KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulf Kristersson (M):
Monica Green har frågat mig vad jag avser att göra för att skynda på processen med reglerna i sjukförsäkringen. En av de viktigaste frågorna för regeringen när den tillträdde i oktober 2006 var att minska det omfattande utanförskapet från arbetsmarknaden som till stor del bestod av sjukfrånvaro. Regeringen har under föregående mandatperiod genomfört en rad åtgärder som syftar till återgång i arbete.
Åtgärderna har stor bredd och omfattar såväl ändringar som rör regelverket för sjukskrivningsprocessen, exempelvis tidsgränser för bedömning av arbetsförmåga, som nya samverkans- och stödåtgärder för att underlätta för sjukskrivna att komma tillbaka i arbete. Sjukförsäkringsreformen har gett resultat. Sjukskrivningsprocessen har blivit mer aktiv. Färre individer blir sjukskrivna, och sjukperioderna har blivit kortare. Sammantaget har den minskade ohälsan lett till en kraftig minskning av utanförskapet. Regeringen anser därför att den nuvarande inriktningen ska gälla även fortsättningsvis.
Det är viktigt att säkerställa att avsikterna med reformen upprätthålls, exempelvis att den som är svårt sjuk och inte kan arbeta ska kunna få ersättning samtidigt som reformen ska öka drivkrafterna och stödet till dem som kan komma tillbaka i arbete. Monica Greens interpellation lämnades till Regeringskansliet den 11 april. Det var samma dag som jag presenterade huvuddragen i de förändringar i sjukförsäkringen som utarbetats av en arbetsgrupp inom Regeringskansliet.
Dessa förslag kommer inom kort att remitteras till myndigheter och organisationer, och därefter kommer en proposition att överlämnas till riksdagen.
Ulf Kristersson (M):
Först tycker jag att vi ska vara lite noga med några ord när vi diskuterar sådant som vi är oense om. Jag vet ingen, varken socialdemokrat eller borgerlig debattör, som har kallat människor lata, inbillningssjuka eller någonting åt det hållet. Jag tycker att man ska vara aktsam med detta. Vi pratar inte om människor som är värda förakt. Vi pratar inte om människor som är värda misstro.
Vi pratar om människor som är värda gemensamma ansträngningar för att hjälpas tillbaka till arbetsmarknaden. Ibland går det. Ibland går det inte. Det beror på vår förmåga att göra rätt saker, personens sjukdomstillstånd och naturligtvis personens egen vilja. Jag har inte hört någon som antyder att det handlar om människor som bara inte har lust eller som i största allmänhet ligger hemma fast de skulle kunna göra tusen andra saker. Jag tycker att man ska vara aktsam med sådant.
Tidsgränserna prövar inte - det vet ni nog egentligen - om man är sjuk eller inte. Tidsgränserna är inte till för att pröva om läkarens diagnos är korrekt eller inte. Det har aldrig varit så. Tidsgränserna i det här systemet, liksom i de allra flesta sjukförsäkringssystem runt om i världen, är till för att man sakta men säkert ska vidga sökbegreppet för vad man måste prövas mot i arbetsmarknaden.
Ytterst handlar det om: Finns det något du kan göra över huvud taget, eller finns det - som i ungefär 10 000-12 000 fall om året i Sverige - inte någonting på någon arbetsplats i något yrke som du kan göra? Ingen säger att det är lätta frågor att avgöra, utan det är svåra frågor. Det är antagligen det svåraste man gör i socialförsäkringen över huvud taget.
Vill man slippa de frågorna helt och hållet ska man förtidspensionera 73 000 personer per år. Redan när Göran Persson ville halvera hade man ställts inför precis den frågeställningen: Hur ska man ta en gråskala av problem, medicinska underlag, personliga problem och svårigheter och koka ned dem till ett digitalt beslut: förtidspension eller tvärtom en förväntan om att du kan försörja dig själv?
Den som förringar det beslutets innehåll tycker jag grovt missbedömer hur svåra dessa frågor är. Tidsgränserna har dessutom en annan viktig poäng.
Det var hela den intellektuella grunden, och den är väl dokumenterad: Det är farligt att vara sjukskriven länge. Det är ibland absolut nödvändigt, men det är i grund och botten farligt att vara sjukskriven länge, eftersom risken för att inte komma tillbaka ökar. Slutligen om deltidssjukskrivning: Jag medger att det inte alltid är enkelt för den enskilde, som tycker sig precis klara av ett deltidsarbete.
Men i grund och botten är frågan relativt tydlig i lagstiftningen: Du kan vara deltidssjukskriven under samma tid som du kan vara sjukskriven. Ytterst måste du pröva din arbetsförmåga på en bredare arbetsmarknad. Då finns det två alternativ. Antingen kommer man fram till att det finns andra arbeten på vilka du skulle kunna jobba heltid. Då ska du naturligtvis inte kunna vara deltidssjukskriven hur länge som helst. Eller också kommer man fram till att du inte i något arbete har mer än halv arbetsförmåga.
Då kan och bör du få halv förtidspensionering. Så är regelsystemet utformat.
Ulf Kristersson (M):
Min ärliga uppfattning är att det mest inhumana man kan göra i en sjukförsäkring är att lämna människor till evig sjukskrivning. Var sjunde svensk i arbetsför ålder var lämnad i sjukförsäkring och förtidspension i Sverige. Det var ett orimligt system. Detta var ett slöseri med mänskliga resurser som vi i stort sett alla såg. Det unika var inte att vi till skillnad från er insåg problemet utan att vi vågade göra någonting åt det.
Om vi kan få klarhet i var skiljelinjerna går är det utmärkt. Om ni vill formalisera er ståndpunkt, att man ska riva upp reformen och återgå till det gamla, tycker jag att det är en dålig politik, men det är tydligt att vi har olika åsikter. Det är då en tydlighet i stället för ständigt glidande formuleringar som antyder att ni vill något annat som är lite oklart. Ni vill riva upp reformen, ta bort tidsgränserna och återgå till det gamla. Jag beklagar det, men jag tar gärna debatten. 100 läkare skrev som du säger.
Jag träffar väldigt många läkare som säger raka motsatsen. Det är bra att det nu finns tydlighet, att sjukförsäkringen är en försäkring som gäller under en lång men begränsad tid med sikte på att man ska komma tillbaka. Det är bra att man, om man inte kan komma tillbaka, får förtidspension. Men man får inte i praktiken förtidspension genom att år efter år gömmas i sjukförsäkringen. Det finns inget tillfrisknande enligt tidtabell.
Det finns många människor som kommer att behöva arbeta fast de aldrig blir friska, människor som alltid kommer att ha med sig ett sjukdomstillstånd och ändå kommer att kunna arbeta, på samma sätt som det finns andra människor som aldrig blir friska och aldrig kommer att kunna arbeta, och dem har vi ett gemensamt ansvar för att försörja, på goda grunder.
Det är bra att vi är överens om att det här är svår materia, att det system där det fattas 19 miljoner beslut om året är rätt omfattande och att vi alltid kommer att ha människor som anser sig felbehandlade. Då ska rättvisa också skipas.
Ulf Kristersson (M):
Patrik Björck har frågat mig om jag avser att ta initiativ till verkliga förbättringar så att svårt sjuka kan känna den trygghet de borde ha rätt att känna. Han frågar även om jag avser att ta initiativ till att skynda på processen så att de som i dag är oroade kan få ett snabbare besked om vad som väntar. En av de viktigaste frågorna för regeringen när den tillträdde i oktober 2006 var att minska det omfattande utanförskapet från arbetsmarknaden som till stor del bestod av sjukfrånvaro. Regeringen har under föregående mandatperiod genomfört en rad åtgärder som syftar till återgång i arbete.
Åtgärderna har stor bredd och omfattar såväl ändringar som rör regelverket för sjukskrivningsprocessen, exempelvis tidsgränser för bedömning av arbetsförmåga, som nya samverkans- och stödåtgärder för att underlätta för sjukskrivna att komma tillbaka i arbete. Sjukförsäkringsreformen har givit resultat. Sjukskrivningsprocessen har blivit mer aktiv. Färre individer blir sjukskrivna, och sjukperioderna har blivit kortare. Sammantaget har den minskade ohälsan lett till en kraftig minskning av utanförskapet. Regeringen anser därför att den nuvarande inriktningen ska gälla även fortsättningsvis.
Det är viktigt att säkerställa att avsikterna med reformen upprätthålls, exempelvis att den som är svårt sjuk och inte kan arbeta ska kunna få ersättning samtidigt som reformen ska öka drivkrafterna och stödet till dem som kan komma tillbaka i arbete. Den 11 april presenterade jag huvuddragen i de förändringar i sjukförsäkringen som utarbetats av en arbetsgrupp inom Regeringskansliet. Dessa förslag har nu remitterats till myndigheter och organisationer, och därefter kommer en proposition att överlämnas till riksdagen.
Ulf Kristersson (M):
Jag har två kommentarer. För det första hävdar interpellanten att ingenting har hänt. Det blir en lite meningslös diskussion eftersom jag från i stort sett dag ett, åtminstone dag ett i min värld när regeringen tillträdde, har sagt att vi kommer att göra en översyn inom ramen för att vi är övertygade om sjukförsäkringsreformen i grund och botten ska ligga fast.
Det betyder att vi vill värna de framgångar som nåtts men vi vill inte skygga för de problem som fanns i den. Då blir det meningslöst att säga att vi inte har gjort någonting. Vi har presenterat en översyn med fem väsentliga förbättringar på fem väsentliga områden. Vi pratar om förändringar som handlar om 1 miljard kronor i stort sett. De är på remiss, och det kommer en proposition. Det finns inga "kanske" någonstans i detta.
Jag kan inte säga att eller när riksdagen fattar beslut, men allt annat är mycket tydliga besked. För det andra är det svårt att fjärma sig från misstanken att ni i grund och botten har en ståndpunkt som ni inte vill redogöra för. Det framgår inte i vårmotionen och det framgår inte i stort sett någonstans om ni i grund och botten vill riva upp reformen helt och hållet och återgå till det gamla.
Eller vill ni bara göra marginella justeringar i den reform som är genomförd? Det är en rätt väsentlig fråga för diskussionens meningsfullhet. Av retoriken att döma vill ni riva upp allting, gå tillbaka till det gamla och överge den gamla idén som socialdemokratin hade 2003 att det var minst dubbelt så många sjukskrivna som det borde vara. Vill ni det har vi en sådan diskussion.
Vill ni i grund och botten, vilket är en lika rimlig misstanke eftersom ni inte nämner någonting om detta i vårmotionen, behålla reformen kan vi diskutera exakt vilka delar i våra förbättringsförslag som ni delar och vilka ni tycker borde justeras. Sedan kan ni komma tillbaka med de förslagen inom ramen för remissen. Det är också en meningsfull diskussion.
Men att sitta här och låtsas som om ni är för någonting som ni i grund och botten är helt emot eller, tvärtom, att ni är helt emot någonting som ni egentligen är för skapar bara en meningslös diskussion. Kom tillbaka när ni vet vad ni tycker, så tar vi en seriös diskussion då!
Ulf Kristersson (M):
Det finns ett värde i interpellantens appell. I praktiken svarar han på den fråga jag ställer, det vill säga: Vi river upp varje steg. Vi gör om allting som ni har gjort och går tillbaka till det gamla. Det är åtminstone ett, något outtalat, ställningstagande som man kan diskutera och förhålla sig till och som det vore bra att ha en offentlig debatt om.
Även det kan klargöras, beräknas och kalkyleras i antal individer, platser och pengar. Allt sådant där kan man också göra så att det blir en hederlig diskussion. Men i praktiken säger du att allting som har gjorts var fel, att allt ska rivas upp och att det var bättre förr - fair enough. Det andra, som är mer anmärkningsvärt, är att man numera nästan måste föreläsa för socialdemokrater om grunderna i den svenska välfärdsmodellen. Tidsgränser gäller inte sjukdomar.
Självklart inte! Men för försäkringen gäller tidsgränser. Vi har en sjukförsäkring, inte mot sjukdom - så gott är inte universum skaffat - däremot mot risken att förlora inkomst till följd av arbetsoförmåga på grund av sjukdom, det vill säga om du har en försäkrad inkomst. Detta visste legendariska socialdemokratiska socialministrar under hela 1900-talet.
De skulle aldrig ens antyda sådana saker som att vi har en försäkring mot sjukdom eller att tidsgränserna skulle gälla tidtabeller för tillfrisknande. Detta är en diskussion man kan ha med människor som inte vet någonting om sjukförsäkring, men inte med människor som på allvar vill göra anspråk på att göra om och ta ansvar för en sjukförsäkring.
Jag har många gånger mycket ärligt och helt utan reservation sagt att jag tycker att det var bra att riksdagen 2003 fick ta ställning till ett propositionsförslag med ambitionen att halvera de svenska sjukskrivningarna. Det var bra, det var framsynt och det var modigt. Det skrevs garanterat inte utan insikt om att detta är en komplicerad resa framåt.
Jag är bara lite nyfiken på om allt som har gjorts sedan dess fram tills nu har varit helt fel. Hur skulle formen för en reform som halverar de svenska sjukskrivningarna ha sett ut?
Ulf Kristersson (M):
Av ett parti som gör anspråk på att någon gång i framtiden än en gång regera landet har man rätt att ställa krav på att få någorlunda konsistenta svar om den samlade svenska välfärdspolitiken. Det är ett rimligt krav. Ett mindre oppositionsparti i utkanten kan tänkas sysselsätta sig med allmänt gnäll.
Men att detta parti inte har grundläggande svar på vad man vill göra med en helt fundamental del av en hundraårig svensk välfärdstradition är anmärkningsvärt. Gustav Möller skulle inte vara imponerad. Tvåochetthalvtårsgränsen för maximal tid i sjukförsäkringen fungerar i allt väsentligt eftersom den markerar att det finns en gräns för hur länge man kan vara sjukskriven.
Flera tusen personer har kommit vidare till Arbetsförmedlingen och varit kvar närmare arbetsmarknaden. Många har också kommit tillbaka. I dag pratar vi om ungefär 65 procent av den ursprungliga gruppen som antingen har fått förtidspension till slut - kanske för sent; det är en intressant fråga - eller har kommit tillbaka och fått sjukpenning igen.
Det du nu hävdar är problem är en av de saker ni själva påpekade var ett problem, att efter två och ett halvt år är det för kort tid för människor att ställa om via Arbetsförmedlingen för att få en chans via arbetsintroduktionen. Det är en av de saker vi gör någonting åt. Den andra saken är att människor som har för komplex problematik ska ha större chans att vara kvar i sjukförsäkringen.
Det är precis de sakerna som ni själva fylligt, på 150 sidor, beskrev att det fanns bekymmer att göra någonting åt. Vi har lagt fram förslag om hur vi vill förbättra detta. Vi kommer aldrig att komma till ett perfekt läge, en situation där ingen kommer att ifrågasätta sjukförsäkringen - självklart inte. Men vi är på rätt väg. Det finns fler saker att göra, och vi gör dem nu.
Ulf Kristersson (M):
Gunvor G Ericson har frågat mig vilka åtgärder jag kommer att vidta för att regeringen skyndsamt återkommer med förslag till riksdagen som tillgodoser medborgarnas behov av Försäkringskassans tillgänglighet lokalt och personliga möten och förslag som bidrar till ökad samverkan mellan statliga myndigheter. Gunvor G Ericson har även frågat mig vilken tidsplan jag kommer att verka för att regeringen sätter upp för att återkomma till riksdagen.
Slutligen har Gunvor G Ericson frågat mig om jag fortfarande drar slutsatsen att det går att vänta på Statskontorets rapport som kommer 2012 innan nya direktiv ges till Försäkringskassan med anledning av riksdagens beslut om tillgänglighet lokalt. Som svar på dessa frågor vill jag hänvisa till ett uppdrag som regeringen beslutade den 12 maj 2011 .
Beslutet innebär att Försäkringskassan ges i uppdrag att genomföra en djupgående analys av hur myndighetens olika kundgruppers och medborgarnas behov av Försäkringskassans tjänster kan tillgodoses ändamålsenligt och långsiktigt. Behovet av tillgänglighet till Försäkringskassan lokalt ska analyseras särskilt liksom hur Försäkringskassan säkrar möjligheten till en viss grad av fysiska personliga möten med medborgare.
Försäkringskassan ska senast den 16 april 2012 presentera en långsiktig lösning för hur myndigheten ska möta de försäkrade och medborgarna genom olika kanaler, såväl fysiskt som på elektronisk väg.
I avvaktan på att Försäkringskassan genomför den analysen och den långsiktiga lösningen presenterats ges Försäkringskassan i uppdrag att avvakta med att verkställa den åtgärd i myndighetens handlingsplan som handlar om att dra sig ur den servicesamverkan som i dag sker vid de så kallade servicekontoren och serviceplatserna.
Försäkringskassans redovisning av uppdraget som beslutades den 12 maj och Statskontorets redovisning av regeringsuppdraget att ta fram ett samlat underlag om myndigheternas service i samverkan kommer att utgöra underlag för regeringens fortsatta hantering i frågan om Försäkringskassans lokala närvaro.
Ulf Kristersson (M):
Om vi tar ordningsfrågan först är det på följande sätt: När Försäkringskassan kom tillbaka med en handlingsplan om att komma i nivå med den budget som denna riksdag har beslutat om och som oppositionen inte har någon annan uppfattning om när det gäller volymer och ekonomi, då fattade regeringen strax därefter ett beslut om att ge Statskontoret ett uppdrag att se över den samlade statliga lokala närvaron.
Regeringen ifrågasätter alltså inte alls Försäkringskassans rätt och skyldighet att självständigt fatta beslut om lokalisering om inte regeringen uttryckligen ger Försäkringskassan andra instruktioner. Men regeringen leder inte Försäkringskassan operativt, inte ens utskottet, såvitt jag vet, leder Försäkringskassans geografiska arbete operativt.
Regeringen valde i stället att ta det samlade offentliga statliga ansvaret: Hur ska den statliga närvaron totalt sett se ut, och, naturligtvis, vilka konsekvenser bör det få för regeringens eventuella synpunkter på Försäkringskassans agerande? Det är rimligt och logiskt. Detta gjorde vi i mars. Riksdagen bekräftade därefter precis denna ståndpunkt. Det tycker jag var alldeles utmärkt.
Det är ordningen i själva ordningsfrågan.
När det sedan gäller sakfrågan tror jag att man ändå ska vara ärlig och säga att man ska vara noggrann när man som regering eller riksdag intervenerar i en stor statlig myndighets lokala operativa arbete och antyder att man utan pengar - nota bene utan ett enda extra öre - vill topprida en myndighetsledning och tala om exakt hur den ska finnas lokalt, utan att ge några anvisningar om vad man annars skulle göra.
Min grundläggande inställning är att framtiden i allt väsentligt kommer att vara mer digital när det gäller myndigheternas servicearbete men utan tvekan också med ett behov av ett lokalt fysiskt möte. Jag tror att det vore olyckligt om riksdagen och regeringen detaljstyrde hur detta lokala möte mellan myndigheter och medborgare ska se ut i annat avseende än att det ska vara rationellt. Man ska samverka, och man ska naturligtvis dra nytta av synergifördelarna.
Det ska också fungera speciellt för de medborgare som har extra stora behov av lokala möten. Har man sagt allt detta finns det väl en gräns för hur mycket man kan missförstå saker och ting i detta.
Framför allt finns det väl en viss gräns för hur mycket man kan kräva utan att tillse att det finns en enda extra krona för detta omfattande arbete som man själv anser sig kunna utföra men som Försäkringskassan inte anser sig kunna utföra, alltså vad som är rimligt att begära utan dessa pengar.
Ulf Kristersson (M):
För det första väljer jag att ta fasta på det vi uppenbart är eniga om. Försäkringskassan var otydlig i sin kommunikation om konsekvenserna av statskontorsuppdraget och konsekvenserna av påpekandet och beslutet i utskottet. Det är alldeles uppenbart, därav regeringens mycket uttryckliga förtydligande av vad detta innebär - alltså ingen förändring i sak, bara det ganska självklara påpekandet om hur det kommer att gå till. För det andra är det klart att en budget ska hållas.
Det finns väl ingen seriös regering i någon seriös regeringskonstellation som säger: Ja, ja, kan ni inte göra det inom given budget får ni göra det inom en annan budget. En budget ska hållas - självklart! För det tredje har staten ett ansvar att se till att man kan möta ett legitimt krav också på fysisk service runt om i Sverige.
Men det betyder inte att vare sig regeringen eller riksdagsutskottet har goda skäl att gå in och detaljreglera, att reglera exakt hur och var det ska ske. Att det ska ske samlat, att det ska vara god ekonomi och god service och framför allt att det ska möta de lokala behoven, som kan variera, har varit regeringens utgångspunkt när vi gett uppdraget till Statskontoret.
Ulf Kristersson (M):
Det är smickrande att jag förväntas veta precis det vi till och med har givit i uppdrag till människor som arbetar med sådana här saker att försöka klarlägga, nämligen: Hur ser dessa legitima, rimliga behov ut? Det är klart att jag inte vet det.
Däremot är jag ganska övertygad om att vi sakta men säkert går i en riktning där mer och mer av både enkel service och rätt kvalificerad service sker över telefoni, e-post, webbaserade lösningar. Det finns rådgivning per telefon och, naturligtvis, fysiska möten. Det är en helt självklar utveckling.
Hade vi varit emot den hade vi tvingat landets samtliga deklaranter att fysiskt åka till ett lokalt skattekontor och överlämna sin pappersdeklaration varje år, för att det fysiska mötet är så viktigt. Jag säger inte detta för att raljera utan för att säga att många tjänster går utmärkt att lösa på ett annat sätt. Det är bra att teknologin hjälper fler människor att enkelt få kontakt med myndigheters service. Ibland är det tvärtom rent olämpligt.
Jag tror att det kräver en ganska avancerad analys av exakt vilka grupper som på vilket sätt, var, när och hur ska mötas fysiskt. Hur kan vi göra de kvalificerade mötena med en försäkrad i en komplex situation så bra som möjligt och göra den enkla informationsgivningen så snabb, tillgänglig och digital som möjligt? Det skulle vara min amatörmässiga hypotes.
Jag arbetar inte på dagarna med att klarlägga exakt vilka kanaler som är bäst lämpade för vad. Jag är dock övertygad om att en orsak till att svensk statsförvaltning ofta uppfattas som bra, proffsig, tillgänglig och serviceinriktad jämfört med många länder är att vi inte har väjt för att också använda modern teknologi i vårt möte med svenska medborgare. Den skutan ska vi inte vända just här.
Ulf Kristersson (M):
Wiwi-Anne Johansson har frågat mig om jag är beredd att ta initiativ till en bred utvärdering av pensionssystemet. Pensionssystem är viktiga åtaganden, och vi ska därför ha ett bra pensionssystem. Det är vi överens om. Det som skiljer oss åt är att jag menar att vi i grunden har ett bra system som vi har anledning att värna om när det gäller dess grundläggande principer.
Den synen delar fem av riksdagens partier, och vi har också en särskild pensionsgrupp som enligt sina direktiv har till uppgift att vårda systemet. Med det menas att sköta om systemet så att det fungerar bra och göra justeringar om så krävs. Pensionssystem är emellertid mycket långsiktiga åtaganden där förtroendet är viktigt. En viktig egenskap är därför stabila spelregler så att även dagens unga kan känna sig trygga med att vi har ett pensionssystem som fungerar även när de en dag lämnar arbetslivet.
Vi behöver därför vara mycket varsamma med förändringar. Det tar tid att bygga förtroende, och en stabil politisk enighet är en bra grund. Pensionssystemet utlovar inte en viss procentsats i pension - helt enkelt för att det inte ansvarsfullt går att utlova det utan att riskera att skjuta en skuld till kommande generationer. Det som utlovas är en pension som motsvarar vad man betalat in i avgifter - fördelat på en förväntad livslängd. Vi lever allt längre, och ökningstakten är snabbare än vad vi tidigare trott.
Under det senaste året har medellivslängden ökat med 42 dagar. Det är trevliga besked, men pensionen måste då också räcka längre, vilket innebär att det blir en lägre årlig pension. Pensionssystemet klarar detta, men det blir på sikt ett problem för både individ och samhälle. Vi har därför nyligen tillsatt en utredning för att se över inte bara de pensionsrelaterade åldrarna utan också för att analysera möjligheterna för ett längre arbetsliv och därmed en möjlighet för fler att förbättra sin pension.
Det är en del av det vi menar med vård av det svenska pensionssystemet: att värna om att de grundläggande principerna ligger fast men också att löpande följa upp hur det fungerar.