KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Ericson (M):
Det var väldigt intressant med kritiken från Karolina Skog mot kommuner som sparar pengar på hög i stället för att anställa fler i sin verksamhet. Jag nämnde också det i mitt anförande. Problemet är att regeringen inte ger några tydliga besked till kommunerna om vad som ska hända 2022 och 2023.
Då vågar inte kommunerna ta på sig permanenta utgifter som löper över åren utan sparar pengarna på hög i stället för att anställa fler människor. Det är precis därför som vi från moderat sida ger tydliga besked om ökade permanenta statsbidrag även 2022 och 2023 vilket inte regeringen gör.
Det är Miljöpartiet och den regering som Miljöpartiet ingår i som skapar det problemet genom att ge otydliga besked om vad som ska hända framöver. Jag kan börja med att fråga Karolina Skog: Kan Karolina Skog lova att kommunerna kommer att få de statsbidragen 2022 och 2023 så att de vågar anställa fler människor i äldreomsorgen och i sjukvården i närtid?
Om de inte får de beskeden från Miljöpartiet, Socialdemokraterna och samarbetspartierna kommer de att fortsätta att samla pengarna på hög och inte våga anställa människor. Att anställa människor är ett åtagande. Det är någonting som man inte bara drar tillbaka genom att säga: Vi fick bara pengar för det här året. Hej då, nu får du sluta. Så kan man inte hantera sin personal.
Jag vill gärna höra om Karolina Skog kan ge ett löfte nu i talarstolen om att kommunerna kommer att få minst de bidrag som de har fått i år och som Moderaterna föreslår för 2022 och 2023. Vi föreslår 8 1⁄2 miljard mer för 2022 och 13 1⁄2 miljard mer för 2023. Lovar Karolina Skog att ni matchar det?
Jan Ericson (M):
Jag tror att Karolina Skog får ta och läsa på lite när det gäller hur de svenska kommunerna hanterar de här pengarna. Jag kan säga att i min hemkommun, Marks kommun, och även i kommunerna runt omkring ger man bonus till sin personal. Både min hustru och min dotter jobbar i kommunen, och de får båda bonus nu i jul. Region Västra Götaland gör likadant; man ger bonus med 1 500 kronor till varje anställd. Så visst förekommer detta på fler ställen än i Karolina Skogs exempelkommun.
Vad gäller krisstödet står vi moderater bakom det till fullo, och vi har också varit med och drivit på detta för att det ska bli så bra som möjligt. Det är samma sak med det stöd som vi tillsammans med Kristdemokraterna, Vänsterpartiet och Sverigedemokraterna drev igenom i våras på 7 1⁄2 miljard. Problemet är att Karolina Skog säger att extrastödet för i år inte används för att anställa fler människor. Man kan som sagt inte göra det. Man kan inte använda tillfälliga pengar för att anställa personal.
Därför måste ni ge besked om vad som ska hända kommande år, och det gör ni inte. Det är tråkigt.
Jan Ericson (M):
Ja, Oscar Sjöstedt, vi är kritiska från moderat sida, och det framgår väldigt tydligt av mitt anförande. Men som jag förklarade handlar detta inte bara om pengar utan också om att man ska kunna lita på Sverige som avtalsslutande part. Och man ska kunna lita på att Sverige står upp för det som den svenske statschefen går med på och kompromissar om på EU-nivå med samtliga andra statschefer i EU.
Det är väldigt viktigt om vi i framtiden ska kunna påverka och göra Sveriges röst hörd i EU. Att bara säga nej och straffa ut Sverige är inte speciellt smart. Detta finns också i kalkylen.
Jag blir lite bekymrad när Oscar Sjöstedt återigen, precis som i vissa artiklar som SD har skrivit, antyder att detta beslut skulle medföra att vi ger EU beskattningsrätt. Det finns inga beslut i detta ärende som säger att EU får beskattningsrätt. Det kommer vi från moderat sida hela tiden att bekämpa. Oscar Sjöstedt säger att detta handlar om att ge bidrag till mindre välskötta länder.
Jag undrar om Oscar Sjöstedt tycker att Sverige, Danmark, Finland, Österrike och Nederländerna är mindre välskötta länder. Dessa länder kommer också att få bidrag ur fonden. Sverige kommer att få 35 miljarder i bidrag ur fonden, vilket Oscar Sjöstedt inte låtsas om. Han hävdar fortfarande att detta kostar Sverige 150 miljarder. Det gör det inte, för vi får samtidigt tillbaka 35 miljarder.
Men det viktigaste är att Oscar Sjöstedt inte ser risken för att de svenska rabatterna också försvinner genom ett nej i detta ärende. Då försvinner 77 miljarder svenska kronor plus de 35 miljarder vi skulle få ur fonden, och då är vi nästan uppe i de 150 miljarder som detta kostar. Det verkar Sverigedemokraterna helt ha missat.
Jan Ericson (M):
Sverige ska alltså enligt Sverigedemokraterna först rösta bort återhämtningsfonden, som var ett villkor för att ett antal länder skulle acceptera rabatten på den svenska medlemsavgiften. Först ska vi alltså rösta bort den fonden, och sedan ska vi skicka ned Stefan Löfven och hoppas att han lyckas återförhandla de svenska rabatterna utan att återhämtningsfonden finns på plats. Jag tror faktiskt inte att hoppet om detta är speciellt stort.
Jag delar definitivt Oscar Sjöstedts tvivel gällande Stefan Löfvens förhandlingsskicklighet i dessa frågor. Då ska vi väl ändå inte hoppas att han ska kunna uträtta mirakel? Vi måste förstå vad som ligger i potten. När Oscar Sjöstedt säger att vi skuldsätter våra barn upp över öronen tycker jag ändå att han använder överord. Detta är ingen bra överenskommelse, och den kostar Sverige pengar. Men vi får ändå ha lite sans och balans i diskussionen. Vi pratar alltså om omkring 30-35 miljarder kronor netto.
Detta ska ställas i relation till den stora svenska statsskulden och till att Oscar Sjöstedt och Sverigedemokraterna har ställt upp på ett antal krispaket i Sverige som har kostat hundratals miljarder, som också innebär att vi skuldsätter kommande generationer för att hantera krisen. I ljuset av detta är 30-35 miljarder som nettokostnad för Sverige under 40 års tid faktiskt inte någon samhällskatastrof.
Det är dåligt, men det är inte något som gör att kommande generationer utarmas och skuldsätts upp över öronen. Vi får ha lite sans och balans i debatten, tycker jag. Och återigen - nu säger Oscar Sjöstedt det som stämmer: att det ligger i tangentens riktning att EU-kommissionen kommer att driva på för EU-skatter. Men detta är något helt annat än det ni har skrivit i debattartiklar och det som Oscar Sjöstedt sa i talarstolen.
Där sa han nämligen att detta innebär beslut om EU-skatter, och det gör det inte. Det är viktigt att svenska folket vet detta. Svenska skattebetalare ska inte betala skatt direkt till EU - punkt.
Jan Ericson (M):
Vi har ju börjat vänja oss lite vid att Moderaterna och Vänsterpartiet hittar varandra i en del frågor. Vi har gjort det i samband med krispaketen här.
Frågan var uppe tidigare, och då var det diskussioner om vad nettokostnaden egentligen skulle bli för svensk del. Då kan man inte tappa bort frågan om rabatterna. Frågan om de svenska rabatterna ingår i detta beslut. Det finns på sidan 9 i propositionen. Där står uttryckligen att den frågan omfattas av dagens beslut. Om vi röstar nej i dag ryker också de svenska rabatterna på 77 miljarder kronor.
Kostnaden för Sverige ligger någonstans på 140-150 miljarder - vi säger 150 miljarder. Sverige får direkt tillbaka 35 miljarder, och vi får behålla rabatterna på 77 miljarder om vi accepterar dagens beslut. Det innebär att nettokostnaden för helheten för Sverige blir 38 miljarder, som då ska slås ut på alla år framöver.
Det är trots allt inte en total ekonomisk katastrof för Sverige och framtida generationer. Jag är lite bekymrad över att både Sverigedemokraterna och Vänsterpartiet, som står bakom att man ska stoppa hela förslaget i dag, inte inser att detta även medför att de svenska rabatterna på 77 miljarder försvinner. Det är alltså 11 miljarder per år under de närmaste sju åren.
Det är ganska mycket pengar för Sveriges del.
Jan Ericson (M):
Jag måste faktiskt invända. Det var inte så att vi moderater inte stod bakom de mandat som vi gav till regeringen. Tvärtom var vi väldigt tydliga med våra krav på regeringen. Vi krävde budgetrestriktivitet. Vi ville att EU:s långtidsbudget skulle bantas när britterna lämnade EU. Det är högst rimligt. Och vi var väldigt tydliga med att vi inte accepterade en återhämtningsfond med en bidragsdel. Vi ville se att det bara var lån.
Detta stod vi moderater bakom. Men när vi såg vartåt det barkade avstod vi - vi deltog då inte i besluten. Det var helt enkelt av samma skäl som i dag. Vi har faktiskt en regering. Vi har en regeringschef som förhandlar för Sveriges räkning. Vi kan tycka att den regeringschefen inte har gjort ett bra jobb. Vi kan vilja ha en annan regering, och det vill vi moderater. Men vi har den regering vi har. Vi har den statsminister vi har, och det är han som företräder Sverige.
Om han gör ett dåligt jobb tycker vi att det är tråkigt, och vi beklagar det. Men vi är inte villiga att fälla överenskommelsen, eftersom det skulle göra att man får en väldigt dålig syn på Sverige som förhandlingspart och kompromisspart. De är därför som vi avstår. Vi är inte villiga att stödja detta förslag - vi tycker att det är dåligt. Men vi är inte heller villiga att fälla det, för det skulle skada Sverige långsiktigt. Då måste man landa i att man avstår.
Det är den linje vi har hållit under förhandlingarna sedan vi märkte att det började barka åt fel håll. Sedan måste jag nu på slutet säga att jag delar Ilona Szatmari Waldaus fråga. Vad händer vid nästa kris? Jag har tidigare sagt att det kommer fler kriser i EU före 2058. Det kan vi vara säkra på. Det är därför det är viktigt att Sverige kan driva på så att EU reformeras, så att vi inte hamnar i detta läge igen.
Och man ska ställa rimliga krav på länder när man sedan betalar ut dessa pengar. Detta tycker jag att vi ska verka för tillsammans.
Jan Ericson (M):
Historiskt har Moderaterna och Socialdemokraterna en ganska stor samsyn gällande värdet av ett EU-medlemskap. Det vi inte verkar vara överens om är hur man ska representera och företräda Sverige i EU. När man hör Björn Wiechel närmast skryta om hur bra det har gått för Sverige i de här förhandlingarna blir man faktiskt lite beklämd.
Vi påpekar i vår motivreservation att detta inte är en framgång för Sverige. Regeringen har inte lyckats med de målsättningar riksdagen hade satt upp; det är ju bara att konstatera det. Vi hade ett mål om att krympa EU-budgeten i linje med britternas utträde, och vi hade som mål att det inte skulle bli en återhämtningsfond som gav stora bidrag. Båda dessa saker har misslyckats, och då går det inte att säga att detta är en jättestor framgång för Sverige.
Det tycker inte jag. Att Socialdemokraterna är så nöjda med förhandlingarna är väl en politisk linje - man vill visa att regeringen har skött sig - men vi delar som sagt inte den åsikten från oppositionens sida. Sedan landar vi från oppositionspartierna lite olika gällande om vi vill avvisa och använda det svenska vetot eller, som Moderaterna och Kristdemokraterna, avstå. I grunden är vi dock missnöjda med hur regeringen har lyckats med detta.
När jag hör Björn Wiechel vara så här nöjd kan jag konstatera att den som är nöjd kanske också är mindre engagerad nere i Bryssel. Jag nämnde även detta med den sociala pelaren och taxonomin, det vill säga hur regeringen har misskött de frågorna. Jag skulle vilja ställa frågan till Björn Wiechel hur han ser på att regeringen faktiskt har visat ett ganska stort ointresse och bristande engagemang i andra EU-frågor.
Diskuterar man inom Socialdemokraterna att höja den svenska svansföringen i EU-frågor, för att faktiskt företräda Sverige?
Jan Ericson (M):
När man inte har suttit med vid förhandlingen är det väldigt svårt att bedöma hur tonläget har varit och hur olika länder har uppfattat Sverige. Vi kan ändå konstatera att Sverige är en av de absolut största nettobidragsgivarna till EU:s budget och att Sverige på det viset är viktigt för resten av EU. Vi är med och finansierar EU, och vi stoppar in mer pengar i EU än vi får tillbaka. Det ger Sverige ett starkt förhandlingsläge - om man utnyttjar det.
Det är detta som kan ifrågasättas, det vill säga om statsministern verkligen har utnyttjat detta ordentligt. Man kan jämföra med när Anders Borg och Fredrik Reinfeldt medverkade i förhandlingarna om den förra långtidsbudgeten för EU, vilka startade 2014. Då lyckades de förhandla ned avgiften. Jag är medveten om att det var svårare nu när britterna hade försvunnit, men jag kan ändå konstatera att Sverige hade en stark röst i EU under alliansåren.
Min bild när jag pratar med människor som är aktiva nere i Bryssel och EU är att Sveriges röst inte är alls lika stark i dag, och det tycker jag är beklagligt. Jag delar helt Björn Wiechels tankar om att det är viktigt att de bidrag, och även lån, som betalas ut från fonden går till rätt saker. Jag vill därför ställa en väldigt konkret fråga, som vi också berör i vår motion.
Ställer Björn Wiechel och Socialdemokraterna upp på att Sverige röstar nej till stöd till länder som inte lever upp till kraven i återhämtningsfonden? Varje land ska ansöka om detta, och det ska prövas av EU, med kvalificerad majoritet, land för land.
Ställer Socialdemokraterna upp på att vara skarpa och tydliga i kravet på andra EU-länder och faktiskt hota med att säga nej om de inte lever upp till kraven?
Jan Ericson (M):
Självklart är det så att ingen av oss är expert på pandemier, utan vi får helt enkelt försöka lita på vad expertisen säger. Däremot kan jag känna mig lite bekymrad ibland när olika experter har väldigt olika åsikter. Totalförbud och utegångsförbud är uppenbarligen ingen patentlösning, för vissa länder som har använt det har inte heller lyckats. Men jag tror ändå att den svenska strategin hade vunnit på om människor hade uppfattat besluten som mer logiska och tydliga.
Framför allt hade det varit bra om en ansvarig myndighet som inte vet säkert hade låtit bli att gå ut och säga tvärsäkra saker som den sedan tvingas ta avstånd från. Det är självklart inte statsrådets fel att enskilda tjänstemän i myndigheter gör det, men tyvärr faller det ändå under statsrådets ansvarsområde. Jag tror att det skadar förtroendet när man gör på det viset, och det tycker jag är olyckligt. Det här med förtroende är en lurig fråga.
Visst kan man fråga om de har förtroende för myndighet si och så och så vidare - men om människor nu har ett så stort förtroende för en myndighet och vad den säger, varför följer de då inte råden? Det går inte riktigt ihop, tycker jag. För mig är det uppenbart att människor kanske säger att de har förtroende men struntar i vad myndigheten säger, och då har de faktiskt inte riktigt förtroende. Samtidigt måste jag ge statsrådet lite beröm för att regeringen verkar ha bytt strategi.
I början av pandemin var det väldigt mycket myndigheterna som själva höll hov i medierna, och vi såg aldrig till statsråden och statsministern. Det har blivit bättre på sista tiden; regeringen har synts mer och varit tydligare än den var i början av pandemin.
Jag tror att det hade varit en fördel om man i början av pandemin hade sett statsministern framföra de viktiga budskapen i medierna, i likhet med andra länders presidenter eller premiärministrar, i stället för enbart tjänstemännen vid en myndighet. Nu får vi dock hoppas att det här ska bli bättre och att vaccinet ska göra sitt.
Jan Ericson (M):
Jag blir lite fundersam här. Menar ministern att den proposition som regeringen själv lade fram för riksdagen inte höll måttet redan från början? Tillägget från socialutskottet var ju bara att man endast skulle få använda lagen om det inte gick att använda den vanliga vägen i riksdagen. Det var ingenting som inskränkte användningen av lagen i övrigt.
Nu säger socialministern att den här lagen inte fungerade och inte gick att använda. Men det var faktiskt regeringens egen proposition. Det här med tidsvinst låter också jättekonstigt. Om det är ett akut beslut i en akut kris kan man ju ta det beslutet på direkten. Sedan hade man alltså fyra arbetsdagar på sig att få ihop en proposition till riksdagen.
Socialministern säger att personalen i Regeringskansliet hade så mycket att göra under pandemin och så vidare. Men i ett akut krisläge, där man måste ta ett mycket snabbt och akut krisbeslut, måste väl ändå det vara det man måste prioritera framför precis allting annat. Det är precis det vi har gjort i riksdagen då vi prioriterat krispaketen. Jag sitter själv i finansutskottet, och vi har verkligen prioriterat att ta dem snabbt.
Vi har till och med slagit rekord när det gäller att ta snabba riksdagsbeslut i fråga om ganska långtgående krisåtgärder på den ekonomiska sidan. Då är det lite märkligt att här säga att det inte skulle vara någon tidsvinst för regeringen att kunna ta ett snabbt beslut i ett akut krisläge.
Sedan är också frågan: Insåg inte ministern problemet att man inte kunde använda lagen på det här viset när hon hyllade riksdagens beslut om att införa den tillfälliga lagen? Då lät det som att det var väldigt positivt. "Det här säkerställer både ett snabbt agerande samt riksdagens inflytande" - så sa ministern själv i tv den 7 april.
Nu säger hon att lagen inte gick att använda. Jag får inte ihop det riktigt. Antingen insåg inte ministern när man skrev propositionen att lagen inte skulle fungera. Det är i så fall allvarligt i sig. Eller också är det någonting annat som gör att ministern helt har bytt fot i frågan. Jag har fortfarande inte heller fått svar på om det är något konkret förslag som socialministern hade velat införa men har sett sig förhindrad att införa.
Eller är svaret från socialministern att ni har gjort det som ni hade tänkt att ni skulle göra under pandemin och att inga beslut har fördröjts eller förhindrats av den tillfälliga lagen?
Jan Ericson (M):
Jag tror faktiskt att detta är första gången som en minister har frågat mig vad jag anser att ministern skulle ha fattat för beslut under en samhällskris. Jag är inte minister. Jag är inte regering. Jag styr inte regeringens myndigheter. Det är socialministern som gör det. Jag frågar i min interpellation socialministern vilka beslut som hon anser att hon inte har kunnat ta på grund av den tillfälliga lagen.
Då får jag motfrågan: Vilka beslut tycker du att vi skulle ha tagit? Det var inte min fråga. Det är inte det som min interpellation handlar om. Jag kan ha ganska många synpunkter på hur regeringen har hanterat pandemin, men det är inte det min interpellation handlar om. Den handlar om vad socialministern tycker. Min fråga har väl egentligen fått ett svar. Socialministern har inte sagt att det är något förslag som regeringen skulle ha velat ta som har förhindrats av den tillfälliga lagen.
Man har gått andra vägar, säger hon, och då är jag nöjd med det svaret. Det var alltså inga andra saker som ni hade planerat men som inte kunde beslutas på grund av den tillfälliga lagen. Ni har fått igenom de saker som ni hade tänkt att ni skulle göra, men ni har valt en annan väg i riksdagen. Jag nöjer mig med det svaret. Sedan kan jag också tycka att det är bra att vi får en ny lag på plats som löser denna fråga för framtiden.
Det var ju ganska besvärligt att hantera en sådan här tillfällig lagstiftning. Men jag är samtidigt lite förvånad över att inte regeringen ville förlänga den utan valde att säga: Nej, vi behöver inte den lagen. Vi kan inte använda den. Det var ju faktiskt regeringen själv som efterfrågade lagen i april, så det hela blir väldigt ologiskt. Jag inser dock att vi inte kommer längre med frågan. Jag konstaterar som sagt att regeringen har kunnat lägga fram de förslag man velat men att man valt en annan väg. Då är jag nöjd med det svaret.
Jan Ericson (M):
Sverige var faktiskt en gång ett land med billig el och låga elnätsavgifter. Detta är tyvärr historia. I dag är elkostnaderna mycket höga för hushållen och för företagen, eftersom skatter och moms läggs på elen. Ovanpå detta kommer mycket höga och stadigt stigande nätavgifter, även om det har varit en liten sänkning det senaste året. Men det är fortfarande och långsiktigt en väldigt kraftig höjning som äter allt större hål i svenska folkets plånböcker.
Och även på dessa nätavgifter läggs ju, som bekant, moms. En viktig orsak till stigande nätavgifter är utbyggd vindkraft och annan lokal elproduktion som kräver förstärkning av näten, vilket till stor del hamnar på konsumenternas räkning. En annan orsak är fortsatt ökad elektrifiering, både hos företag och hos hushåll, som kräver förstärkta nät.
Ytterligare en viktig orsak är de obalanser som uppstår i hela elsystemet till följd av att stabil kärnkraft har ersatts med instabil vindkraft. Det medför också behov av förstärkta elnät. För en ägare av ett fritidshus med minimal elförbrukning kan i dag nätavgiften vara betydligt högre än kostnaden för själva elen. Och till skillnad mot leveransen av själva elen kan man ju inte välja nätägare, utan man sitter fast i det avtal som gäller med det nätföretag som är aktivt där man bor.
Med ständigt stigande nätavgifter kommer kostnaden för själva elen att utgöra en allt mindre del av hushållens samlade elkostnad. Det ger ju ett väldigt litet incitament att spara på el, eftersom nätavgiften i allt väsentligt blir oförändrad. Anledningen till min interpellation är den uppgivenhet som jag möter hos människor över en stadigt stigande nätavgift som man inte på något sätt själv kan påverka.
Vi vet att dessa problem inte är tillfälliga utan snarast växande. Om inte politiken agerar för att hålla tillbaka elkonsumenternas nätavgifter tror jag att vi kan räkna med någon form av eluppror på allvar i Sverige. Vi behöver en diskussion om både hur kostnaderna totalt sett kan hållas nere och även kanske hur de ska fördelas mellan olika aktörer.
Vi har de senaste åren sett exempel i statens budget på helt meningslösa så kallade klimatsatsningar, exempelvis klimatångestterapi och elcykelpremier. Kanske kunde en del av klimatpengarna i framtiden i stället användas för att bekosta delar av de stora elnätens utbyggnad. Jag vet inte, men jag tycker i alla fall att alla vägar borde prövas för att hantera den här frågan, för det är faktiskt väldigt många människor som är bekymrade.
Jan Ericson (M):
När energiministern får frågor blir han ofta snudd på arrogant. Att kalla en motdebattör för sagofe är ganska lågt. Han påstår också att detta har svag förankring i verkligheten. Men jag sa just att anledningen till min interpellation är människors verklighet.
Människor upplever exakt det jag säger: att nätavgifterna över tid blir allt högre, att den totala elkostnaden blir allt högre och att nätavgiftens andel av den totala elkostnaden blir allt större. Detta gör att människor känner maktlöshet. Man kan byta elleverantör men av naturliga skäl inte nätbolag.
Det gör att man sitter fast med sitt nätbolag och inte kan påverka storleken på nätavgiften. Vad man än gör blir denna del dyrare och dyrare. Detta är ett riktigt problem, energiministern. Det har inte svag förankring i verkligheten, utan detta är människors verklighet. Det får energiministern faktiskt respektera.
Som vanligt går energiministern in på en massa andra frågor som inte har med detta att göra, till exempel energiöverenskommelsen. Det lämnar jag med varm hand över till Lars Hjälmered att bemöta. Jag vet dock att det fanns mycket god anledning till att Moderaterna lämnade denna överenskommelse. Ibland vill vi kanske inte spela med i det spel regeringen spelar, och då får vi tyvärr kliva av. Det har vi gjort i andra frågor också.
Jag hörde att energiministern hade synpunkter på hur Moderaterna har agerat och nämnde debattartiklar av Ulf Kristersson som jag inte ens har läst, så jag vet inte vad han syftar på. Därför avstår jag från att bemöta det.