Carl Bildt (M):
Jag befinner mig i den besvärliga situationen att jag egentligen inte finner någonting i det som Jacob Johnson och Fredrik Malm har sagt som jag har anledning att invända mot. Jag tror att vi är synnerligen ense om vikten av att Irak som sådant ansluter sig till de olika konventionerna. Sedan är vi alla tillräckligt realistiska för att veta att viljan att ansluta sig till konventioner är en sak, i synnerhet i en situation som den som Irak befinner sig i, och förmågan att verkligen garantera efterlevnaden av detta är någonting annat.
Därtill kommer självfallet, bortsett från mera politiskt betonade problem, de problem vi har med traditionella förhållanden, patriarkala strukturer som har funnits här sedan århundraden, möjligen årtusenden, och som inte ens svenska diplomatiska démarcher, åtminstone på kort sikt, förmår att rucka så där alldeles enkelt. I det engagemang som finns i de här frågorna ligger ju, och det fanns i bägge frågeställningarna, ett önskemål om att Sverige ska vara mer aktivt.
Det försöker vi att vara. Vi har engagerat oss i en dialog, i och för sig framför allt med de irakiska myndigheterna i Bagdad. EU:s utrikesministrar hade en lunch i går, på svenskt initiativ, med den irakiske utrikesministern Zebari, och en del av frågorna om mänskliga rättigheter, om än de flyktingbetonade frågorna, var föremål för en intresseväckande diskussion.
Vi strävar också efter att öka den svenska diplomatiska närvaron i Irak. Då förhåller det sig så, på grund av statens struktur, att vi måste börja i Bagdad. Det är lättare sagt än gjort. Men vi har i alla fall börjat den processen.
I förlängningen av den processen, och det tror jag att jag har sagt eller åtminstone skrivit i tidningen, ligger också att någon typ av närvaro bör etableras i Irbil inom de begränsningar som såväl säkerhetsfrågor som utrikesförvaltningens genom ett arv från en tidigare regim något ansträngda finansiella läge utgör. Det råder ingen tvekan om den inriktning som vi har på politiken i detta hänseende.
Om jag, möjligtvis med Jacob Johnsons lätta tillstånd, får röra mig lite i utkanten av frågeställningen tog Fredrik Malm upp frågan om det vi diskuterade här för någon vecka sedan, det spända läget mellan Turkiet och Irak med anledning av PKK-terrorismen. Jag tillät mig då att vara åtminstone kortsiktigt försiktigt, kanske inte optimistisk men jag kanske inte delar den nattsvarta pessimismen om läget.
Jag kan nu konstatera att relativt ihållande diplomati har desarmerat åtminstone den akuta situationen. Det innebär inte att den långsiktiga situationen nödvändigtvis är stabil. Inträffar det ett stort PKK-anfall på ett eller annat sätt inne i Turkiet igen kan det komma att aktualisera de här frågeställningarna på nytt. Men en mycket intensiv dialog, framför allt med Irak, med Turkiet, i någon utsträckning med EU och med USA, har desarmerat den allra mest akuta krisen.
Jag ska inte formulera mig tydligare än så. Vi får väl notera det som i alla fall i denna del är positivt. Men, som sagt, vi ska göra vad vi kan för att medverka till en förbättring av situationen för kvinnor, för barn och för mänskliga rättigheter generellt. Diplomatiska démarcher i all ära, vi vet alla begränsningarna i dem. Till och med interpellationsdebatter i Sveriges riksdag har ett begränsat genomslag i omvärlden.
Det handlar om ett uthålligt engagemang, uthållig närvaro och breda kontaktytor mellan respektive samhällen som kan medverka till dessa långsiktiga förändringsprocesser, inte minst när vi talar om de patriarkala, traditionella förhållandena. Jag tror att vi har en gemensam strävan att försöka bygga den typen av relationer mellan Sverige och Irak och kanske speciellt, på grund av speciella omständigheter, med den irakiska regionen Kurdistan.