Gabriel Wikström (S):
Jag vill börja med att tacka Karin Rågsjö för att hon ställer den här interpellationen. Det är en oerhört viktig fråga. Jag har många gånger varit frustrerad över att det när frågan om hälsoundersökningar ställs är precis som Karin Rågsjö säger. Den har ställts utifrån ett perspektiv där man vill misstänkliggöra både asylsökande och intentionerna med den här typen av hälsoundersökningar.
Jag är glad över att vi kan diskutera det som faktiskt betyder någonting: hur vi får upp andelen hälsoundersökningar och kan erbjuda alla en undersökning som kan underlätta inte bara den fysiska hälsan utan också den psykiska hälsan. Jag vill ge Karin Rågsjö rätt på den punkten att det här har varit ett försummat område under många år.
Liksom på andra områden i samhället, vilket jag djupt beklagar, tror jag att en orsak har varit att det handlar om utsatta grupper som många gånger har svårt att göra sin röst hörd. Vi har också sett det inom socialtjänstens område, till exempel.
Som företrädare för en regering som ser som en av sina viktigaste uppgifter att värna den svenska modellen tycker jag att vi också på detta område måste ha en politik som värnar dem som inte kan föra sin egen talan. Vi måste också se till deras bästa. Dock är det viktigt att påpeka att det vi har sett under de senaste månaderna och det senaste året är en enorm ökning av antalet asylsökande.
Det har ställt våra system, inte minst hälso- och sjukvården, inför stora utmaningar. Det har också varit uppenbart att vi har behövt utveckla systemen och hitta nya kreativa sätt att genomföra inte minst de här hälsoundersökningarna. Det är mycket riktigt att andelen inte har gått upp så som den borde ha gjort, men antalet undersökningar har ökat enormt mycket under den här tidsperioden. Det tycker jag ändå att man ska se.
Ibland är det också viktigt att se antalet och inte bara prata om andelar, för det är en fantastisk insats som professionen inte minst inom asylhälsan har gjort när man har kunnat öka antalet undersökningar på det här sättet.
Jag kan också konstatera att det parallellt med de myndighetsuppdrag som pågår sker en enorm aktivitet ute i landstingen, där man försöker se hur man kan effektivisera sin verksamhet och få bättre fart på hälsoundersökningarna. Fler och fler landsting har börjat med mobila team.
I stället för att låta asylsökande åka, som i mitt eget hemlän Västmanland, fem timmar tur och retur med kollektivtrafik för att genomgå en kvarts eller en halvtimmes hälsoundersökning åker man nu ut till boenden eller är åtminstone närmare geografiskt för att kunna genomföra detta. Det är en enorm kvalitetshöjning både för vården och för den enskilde.
Jag kan också konstatera att de ställen där hälsoundersökningar tycks fungera bäst och där man får upp volymerna ganska snabbt är ställen där det är en sammanhållen vård. Där har man inte fragmentiserat vården till olika vårdcentraler utan har en tydlig asylhälsa som har kunnat jobba upp rutinerna.
Detta sätter fingret på en annan viktig utmaning: att komma bort från det tänkande som har rått under det borgerliga styret, där man har velat fragmentisera vården, bryta upp den och sälja ut den till privata alternativ.
Vi behöver i stället se hur vi kan skapa en hälso- och sjukvård där vi kan ha sammanhållning, där vi kan se till att vi kan lita på professionerna och deras kompetens och erfarenhet och där vi också kan styra enligt andra filosofier än den hittills rådande New Public Management-teorin.