i denna fråga.