KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunnar Andrén (L):
Jag vill gärna tacka Börje Vestlund för interpellationen och statsrådet för svaret. Låt mig ställa frågan: Hur långt bör man blicka? Strax bortom horisonten, är mitt svar. Anledningen är att det annars är fara värt att man löser gårdagens problem.
Det är lite av situationen i nästan all samhällsplanering. För ungefär 50 år sedan utkom en bok av journalisten Tom Selander på Svenska Dagbladet som hette Sverige år 2000 . Det är en ganska rolig bok att läsa. Den handlar om att vi har luftledningar, helikoptrar och förflyttar oss på olika sätt. Det är ganska fantasifullt.
Det gick inte riktigt såsom han hade tänkt sig. Den inspirerade mig att för några år sedan skriva en motion till någonting som heter Folkpartiets länsförbund i Stockholms län och den handlade om situationen i vårt län år 2050. Det var 42 år senare. Man kunde gå tillbaka till år 1966. Det är mitt i en 84-årig period.
Jag funderade kring: Hur ser storstäderna ut år 2050? Det är en väldigt intressant fråga. Om vi ser på utvecklingen måste vi ändå konstatera att numera tycks mer än hälften av hela jordens befolkning bo i storstäderna. Vi har samma utveckling i vårt land.
Det är inte bara storstäderna som blir större utan också alla mindre regioncentrum har en tendens att dra till sig nästan all service medan det som kallas glesbygd eller landsbygd kommer lite i bakgrunden.
Om vi har den regionförstoring som det talas så mycket om gäller det verkligen att fundera på hur framtidens regioner kommer att se ut. I den region där Sveriges riksdag befinner sig kommer vi kanske år 2050 att ha ungefär fyra fem miljoner människor. Det är en ganska betydande skillnad. Nyköping kommer att vara en förstad till Stockholm.
Samtidigt kommer vi att ha väldigt många andra stora regioner. Skåneregionen är mycket intressant i det här sammanhanget med koncentrationen mellan Själland och Skåne. Vi kommer säkert också att få en ganska kraftig tillväxt i Göteborgsregionen. Det kommer vi enligt min uppfattning också att få efter hela Norrlandskusten.
Den är i grund och botten blomstrande med Gävle, Sundsvall, Luleå och inte minst Umeå, för att inte glömma det. Det gör att man måste fundera på två olika saker. Det handlar om hur beslut fattas både i rikets ledning och inom regionerna. Är det möjligen på det sättet, herr talman, att det till exempel är optimalt att i Stockholmsregionen ha 25 kommuner?
Man får fundera på att det är rimlig ordning. Jag råkar bo i Danderyd. Där ska vi ha en kommunalpolitik. Strax intill ligger Solna som har en helt annan kommunalpolitik. Börje Vestlund och jag har ofta diskuterat trafikfrågor. Det är en viktig del av detta.
Vi kan konstatera att de ambitioner som till exempel har varit i Cederschiöldsöverenskommelsen har föregåtts av Dennisöverenskommelsen, och i Göteborg har det varit Hulterströmsöverenskommelsen och Adelsohnöverenskommelsen. Det har varit goda intentioner. Men tyvärr har det varit så många administrativa hinder att allt för lite har blivit verklighet av detta. Det menar jag är det största problemet med den samlade storstadspolitiken.
Gunnar Andrén (L):
Skattepolitik är egentligen någonting väldigt långsiktigt. Jag har, precis som Jacob Johnson, varit med de senaste fyra eller fem åren. Vi har infört ett antal jobbskatteavdrag på totalt ungefär 100 miljarder kronor.
Vid varje tillfälle har Vänsterpartiet, sin ideologi trogen, varit emot jobbskatteavdragen för alla metallarbetare och alla andra som arbetat. De har varit emot vartenda ett av dem. Nu vill de ta bort en del av jobbskatteavdragen, eller återställa så att det gynnar några andra.
Det är klart att det är lättare att sänka skatterna i det här läget, men varför har ni varit emot den annorlunda fördelningspolitiken, Jacob Johnson? Varför har ni vid varje tillfälle - vid varje tillfälle - varit emot att metallarbetarna i detta land, om vi nu tar dem som exempel, skulle få sänkt skatt? Det har ni varit emot i alla år. Varför har ni varit emot det? Det är stor skillnad.
Sedan tar Jacob Johnson upp sjuka och andra. Det är en annan fråga hur beskattningen för dem ska vara. Det ligger naturligtvis i linje med, som det har sagts, att vi inte ska ha någon skattesänkning för dem som arbetar. Det är er huvudlinje, och den får du faktiskt ta och försvara, Jacob Johnson. Varför vill ni inte ha sänkt skatt för människor som arbetar i det här landet?
Varför vill ni inte ha det? Det är den viktigaste frågan för svenska folket att få svar på, nämligen varför ni inte vill att svenska folket, vanliga metallarbetare i Göteborg och Uppsala, ska ha sänkt skatt.
Gunnar Andrén (L):
Vi hade en debatt om det häromdagen. Jag tycker samma sak som jag sade då, att dessa företag kan betecknas som välfärdens marodörer. Jag har inte ändrat åsikt, men av tidsskäl kanske vi kan ta det vid ett annat tillfälle. Jag noterar att Jacob Johnson säger att Vänsterpartiet särskilt vill gynna dem som omfattas av arbetslöshet.
Jag tycker att det är en fin politik, men det jag motsätter mig är att ni, Jacob Johnson, under dessa fyra år inte velat sänka skatterna för vanliga människor såsom just metallarbetare. Det kan man inte bara bortse från och säga att det är historia. Det kan man inte göra, för det är en del av er skattepolitik. Vi andra har sett till att metallarbetaren i stort sett fått en 13:e månadslön.
Det är det som är skattepolitiken, och sedan vill ni sänka från den nivån. Det kan vi alltid diskutera, men ni har också motsatt er det femte jobbskatteavdraget som även det skulle ha omfattat metallarbetarna. Det skulle man absolut inte ha. Vi får väl se om vi ska sänka skatten ytterligare, på vanligt sätt, även för metallarbetare. Jag anser det inte som uteslutet. Det är en god politik att i framtiden återkomma till det.
Det viktigaste i detta sammanhang, herr talman, är att ett arbetarparti - det kan många av oss omfattas av - ser till, ungefär som Wigforss sade, att man ska ha ordentligt kvar av sin egen lön. Det är det viktigaste. Jag är gärna marxist och socialist på den kanten, i det avseendet, men ni för ju en annan politik, Jacob Johnson.
Ni vill ta så mycket ni någonsin kan av mervärdet från dem som arbetar. Det är det som är er politik. Det är inte arbetarpolitik. Det är något kapitalistiskt tänkande som jag tycker att varje metallarbetare borde bli förbannad på. Ursäkta svordomen, herr talman.
Gunnar Andrén (L):
Eftersom det är första gången Jennie Nilsson och jag debatterar vill jag önska henne välkommen till den här sortens debatter. Det blir säkert många debatter åren framöver. Om man tittar ut i världen kan man inte bortse från att det är betydande skillnader i inkomster mellan svenskar och låt oss säga spanjorer och engelsmän.
Jag kan inte exakt de olika konjunkturuppgångarna och hur många Volvobilar som har sålts. Det kan jag inte svara på, men på mig verkar det som om vi haft en lång nedgång och att det nu vänt uppåt när det gäller antalet försålda bilar.
Jag är alldeles övertygad om att för att vanliga människor - till dem anser jag hör metallarbetare, poliser och sjuksköterskor; jag skulle till och med någon gång kunna räkna in högre tjänstemän, men man kan diskutera vad som är det rätta - ska kunna köpa bilar och annat måste de efter skatt ha en del pengar kvar.
Jag menar att det viktigaste som har hänt i det här samhället under senare år är att vi har fått stopp på ett antal fortsatta skattehöjningar. Jag minns när Pär Nuder räknade upp skatterna för vanligt folk, som bodde i vanliga villor, något alldeles fruktansvärt. Det är mycket viktigt att vi fått stopp på det.
Sedan håller jag med både Jacob Johnson och Jennie Nilsson om att vi i ett sammanhållet samhälle måste se till att ingen blir ställd på bar backe utan har en god trygghet. Man kan alltid diskutera - det gör jag gärna - om vi har den perfekta tryggheten i dag eller om vi behöver fylla i en del hål. Det kan vara en sådan sak som att taket för arbetslöshetsersättningen inte har höjts sedan 2002.
Jag inser också att detta är ett bekymmer för många människor. Men det viktigaste som jag ser det är att den här politiken inte har varit misslyckad, i motsats till vad Jennie Nilsson säger. Den har lyckats hålla uppe sysselsättningen i det här landet i motsats till nästan alla andra länder i hela Europa samt USA.
Gunnar Andrén (L):
Jag känner inte till TCO-utredningen, men betvivlar inte att det är på det sättet, att det kan ske vissa kastningar mellan olika länder. Jag ser ändå skillnaden mellan välfärden i de nordiska länderna som marginell. Vi har ungefär samma system. Det kan säkert till och med bero på olika räknemetoder och hur man får fram detta.
Skillnaden gäller huruvida man har en väldigt ambitiös närings- och arbetsmarknadspolitik. Det tycker jag är oerhört mycket viktigare. På den punkten skiljer våra partier sig inte så väldigt mycket åt, inte heller nästan några andra riksdagspartier. Det är krusningar på ytan.
Jag håller helt med om att det finanspolitiska ramverket har gynnat oss alla i det här landet, till och med dem som klagar mest, nämligen pensionärerna, som har varit särskilt gynnade av detta. Deras organisationer var väldigt tysta under de första nio åren, när man fick mer pengar. Men det är klart att konstruktionen ibland är sådan att det går lite upp och ned.
Jag tycker ändå att Jennie Nilsson skulle ta sin utgångspunkt i den här beräkningen av statsinkomsterna och vad ett av de partier som ni eventuellt kan komma att samarbeta med i framtiden gör. Det finns nämligen ett parti som avviker från det här ramverket väldigt betydligt: Vänsterpartiet. Det måste vara ett bekymmer också för oss andra att ett parti tycker så, för då kan vi inte lita på det. Nu tror jag inte att de kommer att få jättestort inflytande i en eventuell regering.
Jag är helt övertygad om att ni kommer att kunna hantera dem. Jag är glad över att vi har haft den här debatten och ser fram emot många nya debatter i denna och andra skattefrågor.
Gunnar Andrén (L):
Jag lade märke till att Mats Pertoft råkade slumra till under första delen av mitt anförande. Där talade jag om vikten av att man minskar skatten på arbete och lägger över den på konsumtion, inklusive en massa miljöskatter. Det är lätt hänt att man slumrar till efter en så här lång debatt, och då hör man inte detta. Även på den här punkten skiljer vi oss väldigt lite åt. Vi vill till exempel ha en hög koldioxidskatt.
Sedan kan man av konkurrensskäl diskutera om vi kan höja den väldigt mycket mer. Ni kan alltid göra det, för ni vet att den aldrig blir införd enligt era modeller. Då kan man föreslå hur mycket som helst. Men jag menar att man just av konkurrensneutralitetsskäl får vara försiktig att införa skatter som gör att svensk industri slås ut. Det är därför jag är så särskilt glad att vi har kunnat få stopp på elskattehöjningarna.
Det har gynnat svensk basindustri väldigt mycket, för den lider under detta. Jag är helt övertygad om att koldioxidskatten och många andra konsumtionsskatter kommer att höjas i framtiden. Däremot kommer jag i god marxistisk anda, för att anknyta till Jacob Johnson, att verka för att vi ska sänka skatten på arbete på olika sätt.
Jag är helt övertygad om att det är en del av valfriheten för metallarbetare och så vidare att kunna disponera mycket pengar. Men att den långsiktiga trenden är att vi ska beskatta konsumtion och en del produktion är jag helt övertygad om. Jag är glad att Mats Pertoft säkert inte kan pulvrisera mig på just den här punkten, nu när jag har återupprepat exakt vad jag sade i det första inlägget.
Gunnar Andrén (L):
Jag är helt övertygad om att Lena Asplund och Mats Pertoft är eniga på en punkt, nämligen att hela Sverige ska leva. I Södertälje tillverkar man fantastiskt fina Scaniabilar. Det är en viktig del av näringslivet i Södertälje. Men de där bilarna ska ju köra någonstans, till exempel till Sollefteå. Sverige är ett långt land.
Skatten som ni vill införa kommer, precis som Lena Asplund säger, bara att betalas av kunderna och inte av åkerierna. Det här handlar just om konkurrensmöjligheter. Vi måste ha sådana konkurrensmöjligheter att vi i det här landet kan använda våra gruvtillgångar, utefter kusten trä och så vidare.
Om vi lägger på skatter så att vi slår ut all biltrafik och därmed dessa industrier blir det ingen tillverkning av Scaniabilar i Södertälje. Det vill jag inte medverka till. Däremot vill jag medverka till att vi efterhand ser till att få en lägre skatt på arbete och en konsumtionsbeskattning som är högre.
Jag säger inte att Mats Pertoft är marxist, tvärtom, men jag tycker att även en marxist borde inse att höjda skatter på arbete aldrig kan vara en god marxistisk politik.
Gunnar Andrén (L):
Ställer man frågan på det sättet måste man få ett enfaldigt svar. Det är klart att ingen i alliansregeringen eller i allianspartierna eller i något annat parti vill skära ned välfärden. Det är en enfaldig fråga. Jag har inget svar, för jag vill inte skära ned välfärden. Jag vill gå den andra vägen, herr Bolund. Vi ska upprätthålla god kvalitet och god service. Det finns väl inget parti som har en ambition att skära ned för nedskärandets egen skull?
Jag fattar inte frågan över huvud taget. Jag tycker uppriktigt sagt att det är oförskämt att ställa den till mig, som om jag skulle vilja skära ned.
Gunnar Andrén (L):
Jag reagerade mot den insinuanta frågan. Det är det enda jag har reagerat mot i det här sammanhanget. Per Bolund får ställa vilka frågor han vill. Sedan ska jag gå över till sakfrågan. Man kan naturligtvis alltid diskutera hur man ska sätta in ett extra stöd. Det var behövligt.
Ibland missar man att anmäla sig i tid till talarlistan. Jag skulle kunna nöja mig med att helt och hållet instämma med Johnny Munkhammar. Jag tycker att allting som han hade att säga var välmotiverat. Skillnaden mellan Alliansen och Socialdemokraterna och de två andra partierna är egentligen i grund och botten ganska ringa utom i den avgörande frågan om man ska ha transaktionsskatt eller inte.
Och som Per Bolund sade kom det 17 miljarder kronor, som har gjort att landstingen och kommunerna tillsammans hade ett överskott förra året av betydande mått, i samma storleksordning. Det finns väl ingen vetenskaplig sanning om exakt när man bör göra detta. Men man kan ändå konstatera att välfärden i Sverige har klarats av en anledning.
Där har Vänsterpartiet och Miljöpartiet en annan åsikt. Att jag nu ytterligare begärde ordet var för att tydliggöra den oerhörda skillnad som finns mellan Sverigedemokraterna och Alliansen. Vi har helt olika motiv för detta. Vi vill från Alliansens sida inte att EU ska få egna medel eller någonting sådant. Men vi vill i varje fall ha ett starkt EU.
Det handlar inte om de 17 miljarderna, utan om att vi lyckades hålla uppe sysselsättningen totalt sett i Sveriges ekonomi. Det är det som har gjort att vi har kunnat klara den kommunala ekonomin så bra. Och det var det här som min fråga handlade om. Kan den kommunala ekonomin avvika mycket från ekonomin totalt sett? Jag tror att Per Bolund och jag i grunden är ganska eniga om att det inte går.
Sverigedemokraterna har ett annat motiv. De vill inte vara med i EU över huvud taget. De hamnar visserligen formellt på samma linje men av helt andra skäl. Det är väldigt viktigt att påpeka i denna debatt att vi har olika motiv för vårt avståndstagande från denna skatt.
Men det är klart att det är viktigt hur man sköter olika delar av ekonomin, inklusive kommunerna. Per Bolund har som före detta borgarråd stora insikter till exempel om att Stockholms stad för närvarande har väldiga överskott. Andra kommuner har det väldigt svårt. Vi i den kommunalekonomiska utjämningskommittén hade verkligen anledning att fundera kring hur vi ska klara välfärden i dessa kommuner.
Stockholms stad har andra problem. Man kan säga att det var ett misstag förra gången. Men jag tror att man nästan måste vara minst Nobelpristagare i ekonomi för att veta exakt när man ska sätta in olika åtgärder för den kommunala sektorn.
Gunnar Andrén (L):
Det är naturligtvis vanskligt att ge sig in i en debatt som är giganternas kamp om den bästa klimatpolitiken. Jag skulle dock vilja ta fasta på den fråga som jag ställde till statsrådet under frågestunden och som Roger Tiefensee följer upp nu: Vilken är den allra viktigaste miljöfrågan i hela världen just nu? Jag tycker att svaret gavs av presidenten Barack Obama i går i State of the Union-talet.
Han nämnde i stort sett inte miljöfrågorna över huvud taget. Det är andra frågor som står i förgrunden för debatten i många av världens länder. Vad kan vi bidra med från Sverige? Jag är helt övertygad om att Matilda Ernkrans är på rätt spår när hon säger att vi är på väg mot någon form av katastrof om vi fortsätter så här. Det kan vi vara överens om.
Sedan har vi lite olika frågeställningar i de tre debatterna om den svenska klimatpolitiken och dess resultat, men det är ändå samma fråga: Vi måste göra någonting. Vi måste hålla fast vid en bra klimatpolitik med ren luft och rent vatten i Sverige och göra mer här hemma.
Men det är klart: Om vi inte får stopp på sådana saker som användandet av kol och förbrukningen av olja i världen står vi oss ganska slätt även om vi är väldigt duktiga här hemma. Därför är det så otroligt viktigt att vi ser till att många andra länder i världen får tillgång till energiteknik.
Det är nyckelfrågan för att kunna minska utsläppen rejält med si eller så många ton, men där är vi absolut på fel väg. Jag tycker att Anders Wijkman ofta har intressanta diskussioner om vad som är ekonomisk utveckling. Det kan också vara biologisk avveckling när man har ekonomisk utveckling.
Det är ingen särskilt partipolitisk ståndpunkt, utan någonting som vi alla har ansvar för: att vidta åtgärder som är effektiva. Jag tror aldrig att mitt lilla parti kommer att kunna mäta sig med Vänsterpartiet eller Miljöpartiet i deras kamp för att vara bäst när det gäller visioner. När det gäller resultaten tror jag däremot att det är väldigt viktigt att vi alla når stora framgångar gemensamt.
Häromdagen hade Folkpartiet ett litet seminarium där vi diskuterade skogen tillsammans med företrädare för många andra partier. Ordföranden i Vetenskapsakademiens energiutskott Sven Kullander deltog. Man kan se den otroliga betydelse som skogen har, inte bara i Sverige, för koldioxidsänkorna och så vidare.
Men framför allt är avskogningen av stora delar av världen ett ohyggligt miljöhot. Vi skulle kunna göra något som inte har med våra egna målsättningar att göra, men där vi tar ansvar och hjälper till med teknik. Kunskapsöverföring är en ohyggligt viktig fråga.
Jag tror att statsrådet har väldigt många goda möjligheter att påverka, kanske inte så mycket efter Durban som inför det stora miljömötet i Rio, Rio + 20.
Gunnar Andrén (L):
Också jag tycker att det är värdefullt med olika interpellationer i miljöfrågor, bland annat av anledningen att jag tror att det är viktigt för framtiden att frågan ligger högt på dagordningen. Jag vill gärna instämma med Roger Tiefensee på en punkt: Det ska vara lönsamt att energieffektivisera. Det är nyckelfrågan för många människor. Man kan göra detta av olika orsaker. Själv installerade jag bergvärme för ett stort antal år sedan.
Det var väl inte i första hand för att det var lönsamt, men jag tyckte att det var god miljöpolitik att göra det. Jag är stolt över att vi nu bränner ungefär 5 000 liter mindre norsk olja varje år på detta sätt. Det tycker jag är en god personlig sak. En annan sak som gör mig bekymrad är trafiken. Häromåret var riksdagens skatteutskott i en delstat i USA som heter Michigan, herr talman.
Där hade man satsat mycket pengar på batteriutveckling. Man hade fått federala pengar till detta. Resultatet var oerhört klent för så mycket pengar, måste man säga. Detroit ligger där borta. Det är ett jättebekymmer att transportsektorn fortfarande tar så otroligt mycket olja.
Det är en av nyckelfrågorna för framtiden att kunna gå över till andra drivmedel eller andra sorters bilar - elektriska och så vidare. När SAS för närvarande har en kampanj om att de har en miljon billiga flygresor låter det bra ur konsumentsynpunkt. Men jag reagerar på det motsatta sättet: Det låter alldeles förfärligt ur miljösynpunkt att man uppmanar folk att resa så otroligt mycket i luften.
Det kan inte vara en rimlig miljöpolitik. Allra sist: När vi nu ser att Iran hotas av ett stopp av sin oljeexport måste vi, herr talman, titta på vem Iran säljer sin olja till. Irans säkraste och största kund är Kina. Nummer två är Indien och nummer tre är Japan.
Detta, herr talman, är en dimension som visar vilka oerhört stora miljöproblem vi har att ta itu med i framtiden.
Gunnar Andrén (L):
Den som har gjort en resa har ofta något att berätta. Det är ett uttryck som lämpligen kan översättas till tyska. Den där resan kan företas geografiskt, men den kan även företas i tid. Johnny Munkhammar företog en resa i tiden. Under det senaste året har jag haft möjlighet att besöka ett antal andra länder, för att ta den geografiska dimensionen.
Det har varit Rumänien - tillsammans med bland annat Hans Wallmark - Portugal, Irland, Grekland, England, Ungern och så vidare. Vad noterar man i dessa länder jämfört med Sverige? Jo, den ekonomiska krisen är svårare i alla dessa länder. Den är svårare i alla dessa länder än den är i Sverige. Det kan bero på tur; det ska vi inte bestrida.
Det kan dock också bero på något annat, nämligen att vi har fört en ekonomisk politik i det här landet som trots vad oppositionen vill anföra har varit relativt sett framgångsrik. Vi har en alldeles för liten arbetsmarknad. Det kan vi vara överens om, därför att den grundläggande skillnaden går alltid mellan att ha försörjning, arbete, och att vara arbetslös. Vi har trygghetssystem som täcker upp det mesta, dock inte allt.
Så ska vi ha ́t, men var ska vi ta ́t? frågade redan Gustaf Fröding. Hillevi Larsson säger att den här politiken inte har fungerat. Nej, det kan man kanske tycka ur er synpunkt sett.
Men nu bygger ändå denna omständighet på att vi har ökat köpkraften med hela jobbskatteavdraget med 80 eller 100 miljarder kronor - jag vet inte exakt hur mycket det är - under de här åren. När man ställer frågan om ojämlikheten har ökat måste man diskutera vad alternativet hade varit, nämligen att inte göra detta.
Hur många fler människor i detta land hade haft jobb om vi inte hade vidtagit de här åtgärderna? Det är en fråga som är obesvarad av Socialdemokraterna, och det är den mest centrala frågan av alla. Om vi inte hade gjort detta, vad är alternativet? Är det att minska köpkraften med 80-100 miljarder för de vanliga människorna? Hur många fler jobb hade detta gett i Sverige?
Hade ojämlikheten i inkomstskillnader då varit större eller mindre? Den frågan måste ni besvara. Det alternativ ni har är ingenting annat än att man borde ha gjort mer av allting annat. Så ska vi ha ́t, men var ska vi ta ́t? Det är inte helt lätt. Jag tycker inte att man behöver försvara regeringens politik i varje del.
Det finns en och annan sak som man naturligtvis alltid kan diskutera när det gäller om utformningen har blivit den perfekta. Men det är viktigt att komma ihåg att den här inriktningen har gjort att fler människor i vårt land relativt sett har sysselsättningen kvar än i många andra länder. Och det viktigaste av allt är att man ska kunna hålla uppe sysselsättningen på ett hyfsat sätt i det här landet.
Som Wigforss sade: Jobben tar aldrig slut, men det gäller att se till att de också utförs.