KBLab/rixvox huggingface dataset:
Erik Ullenhag (L):
Det må vara hänt att det inte direkt är utrikesministerns ansvarsområde, men utrikesministern är trots allt chef för det departement som har ansvar för migrationsfrågorna i Sverige, och det här rör migrationsfrågor. Jag ska ta upp frågan med justitieministern. Justitieministern är fortfarande densamme, även om det skett stora ommöbleringar i den regering Laila Freivalds sitter i. Justitieministern är samma person som i Calle Jonsson-fallet.
Han har ju tidigare inte haft så stora problem att lägga sig i områden som kanske inte riktigt varit hans, såsom situationen för Calle Jonsson. Men jag tar med mig detta, och jag tänker upprepa frågan kanske till utrikesministern, kanske till någon annan. Nu ser jag i alla fall en möjlighet till att regelverket ska ses över. Detta är nämligen ingen liten fråga. Hemo Amedsson är heller inte ensam. Det finns också andra, i och för sig inte från Sverige men från andra länder, som hamnat i samma situation som han.
Om jag ska sammanfatta vad utrikesministern sagt i riksdagen i dag, när det gäller den första delen av interpellationen, är det ungefär följande: Regeringen har inte gjort något fel i hanteringen av Dawit Isaak. Den svenska regeringen och det svenska Utrikesdepartementet behandlar samtliga svenska medborgare som hamnar i problem utomlands på samma sätt. Jag ber om ursäkt, utrikesministern, men det är inte min uppfattning av verkligheten. Man har gjort fel i fallet Dawit Isaak.
Man ger olika hjälp i första hand beroende på hur starkt medieljuset är. Om något är uppe på mediedagordningen går det betydligt fortare. Om Thomas Bodström kan säga något käckt i Aftonbladet och Expressen om att han tagit upp något med sin grekiska ministerkollega gör han det. Men Dawit Isaak var inte i strålkastarljuset och då gjordes mycket mindre. Det är verkligheten. Det kan vara kul för oppositionen, eftersom man kan påminna om det när valet närmar sig.
Det som bekymrar mig är dock det faktum att när man inte säger att man gjorde fel i går kommer man att göra på samma sätt i morgon. Det innebär att nästa gång en svensk medborgare fängslas och får sina mänskliga rättigheter kränkta tycker Sveriges utrikesminister att det är helt okej att det enda man gör på sju månader är att skicka en not till regeringen i Eritrea. Sveriges utrikesminister tycker att det är helt okej att det dröjer två år innan man tar upp frågan på utrikesministernivå, och Sveriges utrikesminister tycker att det är helt okej att man inte sätter starkare press på Eritrea tidigare än vad man gjort.
Det gör mig djupt bekymrad.
Erik Ullenhag (L):
Jag delar statsrådets bedömning att problemen i psykiatrin inte är en dagslända. Vad jag däremot försökte beskriva var den moderna politikens problem. Där tror jag att vi alla bär ett ansvar. Vi springer på den boll som just nu är hetast i den mediala debatten. För drygt ett år sedan fanns det en enorm samling i Sverige där vi insåg att det under lång hade gjorts misstag i psykiatrin både vad gäller resurser, organisation och en hel del annat.
Det som bekymrar mig är att något år senare ser man att rätt många landsting fortsätter att spara på psykiatrin. Därmed riskerar den möjlighet vi hade till en upprustning av psykiatrin att gå förlorad. Det blev en dagslända i den politiska verksamheten. Jag lyssnar på statsrådet. Jag tycker att det är positivt att statsrådet säger att psykiatrin är en av de prioriterade uppgifterna. Jag hoppas innerligt att vi kommer att se resultat.
Varken jag eller någon annan kommer att kräva att vi ser resultat om en eller två månader, men vi kommer att kräva att det sker saker och att man på allvar försöker verkställa bland annat de förslag som kommer från psykiatrisamordnaren. Jag tycker också att det är positivt att Ylva Johansson gav beskedet att hon är välvilligt inställd till restriktioner för personer som döms till rättspsykiatrisk vård. Det är oerhört viktigt för de brottsoffer som i dag drabbas av fortsatt förföljelse på grund av att man inte har den möjligheten i dag. Herr talman!
Sedan har vi detta med att smita undan ansvar. Jag anklagar inte Ylva Johansson för att göra det. Efter att ha lyssnat på kollegan Thomas Bodström sade jag att hennes kolleger i regeringen verkar ha en liten tävling i vem som kan smita undan ansvar bäst. Vi får döma Ylva Johansson om ett år. Jag blir lite bekymrad när hennes första ryggradsreaktion när vi talar om ansvar är att börja prata om den borgerliga regeringstiden, som var för tio år sedan. Det är ett klassiskt sätt för den sittande regeringen att försöka prata om någonting annat än de problem som vi ser i verkligheten.
Erik Ullenhag (L):
Miljöpartiets sjukvårdspolitik är alltid lite spännande. Den blir närmast filosofisk och väldigt icke-konkret. Det blev ett allmänt angrepp på modern teknik och en del annat i det här anförandet. Men på ett par punkter är Miljöpartiet konkreta, och de punkterna bekymrar mig en del. Det första är att vi hör Jan Lindholm göra ett angrepp på läkemedelsindustrin. Den kan man ju alltid kritisera. Alla ska kritiseras och granskas.
Men vi vet samtidigt att Jan Lindholms parti vill förbjuda alla djurförsök i Sverige. Det kan ju låta bra. Men vad skulle effekten bli för de människor med svåra handikapp som hoppas att det ska komma fram en medicin som kan hjälpa dem i livet? Vad skulle effekten bli för dem med kroniska sjukdomar som hoppas att det ska forskas fram ett läkemedel som kan hjälpa just dem? Jag skulle konkret vilja ställa frågan till Jan Lindholm: Är ni beredda att lämna kravet på att förbjuda alla djurförsök?
För mot slutet talar ni ju vackert om tillväxt. Mot slutet talar ni ju vackert om företagande. Men vad blir effekterna, Jan Lindholm, för svensk läkemedelsindustri om ni förbjuder samtliga djurförsök? Min gissning är att den flyttar från landet, och det är inte speciellt bra för svensk ekonomi. Sedan kom ett andra märkligt inhopp från Jan Lindholm, närmast ett allmänt påhopp på valfrihet. Miljöpartiet brukar kallas för ett feministiskt parti.
Om du nu inte gillar valfrihet inom sjukvården, varför ska just vårdens kvinnor stå utan möjlighet att välja arbetsgivare? Varför ska det vara så att just vårdens kvinnor ska stå med en monopolarbetsgivare och inte kunna driva upp lönen eller välja mellan olika arbetsgivare? För mig är det en av de viktigaste feministiska frågorna. Och varför skulle det vara så dyrt att låta en äldre patient att kunna påverka sin vård och välja mellan olika alternativ? Ni gillade ju, i alla fall förr, friskolorna.
De har väl inte blivit dyrare? Varför skulle vården bli så mycket dyrare för att jag som patient fick makt och för att kvinnor fick olika arbetsgivare att välja mellan?
Erik Ullenhag (L):
Den lag du talar om handlar om att du vill stoppa S:t Görans Sjukhus, du vill stoppa Simrishamns lasarett och du vill stoppa Lundby lasarett. Det är tre vårdenheter som fungerar väldigt bra. Man har nöjd personal, bra vårdkvalitet och god ekonomi. Ibland blir det lite märkligt i den politiska världen.
Ni ägnar enormt mycket tid åt att försöka skapa en lagstiftning för att förbjuda det som fungerar i stället för att ägna er åt att se till att de psykiskt sjuka får en värdig vård och i stället för att se till att de människor som har störst behov får en vård att tala om. Jan Lindholm säger att vi hittar på. Jag lyssnade väldigt noga på Jan Lindholm. Det var därför jag begärde replik. Jan Lindholm sade att valfrihet är dyr. Jag delar inte den verklighetsbeskrivningen.
Jag tror inte att det är dyrt med en mångfald av vårdgivare, med personalkooperativ och privat driven vård - jag vågar säga privat driven vård - där man ger personal möjlighet att starta verksamhet som gör att det kan komma fram nya idéer. Där skiljer sig vår verklighetsbeskrivning. Det är inte jag som har hittat på att Miljöpartiet har drivit kraven på att minska och förbjuda djurförsök. Jag har blivit kontaktad av en rad handikapporganisationer.
Jag har blivit kontaktad av läkemedelsindustrin som har känt stor oro över vad detta skulle betyda för svensk läkemedelsforskning. Jag är glad för det besked jag fick i dag. Det besked jag brukar få från Jan Lindholm är: Jag vet inte vad vi tycker om detta. Det vore bra om du skrev till samtliga handikapporganisationer som har tagit kontakt med mig och informerade om att det inte finns någon fara för djurförsöken. Det är så de har uppfattat Miljöpartiets program. Jan Lindholm säger: Vi är för ny teknik och därför vill vi avveckla kärnkraften.
Effekten blir att vi ersätter den med kol och olja. Det här är en sjukvårdsdebatt. Jag tror inte att det är speciellt bra vare sig för miljön eller för människors hälsa att vi kraftigt ökar vårt kolberoende och vårt oljeberoende. Där skiljer sig våra partier. Du sade i ditt inlägg, Jan Lindholm, att valfrihet är dyrt och kostar mycket pengar. Var det fel?
Erik Ullenhag (L):
I sin iver att skrämma med alliansen blir ganska ofta socialdemokratin, Vänsterpartiet och Miljöpartiet något av bingoutropare i hur höga skattesänkningar vi föreslår. I dag hörde vi Conny Öhman säga: Ni vill sänka skatten med 250 miljarder kronor. Lite tidigare hörde vi Miljöpartiet säga: Nej, 350 miljarder kronor vill ni sänka skatten med. Sanningen, Conny Öhman, och det vet ju du, är att alliansen har föreslagit 32 miljarder kronor i skattesänkningar.
Vi har föreslagit skattesänkningar för att göra det lönsamt att arbeta och för att se till att människor kan få ett arbete i stället för att leva på bidrag. Det här är den grundläggande striden i svensk politik i dag. Det är tyvärr så att svensk arbetarrörelse har svikit sitt grundbudskap. Svensk arbetarrörelse har svikit de människor som saknar ett arbete och står inte på deras sida. Så var det i morse när en miljon människor inte hade ett arbete att gå till.
En miljon människor som vill och kan arbeta får inget arbete i det Sverige som Conny Öhman står för. Sluta tjafsa om de här 250 eller 350 miljarder kronorna! Du vet att det inte är sant. Jag kan garantera dig att alliansen och Folkpartiet aldrig kommer att medverka till skattesänkningar som minskar vårdens eller äldrevårdens resurser. Jag har tre konkreta frågor till Conny Öhman. Ni har nu styrt i tolv år. Är Conny Öhman nöjd med tillståndet i svensk primärvård?
Är svensk primärvård bra efter tolv år av socialdemokratiskt styre? Den andra frågan är: Klarar vi efter tolv år av socialdemokratiskt styre en jämlik cancervård över landet? Den tredje frågan är: Fungerar svensk psykiatri i socialdemokratins Sverige?
Erik Ullenhag (L):
Det är en retorisk fråga Conny Öhman ställer. Han vet att Folkpartiet vill ha ett system där vi lägger ned landstingen och slår samman landstingen med sjukförsäkringsresurser i sex-tio vårdregioner för att använda pengarna bättre. Han vet att det finns skillnader mellan de fyra borgerliga partierna. Vad vi kan säga, och det är viktigt, är att vi är enigare än någonsin tidigare, och vi är beredda att regera landet. Sedan finns det skillnader - vi är fyra olika partier - och det är också rätt naturligt. Jag ställde tre frågor till Conny Öhman. Är Conny Öhman nöjd med svensk primärvård?
Det var ett ganska flummigt svar, men det slutade väl med ett nej. Det började med en stolthet över avvecklandet av husläkarlagen, vilket har lett till att vi inte har fått fler allmänläkare. Det har lett till att det bara är 40 % av svenskarna som har en egen läkare, medan 98 % av norrmännen har en fast läkarkontakt. Primärvården fungerar bättre i länder som har ett familjeläkarsystem, vilket vi och Läkarförbundet pekar på. Jag ställde två frågor till. Klarar vi en jämlik cancervård över landet i socialdemokratins Sverige? Ni har styrt i tolv år.
Det är det väljarna ska fundera på fram till valdagen. Sedan ställde jag frågan: Fungerar svensk psykiatri? Den fick jag inget svar på. Det är väl ganska symtomatiskt. Alla människor som har varit i kontakt med psykiatrin ser att den inte fungerar. Alla människor som har träffat personer som har drabbats av psykiatrins brister och alla barn som får vänta i månader eller kanske år trots ett självdestruktivt beteende, att man skär sig eller är utagerande, vet att psykiatrin inte fungerar.
De hemlösa vi möter på gatan vet att psykiatrin inte fungerar, och det vet även Conny Öhman. Det är verkligheten i socialdemokratins Sverige. Men sedan kan vi göra som Conny Öhman och socialdemokratin nu gör, ta ett lösryckt citat av någon och räkna fram att det kommer att leda till 250 miljarder i skattesänkningar. Du har rätt många partikamrater som pratar mycket också. Göran Persson har sagt att han vill höja kommunalskatten med 6 eller 7 kr. Pär Nuder har sagt att han vill lägga ned landstingen.
Att ägna sig åt den typen av debatt i stället för att diskutera de konkreta förslag vi lägger fram är inte speciellt produktivt. Det finns en avgörande skillnad i svensk politik. Vi vill se till att den miljon människor som inte gick till jobbet i morse har ett jobb att gå till. Ni har släppt det - och ni ska kalla er en arbetarrörelse. Svara gärna på mina konkreta frågor!
Erik Ullenhag (L):
Jag försöker att lyssna väldigt noggrant på Berit Andnor. När vi från oppositionens sida ställer Berit Andnor till svars för den verklighet som finns höjer Berit Andnor tonläget. Hon säger att vi har en annan människosyn för att vi vill förstatliga LSS och ha ett gemensamt huvudmannaskap.
Slå en signal i morgon, Berit Andnor, till dina partikamrater i socialutskottet. De har ställt sig bakom ett gemensamt initiativ för tilläggsdirektiv. Säg till dem: Ni har en vansinnig människosyn som över huvud taget kan utreda denna tanke. Vad det handlar om från vår sida är att vi struntar i ifall det är kommunen som är huvudman. Vi struntar i ifall det är staten som är huvudman. Vad som bekymrar mig är att enskilda människor som i sin verklighet har behov av personlig assistans ska få det.
Vad som bekymrar mig bortom all din retorik är hur verkligheten ser ut för funktionshindrade i dag, Berit Andnor. För denna bär du ansvar. Den som har lust kan läsa debatten efteråt. Det har getts väldigt få förslag, och väldigt lite konkret har sagts. Men du gör gärna en attack på oppositionen. Du bär ansvar, Berit Andnor. Glöm inte bort detta.
Jag har redovisat en lång lista på vad Folkpartiet vill göra för att se till att förbättra situationen för funktionshindrade. Detta är mitt tredje och sista inlägg. Du får en chans till. Du har hittills inte ens kunnat svara på frågan om vad du anser om att Regeringskansliet struntade i att ta fram en plan för att se till att Regeringskansliet blev anpassat.
Samtidigt svarade man till Handikappombudsmannen: Vi har en sådan plan, i enlighet med den nationella handlingsplanen. Hur ser du på det? Vilken signal sänder det? Vad säger det om regeringens trovärdighet på det här området? Fru talman!
Bortom Berit Andnors retorik tror jag att de flesta människor som minns Bengt Westerberg som socialminister inser att om vi ska få ett samhälle tillgängligt för alla behöver vi nog några andra i regeringen.
Erik Ullenhag (L):
Vi kanske inte ska fastna i exakt vad som har hänt på Socialdepartementet. Jag noterar att Ylva Johansson glider mellan inläggen. I det förra inlägget var det oförskämt att säga att det inte fanns någon handläggare som hade ansvaret för ärendet. I inlägget därefter handlade det om att det nog fanns en enhet som hade ansvar för ärendet. Det är två olika saker. Det var nog så att det inte fanns någon handläggare. Så var det när vi från Folkpartiet ringde, och så var det när journalister ringde. Man sade också att ärendet hade kommit bort. Det kan hända. Men det intressanta är vad vi gör nu, och det ska jag svara på, Ylva Johansson.
Du kan få ett tydligt svar på vad Folkpartiet gör. Vi vill till att börja med införa ett nationellt husläkarsystem, där en person har ansvar för varje medborgare i Sverige, efter norsk modell och brittisk modell. När jag har pratat med läkare i England har de beskrivit hur husläkaren hela tiden håller kontakt med den högspecialiserade vården och ringer och kollar upp vad som sker med patienten. Det är något som inte sker i Sverige, för vi saknar det systemet. I kombination med husläkarsystemet behöver vi hitta en lagreglering.
Jag kan inte gå i god för att just Socialstyrelsens förslag är det absolut riktigaste. Men det ska vara en lagreglering som tydligt ser till att den svårt cancersjuka har en person som hon kan vända sig till i det läget då hon är under vård eller behandling. Man ska inte hamna i det läget att man bollas mellan läkare. Jag beskrev ett par patienter inledningsvis i den här debatten. Jag tycker att det är ett glädjande besked från Ylva Johansson att det börjar finnas en öppning för att i alla fall titta på en nationell cancerplan.
Faktum är att landets cancerläkare och patientorganisationerna efterlyser just en nationell cancerplan. Folkpartiet har inte flyttat sig i den riktningen i ett vakuum, utan det gäller också hur verkligheten ser ut. Vi har till exempel lyssnat på verksamhetscheferna vid 24 onkologiska kliniker i Sverige, som skrev så här i en artikel: Under senare år har vi alla märkt påtagliga förändringar i förutsättningarna att upprätthålla en högkvalitativ och jämlik cancersjukvård över landet.
Det är en ganska allvarlig kritik från 24 cancerläkare. Jag hoppas att Ylva Johansson till slut, när hon har tillsatt ytterligare en utredning, ska landa på att vi får en nationell cancerplan och att vi gemensamt med professionen kan ta fram den. Cancervården i Sverige har alldeles för stora brister.
Erik Ullenhag (L):
Nej, jag tror inte heller att Folkpartiets husläkar- eller familjeläkarsystem löser vårdens alla problem, men det löser ganska många. Det är slutsatsen från Norge. Det är slutsatsen för äldre människor i Storbritannien som har en family doctor som de känner en trygghet med. Det är slutsatsen även för specialiserad vård där man i England, Norge och Nederländerna känner att man har en koppling och ett helhetsgrepp om patienten. Det tror jag är bra.
Redan inledningsvis i frågeställningen lägger Folkpartiet fram ett förslag om geropsykiatriska kliniker. Det var bra att Ylva Johansson träffade Psykologförbundet och lärde sig att den kompetensen finns i vårt land. Det behövs. Redan i min frågeställning lägger vi fram förslag om en ökad samordning mellan kommunen, psykiatrin och äldrevården så att man samlar kunskap kring den enskilde. Vi talar också om en stärkt primärvård.
Det löser som sagt inte alla problem, Ylva Johansson, men det vore intressant att höra: Om nu Norge lyckas med att stärka primärvården, något Socialdemokraterna har misslyckats med sedan man tog över makten, varför kan vi då inte få lära oss lite grann av Norge? Det är för mig obegripligt.
Fortfarande står också frågan obesvarad, Ylva Johansson - jag har nu försökt två gånger; jag försöker en tredje gång: Om en majoritet av väljarna den tredje söndagen i september ytterligare en gång lägger sin röst på Socialdemokraterna och era stödpartier och ni får makten, när blir det ordning på den psykiatriska vården för äldre? Det får vi inget svar på. Vi får en ny plan. Anledningen till att jag tjatar om tidigare planer är att detta lite grann är löften i repris.
1998 sade man i den nationella planen för äldreomsorgen att det finns för få äldreboenden i Sverige. Margot Wallström lovade väljarna: Vi ska bygga fler. Åtta år senare är det 14 000 färre. 1998 sade man att man skulle förbättra mat och medicinering ifall Socialdemokraterna vann valet. En stor andel av de människor som bor på våra gruppboenden i dag är undernärda.
Jag ber om ursäkt att jag plågar dig med dina företrädare, Ylva Johansson, men socialdemokratin ska inte detta val komma undan så lätt att man bara byter minister och sedan ger samma löften en gång till. Jag tror tyvärr, Ylva Johansson, att mycket av den problembeskrivning du har behövs det en ny regering för att ändra på.
Erik Ullenhag (L):
Låt mig inledningsvis slå fast att det är klart att ett nytt förmånssystem måste, precis som ministern säger, omfatta både glutenintoleranta och andra som har behov av speciallivsmedel. Jag säger detta för att det inte ska råda någon oklarhet kring det. Sedan blev det lite märkligt i Ylva Johanssons senaste inlägg här. Jag och en del andra kritiserar då och då Göran Persson för hans agerande. När ett område inte fungerar byter han ut en minister.
En ny minister kommer, och man ska glömma bort att det är Socialdemokraterna som styr. På vård- och äldreområdet har det varit väldigt tydligt. Man byter ju socialminister då och då. När det inte fungerar och när alltför många människor tycker sig ha alltför lite makt över sin vardag eller att det är för dålig tillgänglighet i sjukvården byter man minister. Jag kan ha respekt för att Ylva Johansson inte kan ta ansvar för vad alla hennes företrädare har gjort.
Men jag har lite svårt att begripa att hon ska trolla bort att en fråga har beretts i Regeringskansliet. Det är lite märkligt att Ylva Johansson går upp i talarstolen och säger att frågan har beretts i bara ett års tid. Men det var ju år 1989 som socialminister Gertrud Sigurdsen sade att man skulle göra något åt systemet och att frågan bereddes i Regeringskansliet. Flera socialministrar därefter - Ingela Thalén och Lars Engqvist - har sagt samma sak.
Det är lite för enkelt att smita undan genom att säga att beredningstiden är ett år. Där kan vi helt klart vara oense. Det kan ju vara så att Ylva Johansson anser att frågan har hanterats rimligt.
Det vore intressant att i Ylva Johanssons sista inlägg höra om hon anser att beredningen av frågan - med alla utredningar som varit och med ministrar som kommit och gått utan att frågan lösts - har beretts på ett bra sätt. Det vore också intressant att höra Ylva Johansson säga när hon tror att de, som vi här fick höra, 250 miljoner kronorna finns.
Finansminister Pär Nuder säger att vi i dagsläget lever i den bästa av världar. Men måste vi leva i en värld som är lite bättre än den bästa av världar innan man har råd med en reform som är sådan att man ser till att glutenintoleranta och andra får det stöd de borde ha?
Erik Ullenhag (L):
Jag blev lite förvånad när Berit Andnor talade väl om entreprenörer i den offentliga sektorn. Delvis pratar Berit Andnor fortfarande väl om dem, men hon leder ett departement som med ena handen förbjuder sjukhus som fungerar, S:t Göran, Lundby och Simrishamns lasarett, och med den andra ibland visar att det här är något positivt. Det är något slags ideologisk resa som skapar en viss förvirring på Socialdepartementet i dag, som gör att det ibland är fult med sådant som är privat drivet och ibland är det fint.
De som betalar är ofta brukarna eller patienterna som inte får en valfrihet och vårdens kvinnor, Berit Andnor, som har en monopolarbetsgivare att välja mellan. De gick ifrån monopolarbetsgivaren familjen, och i dag kan de bara välja monopolarbetsgivaren den offentliga sektorn. Det är förklaringen till stora delar av löneskillnaderna i dagens samhälle. Det är en annan diskussion. Nu diskuterar vi personer med psykiska funktionshinder eller som är psykiskt sjuka. Denna grupp måste vi på alla sätt öka insatserna för.
Vi måste se till att få en sysselsättningsgaranti för personkrets 3 i LSS så att vi inte får en situation där människor med psykisk sjukdom eller psykiska funktionshinder tillåts gå ned sig ännu mer i sin sjukdom. Varannan person i Sverige med psykiskt funktionshinder i dag har inte någon daglig sysselsättning alls utan sitter alldeles för ofta isolerad hemma i sin bostad. Vi måste också se till att, precis som Berit Andnor var inne på, lyfta fram frågan om individuella planer så att alla har individuella planer.
Sedan har vi, och det är viktigt, frågan om de personliga ombuden. Där finns en samsyn. Vi är överens om att reformen är bra. Jag tror, till skillnad från Berit Andnor, att vi skulle behöva satsa mer pengar än vad regeringen gör. Regeringen satsar i vårbudgeten 20 miljoner kronor inom ramen för satsningar för att motverka hemlöshet. Jag har antytt att jag tycker att det är lite märkligt att lägga satsningen just där. Man skulle ha gjort satsningen på ett annat sätt. Jag tror också att det behövs mer pengar.
Jag är ibland för lagstiftning när det gynnar den enskilda, men just här tror jag att det är fel att gå in med lagstiftning. Det vore bättre att satsa ytterligare resurser och se till att de kommuner som i dag inte erbjuder personliga ombud stimuleras att göra det.