Anders Borg (M):
Låt mig börja med att tacka Sven-Erik Österberg för det tydliga ställningstagandet för att parterna - de fackliga organisationerna, arbetsgivarparterna och andra - har ett stort ansvar för att vi får en samhällsekonomiskt ansvarsfull avtalsrörelse. Jag tror att det är en stor tillgång för Sverige att vi har fackföreningar och arbetsgivarparter samt en arbetsmarknad och ett lönesättningssystem som gett samhällsekonomisk stabilitet.
Jag tror inte att någon av oss vill tillbaka till de politiserade avtalsförhandlingarna och till den inkomstpolitik och de inflationslöner som vi hade på 1970- och 1980-talen. Där har, vill jag säga, den tidigare socialdemokratiska regeringen gjort viktiga insatser. Det är naturligtvis vår uppfattning att vi ska försöka fortsätta att bidra till det. Men i övrigt tänker jag inte ha några synpunkter kring avtalsrörelsen, för det är parternas ansvar.
Naturligtvis har vi en gemensam ambition att göra någonting åt sysselsättningen och arbetslösheten. Skillnaden är väl lite grann att det, om man tar hela den socialdemokratiska kritiken på allvar, inte finns mycket utrymme för att göra någonting. Vi är överens om att vi ska ha starka statsfinanser. Det är centralt. Jag vet att Sven-Erik Österberg i sin roll som statsråd också har arbetat för att vi ska ha ordning i de offentliga finanserna. Men när jag står här och debatterar med Thomas Östros säger han: Varför sänker ni inte skatterna mer för företagen?
Varför är det inte stora ofinansierade skattesänkningar för företagen? Åtminstone får man det intrycket när han angriper oss för att vi tar bort nedsättningen av arbetsgivaravgifterna. Å andra sidan ska man inte heller spara på några ersättningsnivåer. Man ska inte minska Amsåtgärderna. Man ska sannolikt inte heller - föreställer jag mig - dra ned på kommunerna, även om det socialdemokratiska regeringsinnehavet ibland gav ett intryck av att det var kommunerna som var skattkällan. Men då finns det inte mycket utrymme för att göra någonting. Om ingenting ska förändras kommer det att gå som det gått.
Då kommer vi att behålla en hög arbetslöshet och en låg sysselsättning. Låt mig samtidigt vara tydlig med vår syn på fackliga organisationer. Jag vill ha starka arbetsgivare. Jag vill också ha starka fackliga organisationer, men inte därför att de ska vara mäktiga och ansvarslösa. Det som har fungerat väl i den svenska modellen är att just breda fackföreningar har tvingats ta ett samhällsekonomiskt ansvar. Samordningen avseende avtalsrörelsen har tvingat de fackliga organisationerna att ta ansvar.
Man kan ha starka fackliga organisationer - så är det i många europeiska länder - som beter sig på ett helt annat sätt när det gäller ansvarstagande. Det är ett allas krig mot alla där olika förbund ställs mot varandra och det gäller att komma undan med den största löneökningen. Därmed får man en negativ spiral där det hela slutar med inflation och obalans och i slutändan med en högre arbetslöshet. Våra breda fackliga organisationer är en fördel. Det är därför vi vill behålla dem. Det är bland annat därför som vi också sagt att vi vill göra arbetslöshetsförsäkringen obligatorisk.
Vi är naturligtvis beredda att diskutera med de fackliga organisationerna hur det bäst ska ske så att en bred anslutning till de fackliga organisationerna upprätthålls. Därmed är det inte sagt att vi är nöjda med alla åtgärder och uppfattningar som fackliga organisationer eller arbetsgivare har.
Vi har en rätt omfattande och hård diskussion med arbetsgivarparten, som anser att det är absolut nödvändigt att avreglera arbetsrätten därför att vi har för mäktiga fackliga organisationer och att vi går de fackliga organisationernas ärenden när vi inte gör detta. Det är kanske rimligt att ha en diskussion med de fackliga organisationerna och en diskussion med arbetsgivarna. Då har man, tycker jag, funnit en rimlig balans i detta. Men de fackliga organisationerna måste också ha korrekta ekonomiska incitament.
När man begär löneökningar och när man förhandlar om avtalsvillkor måste ett stort ansvar tas så att vi klarar sysselsättningen och arbetslösheten. På den punkten har lönebildningen inte fungerat så väl som den har gjort när det gäller prisstabiliteten. Att vi sänker skatterna, förändrar arbetslöshetsförsäkringen och gör finansieringen mer försäkringsmässig är ett viktigt steg för att få en lägre arbetslöshet och en högre sysselsättning.