KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ardalan Shekarabi (S):
Jag vill inledningsvis tacka statsrådet Göran Hägglund för svaret. Dock kan jag konstatera att svaret främst handlar om regeringens politik som rör generellt tillsynen över sjukvården och specifikt den tillsynsmyndighet som regeringen har bildat. Men interpellantens fråga handlar specifikt om bristerna inom svensk ambulanssjukvård.
Jag ska erkänna här i kammaren att när jag fick frågan av interpellanten utgick jag från att ambulanssjukvården fungerar väl i ett land som Sverige, ett av världens rikaste länder och ett land som lyfts fram för att ha hög kvalitet inom sjukvård och över huvud taget välfärdsverksamheter. Men bara genom en enkel googlesökning på internet förändrades min bild radikalt.
Jag känner mig ganska rädd inför sommaren när jag läser uppgifterna om hur det förhåller sig inom svensk ambulanssjukvård och inte minst i landstinget i Stockholms län. Först måste jag säga att Riksrevisionens rapport Statens insatser inom ambulansverksamheten är en skrämmande läsning.
Där framförs inte bara kritik mot tillsynen över ambulanssjukvården, utan Riksrevisionen har också uppmärksammat allvarliga fel och brister inom ambulanssjukvården som handlar om avsaknad av regelverk, avsaknad av nationell styrning av kvaliteten inom ambulanssjukvården. Den frågan berörs knappast i detta svar från statsrådet Göran Hägglund.
Avsaknaden av nationella regler och bindande föreskrifter för ambulanssjukvården innebär att likvärdigheten i ambulanssjukvården försämras avsevärt. Det är precis det som konstateras i Riksrevisionens rapport. I rapporten nämns två landsting, bland annat Stockholms läns landsting, där ambulanssjukvården inte fungerar på ett bra sätt.
Fortsätter man att söka på internet hittar man återigen skrämmande läsning. Det finns en artikel skriven av Nätverket för utbildning av ambulanssjuksköterskor. Nätverket består av forskare och experter inom detta område, folk som jobbar med detta och har jobbat med detta hela sitt liv.
De skriver en debattartikel och kritiserar makthavarna för att inget händer trots kända brister inom ambulanssjukvården, alltså efter Riksrevisionens rapport. De skriver: "Idag varierar ambulanspersonalens kompetens och befogenheter över landet liksom ambulanssjukvårdens styrning och organisation. Avsaknaden av nationellt bindande föreskrifter för ambulanssjukvård innebär att vårdkvaliteten varierar över landet.
Den idag enda nationella föreskrift som reglerar ambulanssjukvården är allmänt skriven och fyller ingen avgörande funktion." Det är alltså allvarliga ord, som handlar om ett av de mest centrala områdena inom svensk sjukvård, ambulanssjukvården, som måste finnas där och fungera väl om de som är i akut vårdbehov ska få den hjälp som de har rätt till.
Ardalan Shekarabi (S):
Jag är glad att statsrådet Göran Hägglund tar upp frågan om kompetensen hos den personal som arbetar inom ambulanssjukvården. Problemet är att vi i dag saknar ett tvingande minimikrav på arbete inom ambulanssjukvården. Det är bland annat detta som lyfts fram av de experter som jag nämnde inom Nätverket för utbildning av ambulanssjuksköterskor. De föreslår nationella föreskrifter angående detta.
De föreslår nationella föreskrifter angående tillgänglighet och väntetid på ambulanser, baserade på standardiserade och vetenskapligt framtagna sätt att mäta. Det är precis detta som också lyfts fram av Riksrevisionen. Ska vi ha uppföljningsverksamhet måste vi ha tydliga regelverk, tydliga mål som man kan sätta uppföljningarna i förhållande till.
En ny myndighet löser ingenting om det inte finns regelverk samt tydliga mål och strategier från statens sida för hur vi ska säkra kvaliteten inom ambulanssjukvården. Trots att vi har kommunalt självstyre och trots att genomförandet av sjukvårdspolitiken är landstingens ansvar är det staten som har ansvaret för att säkra kvaliteten.
Vad händer då om vi har ett landsting som missköter ambulanssjukvården, som landstinget i Stockholms län gör? Vi har en situation där detta landsting saknar ett tillgänglighetsmål, det vill säga hur stor andel av befolkningen som ska nås av ambulans inom en viss tid. Något sådant finns inte i Stockholms läns landsting. Vad händer annars? Jo, kompetenskraven sänks.
Det är precis det som har hänt i Stockholms läns landsting; de har sänkt kompetenskraven för dem som jobbar inom ambulanssjukvården. Då måste staten ta ett ansvar och reglera detta, och det är precis detta som Riksrevisionen pekar på. Det är en mycket akut situation. Återigen: Om man använder google får man lite hjälp på vägen och en bild av hur det fungerar inom ambulanssjukvården.
I en artikel i Dagens Nyheter för bara två veckor sedan står det att enligt avtalet ska sjuksköterskor ta samtalen till SOS Alarm, men nu tänker larmoperatören bryta mot avtalet. Orsak: Man får inte tag i sjuksköterskor.
I ett brev till Hälso- och sjukvårdsförvaltningen i Stockholms läns landsting och till samtliga landstingskunder meddelar SOS Alarm helt frankt att man tänker införa en förändrad arbetsmetodik under sommaren.
Det innebär att larmoperatörer får ta nödsamtalen och att endast vid mer komplicerade fall kopplas en sjuksköterska in för bedömning - detta efter ett mycket uppmärksammat fall i Sverige av missbedömning som ledde till en patients död och som också blev rättssak. Då hjälper det inte att vi talar om tillsynsmyndigheten för tillsynsmyndighet. Då måste det finnas regelverk.
Jag tror att det kan vara bra att ta rekommendationerna i Riksrevisionens rapport på allvar. Det kan vara bra att ta de rekommendationer som framförts av experter på detta område på allvar och att börja reglera kvaliteten inom ambulanssjukvården, så att vi inte får en situation där den typ av tragisk händelse som uppmärksammades förra året upprepas på grund av att vi inte har kvalitetssäkring inom ambulanssjukvården i Sverige.
Ardalan Shekarabi (S):
Den fråga som tas upp av interpellanten och som diskuteras här är hur vi säkrar likvärdigheten inom svensk ambulanssjukvård. Den frågan kan aldrig passas till landstingen, för det är staten som är ansvarig för likvärdigheten i hela landet. Om vi anser att ambulanssjukvården är en viktig del av sjukvården, vilket jag tror att vi är överens om, måste vi ha instrument, verktyg som garanterar en viss form av likvärdighet.
Det kommer aldrig landstingen själva att uppnå. Vi ser nu allvarliga brister i flera landsting. Då är regeringens svar att detta kommer att hanteras av en ny tillsynsmyndighet. Tillsynsmyndigheten är en förvaltningspolitisk fråga internt för regeringen. Det handlar om hur man väljer att organisera sin verksamhet. Tillsynsverksamheten har legat på Socialstyrelsen. Nu bildar man en ny myndighet och organiserar arbetet på ett annat sätt.
Men ingenting har förändrats vad gäller regelverken. Ingenting har förändrats i målstyrningen av ambulanssjukvården. Här tror jag att regeringen måste ta till sig den kritik som finns och titta på möjligheterna att kvalitetssäkra ambulanssjukvården genom att just reglera de grundläggande kvalitetsfrågorna.
Ingen part i målet har diskuterat frågan om att detaljreglera hur många minuter det ska ta för ambulansen att nå till patienten. Det är ett rimligt krav att det ska vara specialistutbildade sjuksköterskor med inriktning på ambulanssjukvård som arbetar inom ambulanssjukvården.
Det är rimligt att kräva av landstingen att de ska ha en målsättning vad gäller tillgänglighet och att den ska baseras på fakta. Den typen av frågor kommer en tillsynsmyndighet aldrig att lösa. Det är reglering som krävs om vi ska nå likvärdighet inom ambulanssjukvården.
Ardalan Shekarabi (S):
Jag vill inledningsvis tacka statsrådet Eskil Erlandsson för svaret på interpellationen. Fisket är av stor betydelse för Sveriges näringsliv och turism. Både det kustnära yrkesfisket och det alltmer populära fritidsfisket utgör viktiga motorer i landsbygdens utveckling. I dag ägnar sig fler än en miljon svenskar åt fritidsfiske. Det finns goda möjligheter att utveckla fisketurismen till en näring att räkna med.
Mot den bakgrunden är det olyckligt att EU-kommissionen och Europaparlamentet har lagt fram ett förslag om att förbjuda utsättning av odlad lax i älvarna runt Östersjön. EU vill stoppa all odlad lax i älvarna redan till 2020. Ett sådant förslag skulle slå mycket hårt mot Sveriges kustnära landsbygd. Bara i Dalälven, som har sitt utlopp i Älvkarleby kommun, sätts det varje år ut ca 190 000 laxar.
Detta är fiskar som både yrkesfiskare och fritidsfiskare när sig på. Om EU:s förslag skulle bli verklighet är risken överhängande att laxen i Dalälven helt försvinner, vilket skulle få allvarliga konsekvenser för bland annat Älvkarleby kommuns utvecklingsmöjligheter. EU:s motiv är att utsättningen av odlad lax bedöms hota den naturliga vildlaxstammen.
Det är lovvärt att EU vill förbättra situationen för Östersjölaxen, men förslaget är missriktat och riskerar att utrota stora delar av laxbeståndet i våra älvar. Flera myndigheter, kommuner och fiskeorganisationer framhåller att EU:s förslag är dåligt berett och saknar vetenskapligt stöd.
Därför gläder det mig att statsrådet anger att EU:s förslag om att förbjuda kompensationsutsättningar i älvar som saknar en naturlig reproduktion av vild lax inte stöds av den svenska regeringen. Det är viktigt att regeringen agerar tydligt och tar ställning för svenskt fiske och svensk fisketurism. Det är dock olyckligt att regeringen hittills inte tydligt skickat dessa signaler till de aktörer som är berörda av EU-förslaget.
Förslaget har väckt stor oro bland sportfiskare och bland företagare och anställda inom fisketurismnäringen och kan ha påverkat planeringen av framtida investeringar negativt. Under de senaste två åren har medierna många gånger rapporterat om EU-förslagens konsekvenser utan att regeringen tydliggjort sitt ställningstagande. Detta har ökat otryggheten hos berörda aktörer. Herr talman!
För tydlighetens skull vill jag fråga statsrådet: Kommer den svenska regeringen att stoppa det diskuterade EU-förslaget?
Ardalan Shekarabi (S):
Jag vill tacka statsrådet Eskil Erlandsson för det tydliga ställningstagandet här i Sveriges riksdag. Jag hoppas att den här signalen når ut till alla berörda, framför allt de företagare och anställda i fisketurismnäringen som har varit väldigt oroliga. Avslutningsvis vill jag framföra en önskan om att de frågor som berör landsbygden i Sverige får samma uppmärksamhet och samma tydliga ställningstaganden från regeringen som de frågor som berör storstäderna.
De senaste åren har det skrivits artiklar med rubriker som "EU vill förbjuda laxodling", "EU-förslag om stopp för odlad lax i älvar får kritik" och "Slut på utsättning av odlad lax". Det är några av de rubriker som förekommit i svenska lokaltidningar på små orter där det i och för sig inte bor så jättemånga människor, men som tillsammans utgör en jätteviktig del av Sveriges näringsliv och Sveriges tillväxtpotential.
Jag ser fram emot en samhällsutveckling där de frågor som berör de här små bygderna får samma uppmärksamhet och samma tydliga ställningstaganden som de frågor som berör Stockholm och andra större städer.
Ardalan Shekarabi (S):
Jag vill börja med att tacka infrastrukturministern för svaret på min interpellation. Jag måste nog erkänna att jag hade hoppats på mer konkreta besked. Kollektivtrafiken och framför allt tågtrafiken är otroligt central för Mälardalsregionen och inte minst för Uppsala- och Stockholmsregionen.
Det är tusentals människor som dagligen reser mellan Uppsala län och Stockholms län med tåg för att kunna ta sig till sina studier, sina arbeten, fritidsaktiviteter och kulturaktiviteter. Utan en fungerande tågtrafik skulle regionen stanna och Uppsala län skulle ha betydligt sämre förutsättningar att kunna vara attraktivt och erbjuda människor bostad, arbete och utbildningsplats.
Det är en region som är väldigt viktig för vårt land och för Sveriges utveckling och tillväxt. Kollektivtrafiken har utvecklats under de senaste åren. Nu har vi SJ som kör tåg mellan Uppsala och Stockholm men också de regionala trafikbolagen SL och UL som kör pendeltågstrafik mellan Uppsala och Stockholms län.
Det är bra att tågtrafiken har utvecklats. Men vi har väldigt allvarliga problem med biljettkrånglet. Jag pendlar dagligen mellan Knivsta och Stockholm. Jag möter ofta människor som inte lyckas köpa rätt biljett trots att de vill göra rätt för sig och köpa biljetter. På stationerna finns det flera olika typer av automater.
Man behöver ha en doktorsexamen i UL:s och SL:s zonindelning för att kunna köpa rätt biljett om automaterna fungerar, och ofta fungerar inte automaterna.
Trots att många problem återstår och att människor inte kan stämpla sin tiokortsbiljett när de ska åka tillbaka till Uppsala län från Stockholm väljer de lokala och regionala trafikbolagen att bötfälla resenärer som försökt att göra rätt för sig men som inte lyckats på grund av bristerna i biljettsystemet. Trafikbolagen erkänner problemen.
De är noga med att erkänna att det finns allvarliga brister i biljettsystemen, till exempel att människor inte kan stämpla sin biljett på vägen hem. Men de fortsätter att bötfälla resenärerna med högsta beloppet 1 200 kronor för resenärer som verkligen försökt att göra rätt för sig och i många fall också köpt biljett men kanske till fel zon. De gör det med stöd av lagen om tilläggsavgift i kollektiv persontrafik.
Den lagen är från 1977. Det är en lag som är anpassad till den tidens tågtrafik men som inte alls är anpassad till dagens verklighet med många operatörer inom tågtrafiken. Regeringen har sett detta problem. Redan 2010 angav regeringen att man skulle ingripa om inte kollektivtrafikbolagen lyckades harmonisera sina biljettsystem. Orsaken är att man inte har en harmonisering mellan Uppsala läns och Stockholms läns biljettsystem.
Det har gått fyra år. Tyvärr får jag i dag svar att man kanske följer upp denna fråga i framtiden. Dessa fyra år har inneburit enorma svårigheter för tågresenärer. Dessa fyra år har inneburit att resenärer som gör rätt för sig blir utskällda, bötfällda och socialt bestraffade på tågen för att de inte har anpassat sig till ett system som inte fungerar.
Varför agerar inte regeringen i denna fråga?
Ardalan Shekarabi (S):
Jag tackar för svaret. Jag kan konstatera att vi verkar vara överens om att det finns ett problem för tågresenärer. Men det finns en skillnad mellan oss, och det är att jag tycker att man bör agera. Som lagstiftare har vi en skyldighet att skydda konsumenter. Fru talman! Jag har under de senaste veckorna fått många mejl och brev från resenärer som har farit illa på grund av bristerna i biljettsystemen.
Det är folk som avslutar breven med att skriva att de aldrig mer kommer att åka tåg mellan Uppsala och Stockholm eftersom de har blivit utskällda och socialt bestraffade av biljettkontrollanter. När jag har läst deras mejl har jag gått till tågstationerna i Uppsala och Knivsta och själv försökt köpa rätt biljett, och jag har insett att det är en omöjlig uppgift.
Då har jag kontaktat de ansvariga på ett av bolagen - UL i Uppsala län - och bett dem komma till Knivsta station för att köpa rätt biljett från Knivsta till Helenelund-Kista, som är en av de viktigaste tågstationerna på sträckan. De har då konstaterat att denna station inte finns i det nuvarande biljettsystemet, och de har inte kunnat köpa rätt biljett.
Trots detta fortsätter samma operatörer att bötfälla resenärer. Den effekt detta får är att dessa resenärer får sina konsumenträttsliga rättigheter kränkta och att de får en signal från samhället om att man straffas för att man väljer det kollektiva resandet. Detta är inget beslut som UL eller SL har makt över, utan det är en lagstiftningsfråga.
Det är svensk lagstiftning som reglerar i vilka situationer man kan bötfälla tågresenärer som inte har köpt rätt biljett. Denna lagstiftning borde skydda konsumenters rättigheter - tågresenärers rättigheter - på samma sätt som vi skyddar andra typer av konsumenters rättigheter.
Om vi inte gör det ser vi en tydlig skillnad mellan denna bransch, där operatörerna är offentliga aktörer, och andra branscher där aktörerna är privata. Det bör rimligen ställas samma krav på offentliga aktörer när de bedriver tjänsteverksamhet. Min fråga är: Är inte denna fråga en konsumenträttslig fråga?
Är det bara en fråga för de operatörer och aktörer som bedriver dessa verksamheter? Eller finns det också en skyldighet för staten att ingripa med konsumenträttslig lagstiftning för att se till att tågresenärer inte far illa när de pendlar eller av andra skäl reser mellan två olika län. Finns det inte en skyldighet för politiken att ingripa och se till att vi har ett harmoniserat system?
Finns det inte en skyldighet att i väntan på att vi har ett harmoniserat system skydda konsumenters rättigheter och sätta stopp för situationer där resenärer bötfälls trots att de har försökt göra rätt för sig och köpa rätt biljett?
Ardalan Shekarabi (S):
Jag är glad om branschen agerar. Det är positivt om branschen hittar de lösningar som Danmark och Holland har lyckats hitta tack vare politikens aktiva roll där. Jag vill ha samma förväntningar på offentliga aktörer som jag har på privata aktörer.
Det kan inte vara så att vi har lägre förväntningar på offentliga aktörer när det handlar om en konsumentsituation. I väntan på att branschen skärper sig och hittar gemensamma biljettsystem som möjliggör resande med rätt biljett över länsgränserna måste vi förändra lagstiftningen så att resenärerna inte råkar illa ut under tiden. Det händer varje dag.
Varje månad är det bara på sträckan mellan Uppsala och Stockholms län över 380 personer som bötfälls trots att många av dem antingen har köpt biljett, men inte har lyckats köpa rätt biljett, eller försökt köpa rätt biljett men inte har kunna hitta någon fungerande biljettautomat. Trots detta bötfälls de alltså, och jag vet att många av dem väljer att inte åka med tåg mer. De ser det som en förnedring.
Många av dem är människor som har gjort rätt för sig i hela sitt liv, och nu blir de utskällda inför hundra personer. Politiken kan inte bara nöja sig med att det har blivit lättare att resa. Vi kan inte nöja oss med att det finns fler alternativ. Vi måste också se till att tågresenärens rättigheter skyddas när vi har dessa resealternativ. Det är också de förväntningar som EU-rätten har på oss.
EU-rätten förutsätter att vi säkerställer kollektivtrafikresenärernas rättigheter i lagstiftningen, och hittills har vi inte gjort det. Det får tågresenärerna mellan Uppsala och Stockholms län betala ett högt pris för.
Ardalan Shekarabi (S):
Roger Haddad har frågat statsministern vad han avser att göra för att verka för att länsstyrelserna involveras och får ett tydligare uppdrag avseende integrationsarbetet. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen Det ökade antalet människor som flyr från krig, förföljelse och förtryck och söker en fristad i Sverige innebär utmaningar för regeringen, för ansvariga myndigheter och för landets kommuner - ja, för hela samhället.
Arbete är den främsta vägen in i det svenska samhället, och alla steg i mottagandet av nyanlända invandrare ska syfta till att hitta jobb. Länsstyrelserna ska verka för att nationella mål får genomslag i länet och att hänsyn tas till regionala förhållanden och förutsättningar - något som är viktigt även gällande dessa frågor. I länsstyrelsernas uppdrag ingår att arbeta sektorsövergripande och att främja länets utveckling.
Detta innebär en allt viktigare roll för länsstyrelserna i takt med de demografiska förändringarna. Vad gäller etableringsuppdraget för att påskynda nyanländas etablering i arbets- och samhällslivet är ansvaret för olika insatser fördelat mellan flera statliga myndigheter och landets kommuner.
Länsstyrelserna ska verka för att det finns beredskap och kapacitet hos alla kommuner att ta emot nyanlända och ingå överenskommelser med kommunerna om mottagande av nyanlända. Länsstyrelserna har på regional nivå ett betydande ansvar när det gäller samverkan mellan berörda aktörer i arbetet med nyanländas etablering, inte minst för att underlätta och utveckla samarbetet mellan kommunerna.
Grunden i etableringsuppdraget ligger fast, men det är uppenbart att delar av uppdraget inte fungerar tillfredsställande. Bland annat behöver formerna för Arbetsförmedlingens samverkan med kommunerna samt samverkan mellan kommunerna utvecklas. Regeringen avser därför att se över myndighetsorganisationen vid mottagande av nyanlända. Där ingår länsstyrelsernas roll och uppdrag.
I januari 2014 utsågs två nationella samordnare som fick i uppdrag att genom dialog med kommunföreträdare i samtliga län motivera till ett ökat mottagande av nyanlända samt att lyfta fram goda exempel från mottagandet genom exempelvis regionala nätverk. Samordnarnas slutsatser och förslag lämnades till regeringen den 10 november 2014. Regeringen välkomnar samordnarnas rapport.
Deras erfarenheter och den rapport de lämnat kommer att utgöra ett viktigt underlag i regeringens fortsatta arbete med mottagande och etablering och i den kommande översynen av myndighetsorganisationen för asylsökande och nyanlända. Vid besök i länen har samordnarna mött ca 250 kommuner och samtliga länsstyrelser. Regeringen avser att fortsätta dialogen med kommunerna i frågor som rör hur ett ökat mottagande ska se ut.
Det är allas vårt ansvar att människor som kommer hit på flykt undan krig och förföljelse erbjuds möjligheter att etablera sig i och bli en del av vårt gemensamma samhälle. Ett steg i att lyckas med detta är ett välfungerande regionalt arbete.
Ardalan Shekarabi (S):
Länsstyrelserna är staten på regional nivå, och de har redan i dag ett viktigt uppdrag när det gäller integrationsarbete. De ska enligt sin instruktion se till att nationella mål får genomslag i samhället. Och mer specifikt för integrationen ska länsstyrelserna verka för att kommunerna ska ha beredskap för och kapacitet att ta emot nyanlända. En del av detta handlar om att verka för regional samverkan. Jag tror att vi är överens om att vi har ett stort behov av regional samverkan.
Länsstyrelserna har också i uppgift att på regional och kommunal nivå följa upp organisering och genomförande av insatser för nyanlända. Vi kommer att följa utvecklingen och titta närmare på länsstyrelsernas insatser. Vi kommer i regleringsbrev att ge länsstyrelserna i uppdrag att prioritera insatser som bidrar till att öka kommunernas mottagningskapacitet.
Länsstyrelserna kommer också att betala ut medel till kommuner från anslag 1:2 Kommunersättningar vid flyktingmottagande. Insatser som underlättar bosättning och ökar kommunernas mottagningskapacitet samt samhällsorientering ska prioriteras. Länsstyrelserna har också i uppdrag att redovisa förutsättningar att tillhandahålla samhällsorientering. Därutöver träffar vi landshövdingarna kontinuerligt och för en dialog, bland annat om de här frågorna.
Vid det senaste landshövdingemötet som hölls i november deltog jag själv för en allmän dialog och även statsrådet Ylva Johanssons statssekreterare gällande just integrations- och mottagningsfrågorna. Vi för alltså en dialog med länsstyrelserna. Vi kommer att följa deras arbete med integrationsfrågorna, och vi anser att länsstyrelserna kommer att behöva ta ett stort ansvar när det gäller samverkan mellan olika kommuner.
När det gäller mottagandet av nyanlända har vi stora utmaningar, och det handlar mycket om samordning mellan olika myndigheter och kommuner. Det handlar om att se till att det finns bostad, utbildning, validering inte minst och andra insatser som innebär att människor kommer in i samhället. Det är klart att samordningsfunktionen då är central ur ett myndighetsperspektiv.
Den myndighet som ansvarar för samordning på regional nivå för statens räkning är länsstyrelserna. Och de kommer att få en viktig roll.