KBLab/rixvox huggingface dataset:
Helena Bouveng (M):
Den rödgröna regeringen tänker nu ta krafttag mot arbetslösheten. Det gör man genom att höja bensin- och dieselskatten, fördyra att anställa en person som väljer att jobba efter 65, försämra i RUT- och ROT-reformerna, trappa av jobbskatteavdraget och för säkerhets skull också fördubbla arbetsgivaravgifterna för unga.
Alliansregeringen halverade arbetsgivaravgifterna för unga i syfte att minska arbetslösheten just bland unga, då detta är en grupp som emellanåt står långt bort från arbetsmarknaden, inte minst de som inte har någon högre utbildning eller något cv att visa upp. Utan referenser kan det vara en mödosam och lång tid innan unga faktiskt får det där första jobbet.
Sänker man kostnaden för arbetsgivarna lär möjligheterna öka för unga att få det första jobbet. Fru talman! Den rödgröna regeringen gör inga större analyser av sin så kallade jobbpolitik. Man skriver på en rad att det kan leda till att sysselsättningen dämpas något. Det är kanske att ta i lite i underkant.
Även fördubblingen av arbetsgivaravgifterna för unga väljer man att genomföra utan att en riktig utvärdering faktiskt har gjorts. Finansministern hänvisar i sitt svar till den forskning som forskningsinstitutet IFAU har gjort och som visar att reformen inte i alla delar fått den effekt som efterfrågades. Så långt är det rätt. Men de säger också att sänkningen borde ha varit större för att få en verklig effekt.
Den rödgröna regeringen gör precis tvärtom. Fru talman! Finansministern och regeringen hänvisar ofta till den första slutsatsen som IFAU har kommit fram till, det vill säga sämre utfall än förväntat. Men vad man inte säger är att man i sin utvärdering har tittat endast på perioden mellan 2007 och 2010.
Men det är först efter detta som ungdomars andel av arbetsmarknaden faktiskt har ökat, eftersom den andra sänkningen som alliansregeringen genomförde gjordes först 2009. Man bortser helt enkelt från att utvärdera större delen av den period där man förväntat sig att se resultat, det vill säga en större sänkning som enligt IFAU var nödvändig för att fler unga skulle få sitt första jobb.
Varför har finansministern så bråttom att fördubbla arbetsgivaravgifterna för unga när de slår så hårt mot unga? Varför gör ni inte en ordentlig utvärdering innan ni gör en sådan förändring?
Helena Bouveng (M):
Jag kan bara konstatera att även Svenska Dagbladet gjorde en faktakoll av finansministerns uttalande om detta, och det var ytterst tveksamt om hon fick grönt ljus i denna faktakoll. Finansministern väljer ofta att tala om att det inte är effektivt att subventionera de unga som går ut från Handelshögskolan, Chalmers, yrkeshögskolan och så vidare. De får jobb ändå. Det kan jag till viss del hålla med om.
Men alla ungdomar har tyvärr inte med sig detta bagage. Jag kan försäkra finansministern att när jag besökte en handlare i Nässjö häromsistens var det ingen av de anställda där som ens visste om att det fanns en handelshögskola. Det var en ganska brokig skara ungdomar som fått en chans till sitt första jobb.
Några går vidare, men några har också fått möjlighet att utvecklas på arbetsplatsen och göra karriär där, trots att de inte har gått på någon handelshögskola. Fru talman! Tittar vi på exempelvis just handeln är det en bransch som sysselsätter nästan 500 000 människor.
De vanligaste uppgifterna är lagerarbete, upplockning av varor, kassajobb, märkning med mera, det vill säga jobb som inte kräver någon högre utbildning men som kan vara ett steg in på arbetsmarknaden och början på en karriär inom handeln. Ca 30 procent av den halva miljon människor som jobbar inom handeln är just ungdomar, och det är inte helt ovanligt med ett efternamn som inte slutar på son.
En fjärdedel av alla arbetstagare har haft sitt första jobb inom just handeln. Den samlade kostnaden för handeln till följd av höjningen av arbetsgivaravgifterna, som är tänkta i två steg, är 3 1⁄2 miljarder kronor eller ca 30 000 kronor för varje ungdom. Det är kostnadsökningar som är så stora att varannan handlare uppger att de planerar att se över sin bemanning, antingen genom att säga upp personal eller genom att inte nyanställa. Fru talman!
Verksamheter i kommuner och landsting kompenseras av regeringen för kostnadsökningen. Men så blir inte fallet för företagen. För de företag som inte har den marginalen för kostnadsökningar blir effektiviseringar följden. Det är effektiviseringar som knappast innebär att företagens möjligheter att anställa unga och oerfarna människor ökar.
Vilka besked vill finansministern ge till svensk handel och andra branscher, som är så viktiga för våra ungas väg in på arbetsmarknaden, för att möjligheterna att anställa unga ska växa i stället för att minska?
Helena Bouveng (M):
Finansministern återkommer ständigt till att halverade arbetsgivaravgifter för unga är både dyrt och ineffektivt. Det är ett mantra som återkommer om och om igen i IFAU:s utvärdering, som sträcker sig fram bara till 2010. Dessutom medger ju författarna själva stora begränsningar i utvärderingen.
Det som skulle vara intressant att utreda är kanske det motsatta: Hur många jobb riskeras med en skattechock på 19 miljarder i enbart höjda arbetsgivaravgifter? Med hjälp av riksdagens utredningstjänst kan man se att de ökade kostnaderna motsvarar ca 64 000 heltidsjobb, om man räknar med en genomsnittslön för unga på 21 800 kronor.
För konditoriet i Gnosjö innebär det ökade kostnader med 200 000 kronor - kostnader som det inte finns några marginaler för, så två unga får helt enkelt sägas upp. Min fråga till finansministern handlar inte om följden av höjda avgifter blir att färre ungdomar får ett jobb, utan min fråga är: Hur många fler unga blir det som inte får ett jobb att gå till?
Helena Bouveng (M):
Den rödgröna regeringen har utnämnt sig själv till en feministisk regering och säger sig ha jämställdhet i fokus i allt man gör. Det är en bra ambition. Tyvärr räcker det inte med att ha tillsatt lika många kvinnliga som manliga statsråd i en regering. Det är en bra början, men frågan är betydligt större än så. Det handlar om att komma i egen försörjning, kunna leva på sin lön och senare i livet på sin pension.
Det gäller friheten och möjligheten att starta företag och ha fler arbetsgivare att välja mellan för att både karriären och lönen ska ha en lika positiv utveckling som männens. Tyvärr har den så kallade rödgröna regeringen aviserat flera reformer som slår hårt mot kvinnor i just dessa sammanhang. Hemservice är en bransch som, tack vare RUT-reformen, har växt sig riktigt starkt. Det är en reform som lett till att det kvinnliga företagandet har tagit fart.
Hela 71 procent av egenföretagarna i städ- och hemservice är kvinnor - en bransch som i dag har lett till att 20 000 fler svenskar har ett vitt jobb att gå till, en bransch som gör att inte minst kvinnor har alternativa arbetsgivare att söka jobb hos och där de inte minst har fått chansen till ett första jobb. Fru talman! I USA har antalet kvinnliga företagare sedan 2007 ökat med 68 procent.
Enligt tidskriften The Atlantic är ökningen särskilt stor bland svarta och latinamerikanska kvinnor, vilket för alla som bryr sig om både jämställdhet och mångfald borde vara en glad nyhet. I ett internationellt perspektiv har Sverige ett lågt kvinnligt företagande. Mindre än 5 procent av den yrkesverksamma kvinnliga befolkningen här är företagare, hälften så många som i USA.
Bara var fjärde företagare i Sverige är kvinna. Bland 38 jämförda europeiska länder är det enligt EU-kommissionen bara tre som har större manlig dominans bland sina företagare än Sverige - Irland, Malta och Turkiet. Med införandet av RUT-reformen har vi nu sett en förändring där kvinnors företagande kraftigt har ökat fram till dess att förändringen i reformen aviserades av den rödgröna regeringen.
RUT-reformen innebär att många kvinnor känner att de har kunskap, kompetens och erfarenhet, vilket är tre viktiga kriterier för att man faktiskt ska våga starta ett företag. Det är en bransch som har gjort att många kvinnor också har fått ett första jobb att gå till. Därför undrar jag om man kan kalla sig en feministisk regering när man samtidigt sätter käppar i hjulet för både kvinnligt företagande och arbetstagande.
Vilka analyser har regeringen gjort av hur förslagets effekter slår för kvinnor och män? Är inte detta i allra högsta grad relevant?
Helena Bouveng (M):
Jag har faktiskt huvudvärk, för jag tror att detta är ett otroligt stort slag mot kvinnors möjlighet att få tillgång till både kapital och företagande. Jag önskar inte finansministern någon huvudvärk, men det här borde kanske uppröra henne mer. Vi kan tycka vad vi vill, men sanningen är den att det är inom välfärden i någon form som kvinnor startar företag.
Innan alliansregeringen tillträdde var möjligheterna att starta företag som erbjuder utbildnings- och välfärdstjänster starkt begränsade. Alliansregeringen ändrade på detta, vilket också har lett till ett ökat kvinnligt företagande. Över hälften av företagarna inom vård, omsorg och utbildning är kvinnor, enligt SCB. Det kan jämföras med att knappt 5 procent av företagarna inom byggsektorn är kvinnor.
Det är också inom välfärden som kvinnor arbetar - tre fjärdedelar är kvinnor. Det är kvinnor, som likt män, vill kunna byta arbetsgivare, göra karriär och få upp sina löner. Den arbetsmarknaden vill nu den rödgröna regeringen slå sönder genom de förslag om vinstförbud i välfärden och krav på särskilda driftsformer som såväl Miljöpartiet som Socialdemokraterna och Vänsterpartiet har pratat om.
Jag tror att Vänsterpartiet kallar det för att avkommersialisera välfärden. För mig är signalen tydlig, fru talman. Den rödgröna så kallade feministiska regeringen gillar helt enkelt inte företagande inom kvinnodominerande branscher, särskilt inte om ambitionen är att företaget ska gå bra, utvecklas, expandera eller varför inte anställa fler.
Med den sittande regeringens politik upplever i dag många kvinnor ett stort motstånd och osäkra villkor. Jag är övertygad om att det i en sådan politisk värld blir färre kvinnor som vill starta företag, vilket inte är bra för oss kvinnor men heller inte för hela Sveriges ekonomi.
Inom en regering som kallar sig feministisk borde dessa signaler vara oerhört kontroversiella, men de ses tydligen som helt oproblematiska och ger verkligen ingen huvudvärk. Den rödgröna regeringen säger sig vilja ha ökad jämställdhet, fast inte i form av fler kvinnor som äger och driver företag, företag som till stor del anställer andra kvinnor.
Är det rätt uppfattat, finansministern, att jämställdhet mellan kvinnor och män är bra men att det inte gäller när det kommer till att fler kvinnor ska kunna driva egna företag?
Helena Bouveng (M):
Det var ju trivsamt att höra att finansministern tycker att det är viktigt att både män och kvinnor kan utveckla sina företag. Tyvärr ligger politiken inte riktigt i den linjen. Under ett yrkesliv tjänar den genomsnittliga kvinnan 3,6 miljoner kronor mindre än hennes manliga motsvarighet. Kvinnor lägger varje år sju arbetsveckor mer än män på städning och tvätt.
Det är vanligare att heta Johan och vara vd i ett börsnoterat företag än att vara kvinna och vd. Det finns svart på vitt att Sverige, som många gånger ses som ett föregångsland i jämställdhetsfrågor, i detta avseende har en lång väg att gå. De länder som har lägst andel kvinnliga vd:ar är också bland dem som präglas av stora offentliga monopol i välfärden.
Det är precis i den riktning som den rödgröna regeringen nu vill gå. Under Alliansens tid har reformer som RUT och konkurrens i välfärden bidragit till positiva förändringar. RUT har inte bara bidragit till fler kvinnliga företagare, utan fler kvinnor får sitt första jobb. Det har också lett till att både män och kvinnor fått tiden att räcka till för familj, barn och karriär. I den nyutgivna rapporten Jämställt arbete?
kan man se hur arbetstiden ökade bland dem som redan arbetade under Alliansens tid. Ökningen motsvarar 13 000 helårsarbeten för kvinnor jämfört med 5 000 för män. Frågan om fler kvinnor i börsnoterade företags styrelser debatteras ofta, men det är inte där slaget står. Slaget står vid hur vägen dit ser ut.
Det handlar om lika förutsättningar för företagande, möjligheter till att kombinera karriär och familj, möjligheter till ett första jobb, möjligheter till alternativa arbetsgivare, möjligheter till lönekarriär. Varför vill finansministern förhindra och försvåra just detta för Sveriges kvinnor?
Helena Bouveng (M):
Det var inte ett helt oväntat inlägg från Daniel Sestrajcic, måste jag säga. Och han tog i från fotknölarna - eller hur? Jag tänkte börja med att titta lite grann på det ni har skrivit i ert särskilda yttrande. Ni skriver att RUT-avdraget är "ett slag i luften i strävandena att skapa jämställdhet mellan kvinnor och män". Vad har då hänt sedan RUT-reformen genomfördes?
Jo, kvinnors arbetskraftsdeltagande har ökat med motsvarande 13 000 nya tjänster, jämfört med 5 000 nya tjänster för män. Vi kan se att barnfamiljers vardagspussel har gått ihop. Vi kan se att kvinnor vågar ta på sig större ansvar.
Jag vet att ni inte är speciellt förtjusta i företagande och kapital, men om man strävar efter jämställdhet mellan könen är det väl bra att båda könen har samma möjligheter att driva företag och förfoga över kapital. Det här har varit en unik möjlighet för kvinnor att få förfoga över kapital och företag. Dessutom har väldigt många kvinnor, inte minst utrikes födda, fått en chans att komma in på arbetsmarknaden.
Min fråga till Daniel Sestrajcic är: Kan man verkligen kalla sig för ett feministiskt parti om man så ihärdigt motsätter sig en reform och en sektor som gör att kvinnor ökar sitt arbetskraftsdeltagande, får arbete, har tillgång till kapital och kan driva företag?
Helena Bouveng (M):
Det skulle vara helt fantastiskt om alla 668 000 köpare av RUT-tjänster hörde till Moderaternas kärnväljare! Då hade jag inte behövt stå i kammaren fler gånger. Daniel Sestrajcic hänvisar till att RUT-avdraget har kostat 4 miljarder kronor. Ekonomistyrningsverket konstaterade att det här är lönsamt för den totala ekonomin vid 10 000 jobb. Nu är vi uppe i 20 000 jobb.
Den rödgröna regeringen säger nu nej till att ytterligare utvidga detta med 16 000 möjliga nya jobb till 2020. Det är lite fascinerande. På det kommunala planet har skatteintäkterna ökat genom att fler människor, inte minst utrikes födda kvinnor, har gått från utanförskap till innanförskap.
Kvinnor jobbar fortsatt totalt sett sju veckor mer hemma än vad män gör. Vi har en livslön som fortsatt är 3,6 miljoner lägre än männens. Borde man då inte titta på reformer som utjämnar de här skillnaderna? Daniel Sestrajcic säger att det totala skattetrycket måste öka. Visst kan man höja skatten, men till slut tar det slut. Man kan inte höja skatterna hur mycket som helst.
Till slut rinner den möjligheten ut. Det vi också behöver titta på är hur vi får fler arbetade timmar. Då blir det otroligt märkligt för mig att ni säger att vi behöver ett högre skattetryck och fler skattepengar att ta in. Ni säger fortsatt nej till nya jobb. Vad är det värsta som skulle kunna hända - att människor går från bidrag till arbete och att vi får högre skatteintäkter i den kommunala sektorn, där välfärdstjänsterna utförs?
Helena Bouveng (M):
Peter Persson känns igen. Det är en EPA-kassett som vi har hört sedan Palmes tid. Det var 1986 Palme försvann. Det var tråkigt. Men nu är det 2016, och det ser lite annorlunda ut än det gjorde i början av 80-talet. Jag konstaterar att Peter Persson förfäras över dessa fruktansvärda jobbskatteavdrag som Alliansen genomförde under sina åtta år vid makten.
Samtidigt kan jag konstatera att Socialdemokraterna inte sa nej till ett enda jobbskatteavdrag. Det är lite fascinerande. I dag har man heller inga förslag på att ta bort några av jobbskatteavdragen. Det kanske är på grund av att även Peter Persson inser att jobbskatteavdragen har lett till att fler människor är sysselsatta.
De flesta av expertorganen har landat runt siffran 130 000 fler sysselsatta med jobbskatteavdrag. Det har helt enkelt lönat sig att gå från bidrag till arbete. Peter Persson fortsätter i samma anda och talar om samhällsklyftor. Men vad är den största klyftan? Jo, det är den mellan dem som har ett jobb och dem som inte har ett jobb.
Till och med Arbetsförmedlingens egen generaldirektör oroas över att vi med den politik som nu förs kommer att ha klyftor som är så stora att de inte går att överbrygga under lång tid framöver. Det är även jag väldigt orolig för.
Jag vill fråga Peter Persson om han tror att det blir fler eller färre jobb med ett halverat RUT-avdrag, fler eller färre 65-åringar som väljer att jobba längre om den särskilda löneskatten införs och fler eller färre som går från bidrag till jobb om det lönar sig mindre. Blir det fler eller färre arbetade timmar om det lönar sig sämre att jobba, ta större ansvar eller utbilda sig?
Helena Bouveng (M):
Peter Persson kallar 668 000 köpare en minoritet av Sveriges befolkning. Han hävdar oftast att det är någon sorts överklassmarknad. Vi kan nu konstatera var RUT-tjänsterna ökar mest. Det är på orter som Sorsele och Dorotea. Det är bland dem med inkomster som ligger på mellan 22 000 och 26 000.
Det är alldeles vanliga barnfamiljer som försöker få sitt vardagspussel att gå ihop. Det är en alldeles vanlig barnfamilj som försöker göra det möjligt för både mannen och kvinnan att ta på sig arbete, göra karriär och jobba fler arbetade timmar. Det tycker vi är bra. Samtidigt ger det möjligheter för människor att få sitt första jobb i sitt nya land.
Peter Persson pratade om att vi förvägrade människor ett nytt arbete. Men vem är det egentligen som förvägrar människor ett nytt arbete? Jo, det är Socialdemokraterna. 20 000 helt nya jobb har kommit till i en helt ny bransch. Hade RUT-avdragets tak fått vara kvar hade tillväxten haft en potential på ytterligare 16 000 nya jobb.
Socialdemokraterna förvägrar med andra ord 16 000 nyanlända människor ett helt nytt jobb. Vad har Peter Persson att säga till dem som fortfarande får stå kvar på perrongen när tåget går?
Helena Bouveng (M):
Det var en spännande duell mellan Vänsterpartiet och Miljöpartiet, två partier som faktiskt är beroende av varandra när det gäller att få igenom den rödgröna regeringens budget. Rasmus Ling! Jag tycker att du oftast har många kloka inlägg. Jag tycker att dina inlägg i dag om grön skatteväxling är otroligt intressanta. Då borde det också vara intressant att höra om man kan prata om en grön konsumtionsväxling.
Det var Rasmus Ling ganska mycket inne på. Jag tror att både Rasmus Ling och jag är väldigt medvetna om att vi, för att vi ska kunna hålla igång ekonomin och våra jobb, behöver en stark inhemsk konsumtion. Det är faktiskt så vi har klarat den svenska ekonomin under de senaste åtta åren. Det har också inneburit att väldigt mycket av konsumtionen har gått från varor till tjänster. Varorna produceras inte alltid i Sverige.
Men när du gör ett köp av tjänst produceras tjänsten faktiskt i Sverige. Den är otroligt viktig, och den är dessutom otroligt miljövänlig. Rasmus Ling pratar om återvinning. Ni har lagt fram ett förslag om reducerad moms, tror jag, vad gäller reparationer. Det är på ungefär samma linje som ett RUT-avdrag.
Jag tror att Rasmus Ling gav lite luft åt det, men jag undrar: Hur ser Miljöpartiet på den halvering av RUT-avdraget som nu genomförs? Rasmus Ling sa att det var motiverat. Men är det verkligen motiverat att förändra i en sektor som är otroligt ny? Det är en väldigt omogen sektor som håller på att växa fram.
När jag träffar många av RUT-företagen säger de just att de faktiskt vill utveckla miljövänliga tjänster. Då undrar jag, Rasmus Ling: Är det verkligen motiverat att i det här läget, när man skulle kunna skapa 16 000 jobb som dessutom är bra för miljön, göra den förändringen?
Helena Bouveng (M):
Nu sitter ju Miljöpartiet i regeringen och har alla möjligheter att vidta åtgärder som är bra både för ekonomin och för miljön. Som jag sa i mitt tidigare anförande har just RUT-sektorn alla dessa möjligheter. Man skapar en bättre miljö, man ger människor deras första jobb och man ökar jämställdheten. Det borde väl vara en perfekt reform att vidmakthålla även för Miljöpartiet.
Rasmus Ling vidhåller att det bara är 1 eller 2 procent som slår i taket vad gäller RUT-avdraget. Men vi kan också se vad förändringar gör i en ny bransch. I Danmark har man gjort dessa förändringar, och två gånger har det gått i stöpet. Likadant är det i Finland. Riskerna är alltså otroligt stora när man i denna omogna bransch gör förändringar redan nu. Också Rasmus Ling borde inse att det finns stora risker.
Han kanske inte ser detta, men jag frågar återigen: Har Miljöpartiet varit berett? Tycker ni verkligen att det är motiverat att göra en sådan här riskfylld förändring av RUT-avdraget vad gäller såväl jobb och sämre jämställdhet som miljö?
Helena Bouveng (M):
Jag tar för givet att finansministern läser en hel del rapporter. Det går väl inte att hinna igenom alla, men jag förmodar att LO:s rapport om produktiva skattereformer är av stort intresse för finansminister Magdalena Andersson. Finansministern är med all säkerhet betydligt mer bevandrad i rapportdjungeln än vad jag är, och jag vill bara känna mig säker på att jag förstår rapporten rätt.
Därför vore det bra om finansministern kunde ge sin syn på vissa av de påståenden som görs i rapporten och säga om hon drar samma slutsatser som LO gör. På s. 3 skriver man följande: "Idag används skattesubventioner för att flytta arbetskraft från sektorer med högre produktivitet till sektorer med lägre produktivitet."
Om jag översätter det korrekt tror jag att man pekar på framför allt ROT-avdraget - att högproduktiva byggnadsarbetare skulle gå från exempelvis ett företag som håller på med nyproduktion av bostäder till att renovera altaner eller annat i våra hem. Mina egna erfarenheter säger något helt annat.
För ett tag sedan besökte jag ett företag i Västerås som håller på med nyproduktion av bostäder. Jag frågade om ROT-avdraget lett till att de har svårare att få tag på kvalificerad arbetskraft. De var tydliga med att det inte var den sortens arbetskraft de behövde. De sökte välutbildad arbetskraft med olika specialistkompetenser inom flera olika områden.
De konkurrerade helt enkelt inte om samma personer. Det bekräftades också förra veckan när jag träffade ett antal ROT-företag i mitt hemlän. Där är det inte CNC-operatören som står på avlöningslistan utan en hel del äldre som fram till nu har sett det som ganska lönsamt att arbeta längre upp i åldrarna. Det har också varit lönsamt att anställa dessa.
Det är Ashram som är beredd att arbeta väldigt många timmar på sitt nystartade företag för att få ett liv som han kanske aldrig skulle ha fått i Albanien. Det är Per-Åke som inte har gått ut gymnasiet men som är otroligt duktig med sina händer och på smarta lösningar i våra hem. Jag undrar om finansministern delar LO:s uppfattning att ROT-avdraget inte har lett till ökad sysselsättning.
Anser finansministern att antalet jobb är givet, att en nyanställning sker på en redan anställds bekostnad?