KBLab/rixvox huggingface dataset:
Inger Davidson (KD):
Jag har tre frågor till Christer Adelsbo. Carlbeckkommitténs förslag bereds för närvarande i Regeringskansliet. Jag har tappat räkningen på hur många år det har pågått. Jag skulle gärna vilja ha reda på hur många år det är. Det är min första fråga. Den andra är: Hur blir det med möjligheten för språkstörda barn att i fortsättningen söka till riksgymnasiet i Örebro?
De kan snart inte längre få utredningen i Hällsbo, eftersom den skolan håller på att tyna bort med er goda vilja och ert goda medvetande. Hur ska de då kunna söka dit utan att kunna bli utredda? Det är min andra fråga. Den tredje är det inte jag själv som ställer. Den finns i ett brev som jag har fått en förtvivlad mamma.
Hon har en 14-årig son som hon har fått kämpa för väldigt länge för att han ska få den undervisning i specialskola som han behöver. Hon skriver så här: Så hur bra undervisning han än har fått har den aldrig kunnat kompensera de sociala behov alla barn har av att identifiera sig.
Försök att föreställa er att dag ut och dag in alltid vara sämst, alltid komma sist, att inte bli förstådd på grund av att ingen förstår vad du säger och att aldrig någon frågar om du vill vara med på rasten. Jag skulle vilja ha ett ärligt svar om någon tror att man kan bli en självständig individ med god självkänsla av att vistas i en sådan miljö. Den frågan går vidare till dig.
Inger Davidson (KD):
Jag fick svaret på den första frågan att det är en skrivelse på gång, men jag fick inte svar på hur länge frågan har beretts. Den frågan kvarstår alltså. Det är väldigt viktigt att lyfta fram enskilda fall. Det är just de det handlar om i det här sammanhanget. Det handlar inte om de enskilda fall där det har gått bra. De är vi alla överens om. Vi vill att barnen ska erbjudas plats i sin hemkommun. Vi vill att de ska kunna bo kvar hemma. Vi tycker att det är bra att utvecklingen går åt det hållet att fler kan göra det.
Men det finns en liten grupp som består av enskilda fall där det inte fungerar. Föräldrarna är helt medvetna om att det inte fungerar och inte kommer att fungera. De tycker att det är sorgligt att lämna barnen och att det blir långt att åka. Men de inser samtidigt: Det här är till min sons eller min dotters bästa, och de slåss med näbbar och klor. Det är de enskilda fallen som jag också hjälper till att slåss för. Jag fick heller inte svar på hur det blir med riksgymnasiet.
Kan språkstörda elever fortfarande söka dit? Du sade nu i ditt svar att elever fortfarande har möjlighet att söka till Hällsboskolan. Det är en bra markering från Socialdemokraterna som föräldrarna kan stödja sig på. Men kan eleverna också söka till riksgymnasiet utan att ha möjlighet att bli utredda först om Hällsboskolan läggs ned?
Inger Davidson (KD):
Det är väl bra att vi har replikskiften, så att man får reda ut en del begrepp. Jag tycker inte att debatten är ovidkommande. Det var inte det jag sade. Men jag tycker att man ska hålla sig till de frågor som vi har i betänkandet. Annars blir det så att alla förbereder anföranden om olika ämnen, och då blir det en spretighet i det hela som gör att det egentligen inte blir någon debatt. Det tycker jag är ett väldigt konstigt sätt att utnyttja riksdagen på. Det var det jag ville säga i min inledning.
Drogtester handlar absolut om detta betänkande, och därför är jag glad att du ger mig den frågan. Kristdemokraterna har länge arbetat för att det ska bli mer naturligt att i skolorna använda sig av drogtester och att man avdramatiserar detta till exempel genom förslag om att man ska kunna göra det tillsammans med skolsköterskan.
Självklart ska helst också föräldrarna blandas in. Men vi tycker att det är bra att man går ett steg längre nu och också utreder tvångsvisa testningar, för det har inte fungerat. Fler och fler unga börjar använda narkotika. Då måste vi komma med fler förslag för att komma åt detta. Jag tror att både Kerstin och jag har hört ungdomar som säger: Jag tog min första fylla när jag var tolv.
När jag var 13 började jag med droger, och så har det fortsatt. Inte förrän man begår ett stort grovt brott när man är 18 år händer det något. Någonting måste göras, och detta är ett exempel på det.
Inger Davidson (KD):
Jag kan möjligen vidgå en sak. Vi borde nog ha skrivit "utveckla" vårt förslag i stället för "att gå vidare". Är det godkänt? Det är så jag tycker att det ska uppfattas. Jag håller självfallet med om att man så långt det någonsin är möjligt ska göra detta på frivillig väg och föräldrarna ska dras in. Man ska vid första misstanke ta kontakter och hålla samtal och så vidare.
Detta görs i dag, men det har inte varit tillräckligt. Det är det som är det sorgliga. Jag tror att många ungdomar skulle uppleva det som ganska skönt om man till exempel införde slumpvisa drogtest i skolorna. Då skulle de kunna skylla på detta när det blir bjudna. De skulle kunna säga: Jag vågar inte, eftersom det kan leda till att jag åker fast.
Det kan bli en kontroll i morgon. Det är ett sätt för de unga. Det är precis som att de har kunnat skylla på sina föräldrar. Det kunde man göra när man växte upp: Jag får inte för mina föräldrar. Jag har själv också haft familjehem för tonåringar under många år. Jag vet vad de uttalade till mig: Vad skönt det är att kunna säga att jag inte får för dig. Det behövs ibland någonting när man är ung som man kan sätta emot.
Jag tror att detta blir ett bra system när det blivit utrett ordentligt.
Inger Davidson (KD):
Jag håller med om att det ofta är så att om man kan visa upp hur mycket någonting kostar blir det politiskt tryck i frågan. Jag tror däremot inte att det spelar så stor roll om man kan visa att det är 3 miljarder eller 4 miljarder. Det är en jättehög kostnad för detta. Det har Socialstyrelsen kommit fram till.
Jag har här en handbok för parlamentariker från Europaparlamentet där man har gjort sammanställningar, och flera länder har gjort försök att sammanställa kostnaderna på det här området. Då har man kommit fram till att ett land med 10 miljoner invånare måste räkna med en årlig kostnad på omkring 400 miljoner euro med alla de olika aspekterna.
Där är man alltså uppe i 4 miljarder. Någonstans däremellan ligger det säkert. Att vi vet detta tycker jag skulle vara en tillräcklig drivkraft om vi nu behöver någon yttre motivation för att göra allt vi kan för att minska våldet mot kvinnor. Själv anser jag inte att jag behöver det, för jag tycker att det är tillräckligt att veta vad de utsätts för.
Men skulle vi behöva det vet vi nu att mellan 3 och 4 miljarder årligen kostar det våld som kvinnor utsätts för av sina män i hemmet.
Inger Davidson (KD):
Det är bra att Lena Olsson talar om för mig vad jag ska göra så att jag vet det. Jag kan börja med att gratulera till att Socialdemokraterna har gått med på skrivningar om integritet och rättssäkerhet, för det var vad du sade. Ni har alltså fått med er Socialdemokraterna på skrivningar om detta. Det får man gratulera till. Jag sade inte att de rödgröna var rabiata, utan jag sade att Vänsterpartiet och Miljöpartiet är rabiata i sitt motstånd mot detta.
Det senaste exemplet är Ulf Holms fråga till justitieministern den 11 februari i år där han säger att de fortfarande är motståndare till detta direktiv. De vill inte att det ska genomföras, utan att vi ska förhandla i EU om att förändra det på den nivån. Det finns liknande uttalanden från Vänsterpartiet. Det kallar jag ett rabiat motstånd.
Inger Davidson (KD):
Vi har frågan i knät, och vi är beredda att ta ansvar för den. Vi har direktivet från EU, och vi ska genomföra detta. Men det finns många detaljer när det gäller hur man genomför det, där varje medlemsland har ganska stor frihet. Det handlar till exempel om lagringstiden, om vilka brott som ska omfattas, hur grova de ska vara om det ska handla om fängelsestraff och så vidare. Det finns många sådana olika delar i det här.
Det är detta jag menar med att om jag frågar dig skulle jag få ett svar om hur du skulle vilja utforma det. Jag skulle få ett annat svar från Socialdemokraterna och ett tredje från Miljöpartiet. Jag är ganska säker på det eftersom ni var så långt ifrån varandra ända tills en timme före det senaste utskottssammanträdet. Jag kan inte tänka mig att ni har hunnit få ihop detta på så kort tid. Vi diskuterar det här inom alliansen. Det är inte särskilt känsligt, men det tar tid att reda ut begreppen ordentligt.
Det är därför det inte har kommit ännu. Detta är viktig lagstiftning - att reglera detaljerna i det hela med lagringstid, vilka brott som ska omfattas och så vidare. Det tycker jag själv är viktigt. Det är det man sedan kan mäta mot när det gäller hur den personliga integriteten skyddas hos dem som inte har begått brott. De som har begått brott kommer att få räkna med att deras integritet träds förnär.
Inger Davidson (KD):
Jag tycker att det är ett ganska trist spel att hela tiden tala om att ni sade det under den förra perioden och att vi sade det nu. Vi talar ju om de här jätteviktiga frågorna som vi egentligen tycker ska föras framåt så snabbt som möjligt och där vi har en nolltolerans. Vi vill inte ha ett enda slag till mot en kvinna. Vi vill inte att en enda kvinna eller flicka ska behöva dödas i hederns namn och så vidare.
Om det är någonting som den här regeringen har satsat på så är det faktiskt det. Hur många handlingsplaner togs fram under den förra regeringstiden? Jag måste ju få svara med samma mynt. Vi har tagit fram ett antal handlingsplaner, och handlingsplaner är konkreta verktygslådor för myndigheter, ideella organisationer och alla som arbetar på de här områdena. Därför är det ett bra sätt att jobba.
Jag hoppas att det får fortsätta oavsett vilken regering som kommer till makten, om det nu skulle falla så förskräckligt ut att alliansregeringen inte får fortsätta. Jag hoppas att det här området fortfarande prioriteras och att man fortsätter att följa upp handlingsplanerna. Jag håller helt med om att vi måste satsa på förebyggande verksamheter och på att få män att ändra sitt beteende. Där görs väldigt mycket.
Det görs också mycket inom Kriminalvården där man satsar på program för att påverka mäns beteende och få dem att själva inse hur de ska komma till rätta med sina problem. Jag kan verkligen understryka att det är viktigt att satsa på den typen av insatser.
Inger Davidson (KD):
Jag tog upp Kriminalvården därför att vi ska förebygga fortsatt brottslighet. Det är ändå de som har gått allra längst som hamnar där. Att de sedan inte kommer ut och fortsätter att slå en ny kvinna, som ofta är fallet, är också ett förebyggande arbete. Det var därför jag nämnde det. Det är inte så som Elisebeht Markström säger, att alla de här frågorna inte finns med i handlingsplanen.
När det kommer en handlingsplan från regeringen och riksdagen skickar det väldigt tydliga signaler till alla, inklusive ideella organisationer, myndigheter och alla som arbetar med en viss fråga som handlingsplanen tar upp.
Man kan naturligtvis säga att det inte står exakt hur myndigheterna ska göra och hur de här samtalsjourerna ska arbeta, men det är en viktig utgångspunkt i en handlingsplan att de nämns och att de är viktiga åtgärder. Jag kan inte hålla med om att det inte finns tydlighet i det som regeringen har satsat på.
Jag tycker att vi ska gå vidare och utreda den juridiska statusen för barn, men det innebär inte att jag säger ja till den reservation som ni har i dag. Jag tror, precis som Johan Linander, att det här behöver göras i en bredare utredning där man tar upp olika delar. Barn behöver fortsatt mer skydd också via lagstiftning.
Även om inte all lagstiftning följs i dag - och det kan vi vara väldigt ledsna för, och det ska vi fortsätta att följa upp - behöver de mer skydd i lagstiftningen, och det skulle jag gärna vilja utreda.
Britt-Marie Danestig (V):
Om man tittar i universitetens och högskolornas utbud finns det väldigt gott om yrkesutbildningar. Med den nya möjligheten att förlägga kortare utbildningar om 80 poäng för yrkeshögskoleexamen har dessa möjligheter faktiskt ökat.
Vi är ivriga tillskyndare av att förstärka yrkesutbildningen både på universitet och högskolor och även i andra sammanhang.
I så fall hade man fått fram några fungerande alternativ som innebar en modernisering. Nu kommer frågan att utredas, och jag tror att man kan göra stora förändringar. Samtliga partier vill nu ägna den här frågan stort intresse. Det finns skäl att genomföra vissa förändringar.
Men de borgerliga partierna med stöd av Miljöpartiet har definitivt bestämt sig innan man har sett utredningsresultatet. Jag vill också påminna om att den här frågan har utretts vid flera olika tillfällen, men man har inte hittat några funktionella alternativ som kan garantera studenternas inflytande och lösa de studiesociala frågorna.
Britt-Marie Danestig (V):
Det vore väldigt roligt om vi lyssnade på våra meddebattörer i den här debatten. Jag sade inte så. Jag sade att flera kårer - SFS, SULF och flera rektorer - vädjade till utbildningsutskottets företrädare att de skulle verka för att det inte skulle fattas något definitivt beslut om ett avskaffande förrän samtliga konsekvenser var utredda och fungerande alternativ hade presenterats.
Det gäller alltså frågor i likhet med: Hur ska studeranderepresentationen väljas till styrelser, nämnder och andra viktiga församlingar inom universitet och högskolor? Vem ska universiteten och högskolorna ha som samtalspartner i studiesociala frågor? Det är ju studenterna som tillsammans med lärare och andra anställda ska forma universitetens vardag och framtid.
När vi talar om yrkesutbildningar på universitet och högskolor måste jag faktiskt be Torsten Lindström att definiera vad Kristdemokraterna egentligen menar med yrkesutbildningar på högskola. Det måste vara en väldigt smal definition, kan jag ana mig till av inlägget tidigare.
Britt-Marie Danestig (V):
Av tidsskäl hann jag inte yrka bifall till en av våra reservationer, där vi föreslår att likabehandlingslagens regler förtydligas så att högskolor och universitet får klara och entydiga regler att hålla sig till. Förändringar bör utformas på ett sådant sätt att det klart framgår att positiv särbehandling utifrån kön och etnicitet ska få användas i syfte att bredda rekryteringen och öka mångfalden vid urvalet till högre studier.
Jag yrkar bifall till vår reservation nr 17. Jag har en fråga till Majléne Westerlund Panke. Den gäller en motion som vi har väckt. Vi har också en reservation. I likabehandlingslagens tillämpningsområde ingår varken Försvarshögskolan, Polishögskolan eller Militärhögskolan.
Det finns ingenting som tyder på att just de här högskolorna är undantagna från den heterosexuella norm som finns i vårt samhälle. Jag skulle nästan vilja säga tvärtom. Det är inte så ovanligt att ganska svåra sexuella trakasserier förekommer vid flera av de skolorna.
I utbildningsutskottets betänkande redovisar man att det kommer en ny diskrimineringslag i morgon som omfattar skolans område. Lagen ska också omfatta utbildningsverksamhet som inte regleras i andra lagar.
Min fråga är: Kan Majléne Westerlund Panke här säga någonting om Försvarshögskolan, Polishögskolan och Militärhögskolan och hur det kommer att se ut för deras del?
Britt-Marie Danestig (V):
Jag vet inte om utbildningsministern inte uppfattade att jag gjorde en analys där jag kom fram till att behovet inte är mellan 50 och 60 lärare utan att behovet de närmaste fem åren kommer att vara 600-700 lärare. Det är en stor skillnad. Jag tror att regeringen måste se lite längre än precis till dagsläget. Det tar fyra till fyra och ett halvt år att utbilda sig till hem- och konsumentkunskapslärare, och det måste vi ta hänsyn till. Vi måste också titta på de stora pensionsavgångarna.
Annars riskerar vi att de 42 procenten outbildade lärare blir både 50 och 60 %, och då sänker vi definitivt kvaliteten på detta, som vi är överens om, viktiga ämnesområde. Satsningar på hem- och konsumentkunskap och de kunskaper som ämnet står för är inte heller bara en fråga om lärarutbildning per se. Detta är också en del av ett mycket större frågekomplex, nämligen jämställdheten.
Hem- och konsumentkunskap är det ämne i grundskolan som representerar den kunskap som kvinnor traditionellt fört från generation till generation. Det är en kunskap som inte ges samma värde i vårt samhälle och som inte heller synliggörs på samma sätt i ett samhälle där vi mer talar om ekonomi och där det obetalda arbetet sällan värdesätts.
Det betyder dock inte att det är mindre viktigt för den enskilda människan. När man frågar ungdomar vad de tycker är viktigt i livet och vad de tror kommer att vara viktigt för dem om tio år svarar en övervägande majoritet att familjen och vännerna har större betydelse för dem än jobb och pengar. Ungdomar i dag vill inte bara bli något ; de vill faktiskt bli någon .
Britt-Marie Danestig (V):
Får jag först påminna Ulf Nilsson om att stadieindelningen är avskaffad sedan ganska många år. Ett av problemen som skolan lider av är att man lever kvar i gamla strukturer. Jag sade att barns läs- och skrivutveckling är mycket viktig. Där fanns det brister, och jag vet att lärarutbildningarna nu har uppmärksammat det och tagit kritiken till sig.
Man arbetar för att det här ska kunna förbättras. När det gäller ämneskunskaperna kan inte Ulf Nilsson förneka att utbildningen till förskollärare och fritidspedagog har förlängts med ett år. Lärare som ska undervisa i grundskolans tidiga år har nu tre och ett halvt års utbildning, jämfört med tidigare två och ett halvt år eller tre år i den gamla klasslärarutbildningen.
Om man verkligen tittar på hur mycket tid som läggs ned på ämnesstudier ser man att den har förlängts generellt sett. Beroende på vilka val de studerande gör kan det se lite olika ut, men de allra flesta kombinationer ger mer tid till ämnesstudier än tidigare lärarutbildningar har gjort.
Det är väl över huvud taget inte möjligt att göra ett val som innebär mindre ämnesstudier än vad den förra lärarutbildningen gav. Det finns större möjligheter till specialisering och större möjligheter till fördjupning i det som vi kallar den nya lärarutbildningen. Ulf Nilsson åberopade sin erfarenhet som lärare i gymnasieskolan. Jag kan åberopa min erfarenhet som lärarutbildare under många år.
Man kan se att vad Ulf Nilsson, och även övriga delar av den borgerliga alliansen, egentligen vill återinföra är det gamla klasslärar- och ämneslärarsystemet.
Ni vill egentligen återskapa en lärarutbildning som var omodern redan för ett halvt sekel sedan, när 1960 års lärarutbildningssakkunniga, som vi kallar LUS, påbörjade sitt arbete.
Britt-Marie Danestig (V):
Jag tycker att det är viktigt vilka ord vi använder, för språket styr som bekant tanken. Jag tycker inte att vi har lägre krav. Vi kanske ställer annorlunda krav än man gjorde i den lärarutbildning som jag själv genomgick. De lärare som utexamineras nu har goda ämneskunskaper - och det ska man ha, för det är ett viktigt ben.
Men de har också goda kunskaper i pedagogik, och i didaktik, som är oerhört viktigt, där man kan se hur ämnena ska kunna integreras i varandra. De har också en väl utvecklad social kompetens, som jag inte är säker på att varken Ulf Nilssons eller mina lärare hade på den tiden. Situationen i skolan ser helt annorlunda ut än den gjorde när jag gick i skolan, och många med mig.
De har goda kunskaper i utvecklingspsykologi. De lär sig strategier för konflikthantering i klassrummet. De lär sig många sådana saker som underlättar elevernas inlärning. Det är den här fixeringen vid skolämnen och poäng som är så olycklig.
Vi måste kunna betrakta kunskap som någonting betydligt vidare och öppnare och också mer intressant.
Livet utanför skolan som eleverna kommer att möta är inte uppdelat i traditionella skolämnen, utan där fordras det att man kan vara öppen, är nyfiken, har lärt sig strategier för lärande, kan samarbeta, kan lösa problem, har en analytisk förmåga - allt det som är de positiva delarna i dagens svenska skola.
Britt-Marie Danestig (V):
Eftersom Ana Maria Narti nämnde mig vid namn vill jag klargöra vad jag sade. Jag sade inte att livet ska vara befriat från kunskap. Jag sade tvärtom att livet knappast går att indela i traditionella avgränsade skolämnen. Om man ska hantera livet fordras kanske en annan typ av kunskap.
Ibland när jag lyssnar på Ana Maria Narti och andra folkpartister verkar det som om ni var kemiskt befriade från att ha tagit del av vad modern pedagogisk forskning säger om lärande.
Britt-Marie Danestig (V):
Om vi inte har ägnat tillräckligt mycket tid åt det finska skolsystemet må det väl vara oss förlåtet. Vi verkar ju här i Sverige och det är den svenska skolan som vi oftast sysslar med och bör ägna oss åt. Folkpartiet har varit motståndare till i stort sett alla stora reformer inom skolans område under mycket lång tid.
Ni vill stanna kvar i det som har varit och i den tid som för länge sedan är försvunnen. Det är ungefär ett halvt sekel sedan Sverige såg ut på det sätt som den skola ni förespråkar skulle passa i. Vi är absolut inte något kunskapsfientligt parti.
Större delen av mitt förra anförande handlade just om vikten av att få en rejäl forskningsanknytning i lärarutbildningen. Det är för oss oerhört viktigt. Folkpartiet har en, enligt min mening, mycket elitistisk kunskapssyn. Det är en annan sak.
Majléne Westerlund Panke (S):
Det är helt klart så att all utbildningsverksamhet bör omfattas av en diskrimineringslagstiftning som klart och tydligt markerar vad vi menar med diskriminering och ett ojämlikt och ojämställt beteende.
Vi har haft den svårigheten - som jag vet att Britt-Marie Danestig är väl förtrogen med - att de högskolor som Britt-Marie Danestig nämnde inte omfattas av högskolelagen och inte sorterar under Utbildningsdepartementet och inte heller under vårt utskott på samma sätt.
Men det är klart att man måste hitta en typ av diskrimineringslagstiftning som omfattar all utbildning.
Majléne Westerlund Panke (S):
Jag blir lite bekymrad över hur Ulf Nilsson egentligen lyssnar. Jag tror inte att jag nämnde en enda siffra, och definitivt inte en enda procent, på hur många studenter som börjar på högskolan och som passerar högskolan. Jag gjorde inte det.
Ulf Nilsson talar om den svenska högskolan som en utbildningsfabrik. När Ulf Nilsson sedan beskriver problemen får jag en känsla av att Ulf Nilsson beskriver en industriell process som inte riktigt går som den ska.
Varor kommer inte fram i den tid som man förväntar sig, en del varor kommer fram för sent, en del varor är sekunda och så vidare. Så beskrivs studenterna.
Jag skulle vilja hävda att den svenska högskolan i dag har en studentpopulation som är kunnig och krävande. Många har ganska lång arbetslivserfarenhet och väldigt tydliga krav på vilket mål de vill nå med sin utbildning.
De är inte så likriktade att man kan spotta ut dem i samma processtakt. Det tycker jag egentligen är någonting positivt. Det enda som man kan säga är problematiskt i detta är studentens finansiering om studierna tar för lång tid, men det är en helt annan fråga.
Jag tycker inte att själva processen med studietakt och tid är så problematisk som Ulf Nilsson målar upp det.
Mikaela Valtersson (MP):
Jag antar, även om du inte sade det, att citatet var från skolminister Ibrahim Baylan. Först och främst ska jag säga att den bild som Sten Tolgfors ger om hur det har varit under den här mandatperioden inte riktigt stämmer.
Vi har i ett flertal frågor, inte minst friskolefrågor, skapat en majoritet tillsammans med Moderaterna, Centern, Folkpartiet och Kristdemokraterna, och med en rösts övervikt stått upp för den friskolereform som vi har och försvarat den och hindrat inskränkningar, till exempel kommunalt veto, i den. Vi har aldrig någonsin röstat mot något sådant utan röstat för en fortsatt friskolereform och en verklighet som ger alla skolor lika möjligheter.
Under det senaste halvåret, när vi har suttit i förhandlingar, har vi däremot avstått från att rösta i några enskilda frågor därför att det är en ganska orimlig ordning om man skulle driva igenom förslag samtidigt som vi för en diskussion och de ännu inte är färdiga. Det är ingen konstig ordning alls. De olika politiska förslagen kommer att komma upp till kammarens behandling så småningom.