KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Lohman (M):
Jag delar ministerns uppfattning. Det är en viktig tanke att människor med olika bakgrund ska mötas och på så vis både utvecklas och utbildas. Men den stora utökningen av antalet platser på folkhögskolor får mig att befara att regeringens ambition är att gömma människor och att utbildningen stannar vid att vara en arbetsmarknadspolitisk åtgärd.
Detta är ju inte tanken med folkhögskolekurser. Folkhögskolan ska inte vara en quickfix för statistiken. Hur uppnår man de fyra syftena när man gör en så stor utökning av antalet platser? Statskontoret lämnade alldeles nyligen en lägesrapport.
Där säger flera rektorer att de som har neuropsykiatriska funktionsnedsättningar går i skola eller deltar i utbildning i egna lokaler, inte i folkhögskolan. Det kanske kan finnas behov av detta ibland. Allvarligare tycker jag är att man har alla nyanlända tillsammans i en klass.
Det möte eller den mångfald som folkhögskolan strävar efter blir inte av om man har alla nyanlända i en grupp. Då missar de ju dessa fantastiska möten, som är så viktiga. Jag är lite orolig för att de nyanlända människorna göms undan och att dessa nya platser blir en arbetsmarknadspolitisk åtgärd.
Jag tycker att regeringen har en blind fläck när det gäller det som egentligen är helt grundläggande: drivkraften att arbeta. Detta är det viktigaste. Regeringen hävdar att dess politik leder till jobb. Men oberoende bedömare hävdar ju motsatsen.
Om nu dessa förslag leder till jobb, varför redovisar då regeringen aldrig detta i sin budget? Jag tänkte också ta upp något om allmänna kurser, som ska kunna ge behörighet till grundskola och gymnasieskola, och om särskilda kurser, som kan vara nischade kurser om till exempel kultur.
När det gäller de allmänna kurserna är nyanlända överrepresenterade, om de nu inte går i en helt egen grupp - jag har en känsla av att det mer blir sfi-undervisning. När det gäller särskilda kurser är de nyanlända däremot väldigt underrepresenterade. Det är framför allt kultur som finns i dessa kurser, så det är inte heller bra.
Man uppnår då inte dessa fyra syften, som är så viktiga för folkbildningen och för folkhögskolans verksamhet. Jag stannar här. Det jag befarar är att de nya platserna blir arbetsmarknadspolitiska åtgärder och att man gömmer undan människor för statistikens skull.
Eva Lohman (M):
Tack så mycket för svaret! Det är bra, och det är lugnande när jag tänker på kompetensutveckling av lärare och svenska som andraspråk men också på lärare för dem som har neuropsykiatriska funktionshinder. Det finns en tendens i hela utbildningssystemet som gör att man kan ta en fempoängskurs i svenska 2, till exempel.
Men både sfi och svenska 2 är avancerade språkutbildningar, och det är inte så lätt. Men om man har en lärarutbildning och kanske också andra språk är det lättare att halka in på svenska 2. Det handlar ju om att undervisa i svenska som ett främmande språk; det är det som är skillnaden.
Detta är alltså bra, och jag ser fram emot att se hur det här ska lösas. Men jag vet att lärarbristen är ett stort problem i hela samhället och på alla stadier. Det är väl bara att hoppas att folkhögskolorna ska klara sig bra. Jag har också läst rapporten där rektorerna är nöjda med både metodik och pedagogik och att lärarna har ämnesbehörighet.
Men de säger samtidigt i rapporten att det är just svenska 2 som är svårt. Det är svårt att rekrytera och få tag i lärare som kan undervisa i svenska 2 och lärare som kan undervisa elever med neuropsykiatriska funktionsnedsättningar. Jag kanske får skicka med ministern en uppgift.
Ministern säger att hon är ute och gör många besök, och då kan hon titta på vad som gäller dem med neuropsykiatriska funktionsnedsättningar. Får de sin undervisning i egna lokaler, eller får de vara med de andra? Har man homogena grupper för nyanlända? Det är i så fall inte bra.
Eva Lohman (M):
Jag tackar ministern för svaret. Jag håller med kultur- och demokratiministern om att diskriminering hindrar människor från att leva sina liv fullt ut och delta till hundra procent i samhället. Det borde vara självklart att vi alla har samma värde och att ingen av oss ska behandlas annorlunda. Men så är det tyvärr inte.
I utredningen som nyligen har presenterats föreslås bland annat att Skolinspektionen ska bli tillsynsmyndighet. Det låter intressant. För att främja barns och ungas - elevers - lika möjligheter och rättigheter ska dessutom detta regleras i skollagen i stället för i diskrimineringslagen, om jag har uppfattat allt rätt.
Det är positivt att arbetet samordnas med det arbete som pågår om kränkande behandling. Är det här ett förslag, ministern, som regeringen kommer att gå vidare med?
Eva Lohman (M):
En annan del i utredningen handlar om ändrad reglering i diskrimineringslagen. Den ska, vad jag förstår, kompletteras med föreskrifter eller allmänna råd. Om det blir så, kommer det att innebära att Diskrimineringsombudsmannen kan ange verkställighetshinder om det gäller aktiva åtgärder i diskrimineringslagen?
Utredningen föreslår också att Skolverket ges motsvarande rätt när det gäller skollagsreglerad verksamhet. Betyder det här att dessa förslag kommer att leda till att arbetet mot diskriminering i högre grad kommer att verksamhetsanpassas?
Eva Lohman (M):
Jag delar ministerns uppfattning att diskriminering är förkastligt, ovärdigt och inte acceptabelt var än och hur än den förekommer. Det spelar ingen roll om det är fråga om kön, könsidentitet, etnisk tillhörighet, religiös tillhörighet, funktionsnedsättning, sexuell läggning eller ålder.
Jag tycker att det är positivt att diskrimineringsgrunderna nu har utvidgats. Jag ser fram emot att vi får bättre kontroll och möjligheter att motverka diskriminering. Det är viktigt att var och en av oss ska respekteras för den man är och att vi ska se oss som jämställda och jämbördiga.
Eva Lohman (M):
Jag får tacka ministern för svaret. Jag har ju ställt den här interpellationen med anledning av regeringens planer för kulturskolan. Jag tänker närmast på det nationella kulturskolecentrum som regeringen planerar att starta. Det är någonting som vi moderater inte vill satsa på, utan vi vill lösa detta på andra sätt.
Jag blir lite frågande när jag hör sista stycket i ministerns svar, där hon säger att kulturskolan är ett kommunalt ansvar och så ska förbli. Jag hoppas att det inte blir någon klåfingrighet från regeringens sida gentemot kulturskolornas verksamhet, för det är ett kommunalt ansvar som i de allra flesta fall fungerar väldigt väl.
Vi moderater menar att staten kan stötta kulturskolorna genom forskning som tittar på hur man kan bredda och fördjupa verksamheten men också tittar på lärares kompetens så att man kan ta emot barn och unga med funktionsnedsättning.
Det tror vi är en bra väg att gå, för kulturskolorna behöver förändra sitt sätt att arbeta lite grann vad gäller att ta emot funktionshindrade. Hälften av kulturskolorna erbjuder i dag verksamhet för barn och unga med funktionsnedsättning, och det är inte bra - det är alldeles för få. På vissa kulturskolor får dessa barn och unga inte delta i ordinarie verksamhet.
Det finns aktörer som menar att det är ren diskriminering att man stoppar funktionsnedsatta ungdomar. Vi har nyligen debatterat ändringar i diskrimineringslagen, en debatt där bland annat diskriminering i form av bristande tillgänglighet för funktionsnedsatta var på agendan.
Jag har en fråga: Hur tänker ministern när det gäller barn och unga med funktionsnedsättning och deras tillgång till en meningsfull fritid i till exempel kulturskolans verksamhet?
Eva Lohman (M):
Jag delar ministerns uppfattning att bra och kvalitativ undervisning ska ges till alla barn, även de med funktionshinder, och att det i dag råder ojämlikhet - inget tvivel om det.
Enligt en rapport som jag har tittat i där man har tittat på snittet i Sverige är det under tio barn per kulturskola som har någon form av funktionsvariation, som väl är det nya ordet. Det är alltså snittet i Sverige, så det är inte bra. Jag tänker också på lärarna.
De har ämnesutbildning, men de behöver kompetensutveckling vad gäller hur man ska lägga upp undervisningen, hur man ska organisera och så vidare. Det finns mycket att göra där. Det viktiga är att dessa barn och unga inte ska ha lägre sysselsättning eller lägre tillgång till kulturskolan än andra barn har.
Jag ska inte säga att hindren är enkla, men bristande tillgänglighet eller begränsat utbud av anpassade verksamheter är ganska vanligt. Funktionsvariationer är ett vitt fält med stor spännvidd.
Vad jag funderar över och tänkte fråga är om ministern anser att kulturskolorna behöver ett särskilt funktionshindersperspektiv.
Eva Lohman (M):
Tack för det, ministern! När det gäller klåfingrighet och kulturskolor, kommunalt ansvar och kommunal verksamhet har väl staten lite grann varit inne och petat. Jag tänker på det här med gruppundervisning - att all undervisning ska ske i grupp. Det är det normala, men det är inte alltid bra och det bästa att göra.
Det finns barn och ungdomar som av olika anledningar ska ha enskild undervisning för att kunna utvecklas och kunna nå sin fulla potential. Alla barn behöver kulturell stimulans och möjlighet till eget skapande.
Där måste kulturskolorna själva kunna vara med och bestämma om det ska vara gruppundervisning eller vad det ska vara. Sist ska jag säga att lärarna behöver ordentlig kompetensutveckling, och det har jag varit inne på tidigare. För många är det ganska nytt att jobba med funktionshindrade. Det kan vara barn med neuropsykiatriska men också fysiska funktionshinder.
De behöver en kompetensutveckling för att lära sig hur det är att arbeta med barn som har funktionsnedsättning eller hur de ska organisera själva undervisningen. Det är viktigt att barn och unga med en funktionsnedsättning får tillgång till en inkluderande fritidsverksamhet.
Fritiden är viktig för oss alla men kanske framför allt för barn och unga som befinner sig i ett utvecklingsskede. Jag ser fram emot att se hur det blir med kulturskolorna. Jag hoppas att ett nationellt kulturskolecentrum inte blir alltför styrande. Jag hade föredragit forskning som stöttar i stället.
Eva Lohman (M):
Statsministern! Ungefär 3 000 thailändska bärplockare kommer till Sverige varje år. De plockar mellan 15 000 och 30 000 ton bär. De stannar 30-45 dagar, och de är anställda av bärföretagen. De tar inte jobb från svenska bärplockare, eftersom det inte finns några. Regeringen vill nu beskatta bärplockarna. Det innebär att de inte kommer att kunna anlitas framöver.
Det blir negativt för många arbetare och för företag i Sverige inom livsmedelsindustrin och handeln. Det här har skapat oro bland svenska bärföretag. Många är oroliga för att få en konkurrensnackdel till förmån för utländska företag som tar över marknaden. Kommer regeringen att vidhålla denna ensidiga skatt? Inget gott kommer av detta.
Regeringen gör ju nu en satsning på att utöka små och medelstora livsmedelsföretag och den svenska exporten på landsbygden.
Saila Quicklund (M):
För regeringen är arbetslinjen central. Satsningar har gjorts trots finanskris. Hur vi har klarat av krisen har väckt både förundran och beundran hos andra nationer. I mitt anförande tog jag upp en mängd olika saker som har gynnat norrländska företagare men också generella sänkningar som har skett under åren, till exempel av arbetsgivaravgifter.
Jag vill påminna om kostnaderna för sänkningar av arbetsgivaravgiften. Det handlar om runt 7 miljarder för 1 procentenhets sänkning. Det är viktigt att beakta i tider av finansiell oro och så vidare. Det är också viktigt hur vi gynnar företagare. Är det endast arbetsgivaravgifterna som vi ska sänka eller finns det andra insatser?
Vi hör företagare som säger att de måste ha bredband för att kunna ha företag i inlandet, till exempel. Det kan vara i Norrland eller andra delar av Sverige. En bredd på insatserna är viktigt. Vi måste därför fundera på om det bara handlar om arbetsgivaravgifter. Miljöpartiet och Gunvor G Ericson förespråkar en kilometerskattehöjning.
Det är ett hot mot jobben, särskilt i Norrland. Vi talar om 70 000 kronor i kostnadsökning för en långtradare. Det skulle vara direkt förödande för de norrländska företagen inom den tunga basindustrin som skogsnäringen och så vidare. Är det att skapa arbetstillfällen, Gunvor G Ericson?
Saila Quicklund (M):
Jag uppmanar dig, Gunvor G Ericson, att lyssna på skogsindustrin när du förespråkar en kilometerskattehöjning, även om du tycker att jag ska vända mig till Tyskland och lyssna in deras alternativ. Men här i Sverige hotas jobben, och det ger liten effekt på miljön.
Ni talar om arbetsgivaravgiftssänkningar men stjälper samtidigt en stor näring i Sverige. Vi kan lyssna åt bägge håll, tycker jag, men det är föga förvånande att just Miljöpartiet driver det här mot denna stora näring.
Jag framhåller att regeringen gör en arbetsmarknadssatsning under några år på 8,1 miljarder. Det handlar om insatser för jobb, praktik, utbildning och eventuella sänkningar av arbetsgivaravgifterna. Mycket är gjort av regeringen, och vi kommer att fortsätta underlätta för företagandet. Här tror jag att vi är överens, Gunvor G Ericson. Det är vägarna till målet som skiljer oss åt.
Saila Quicklund (M):
Det ska vara lätt att anställa; vi vill inte försvåra det. Tillsvidareanställningar ska vara en grund. Visstidsanställningarna är också viktiga, inte minst inom områden som vård och omsorg och i kommunal sektor och landstingssektor. Det ska självklart behandlas korrekt och inte missbrukas. Det måste finnas ett visst mått av flexibilitet.
Det finns sådant som gör att det är svårare att missbruka. Det är företrädesrätt, tidsbegränsning och objektiva skäl. Tidsbegränsningen som regeringen har infört innebär att man efter två års anställning av fem ska få en tillsvidareanställning. Det kan missbrukas, men detta ska göra det betydligt svårare.
Vi har en könssegregerad arbetsmarknad med många kvinnor. Jag tänker främst på landstingsverksamhet och kommunal verksamhet. Jag tycker att arbetsgivarnas parter inte har tagit ansvaret fullt ut. Det kanske hade sett annorlunda ut om det inte hade varit övervägande kvinnor inom den här sektorn. Här tycker jag att arbetsmarknadens parter har en hemläxa.
Saila Quicklund (M):
Nej, Lena Hallengren, jag beskrev just i mitt anförande att utmaningar kvarstår. Det är vi väl medvetna om. Jag är inte nöjd i nuläget, men jag kan också konstatera att väldigt mycket har hänt. Är jag nöjd med vårdplatsbristen och åtgärderna? Vi vet att vårdplatserna till främsta delen styrs av landstinget och deras prioriteringar.
Vi vet också, för att nämna ett exempel i Stockholm, att Lena Hallengrens egen kollega tog bort 300 vårdplatser innan Moderaterna tillträdde - Moderaterna och alliansstyret som nu lägger tillbaka 500 vårdplatser med målet 2015.
Jag skulle också vilja ställa en fråga till Lena Hallengren utifrån kongressbeslutet på den kongress ni hade i helgen, där ni beskriver att ni vill avsevärt begränsa möjligheter att plocka ut vinster i välfärdssektorn. Ni skriver också att lagen om valfrihet ska förändras så att den fria etableringen inte är möjlig.
I mitt anförande framhöll jag just effekterna och framgångarna av det fria vårdvalet. Mycket fokus är det från Lena Hallengren och Socialdemokraterna kring vinsterna och allt för sällan på kvaliteten inom den offentliga sektorn. Det lyfter man sällan fram. Vi vet att det finns missförhållanden i såväl offentlig som privat sektor. Självklart ska det åtgärdas. Kvaliteten ska alltid gå först.
Men det som ni nu har bestämt på er kongress, Lena, får effekter. Bland annat arbetar 120 000 personer inom den privata välfärdssektorn. 10 000 av de 14 000 företagen har färre än tio anställda. Ni väljer ofta att framhålla att det här handlar om stora företag som lyfter pengar från Sverige. Men vi pratar om småföretag.
I 80 procent av de nybildade företagen är det kvinnliga företagare eller ägare. Varför lyssnar inte du, Lena, på alla de positiva effekterna som det här har medfört, och vad är ditt svar till dem?
Saila Quicklund (M):
Lena Hallengren vet också att Socialstyrelsen numera tillsammans med SKL samlar in anmälningar och redovisningar kring vårdplatser från varje landsting så att vi äntligen kan få en överblick över situationen i Sverige. Detta har nyss inkommit, och det var bara någon vecka sedan vi hörde redovisningarna av det. Jag hoppas också att Lena Hallengren verkligen förstår att vi inte är nöjda med vårdplatsbristen. Den måste förebyggas till varje pris.
Vi vet att det är landstingets ansvar, självklart, men vi kan också förebygga genom olika saker. Framför allt vet vi att i januari-februari är det vanligt med förekomst av vinterkräksjuka, och det har varit RS-virus. Vi vet att det är Socialdemokraterna som många gånger har eliminerat vårdplatserna i Sverige. I Stockholm, för att nämna det igen, har de har halverats sedan 1990 där vi nu bygger ut. En vårdplats är heller inte alltid lösningen på allting.
Det handlar om en sammanhållen kedja där rätt diagnoser kommer till akutvårdsmottagningarna och där primärvården avlastar. Det handlar om att tillgodose delar av sjukvården generellt sett. Det är inte bara en vårdplats, en säng, som ska till, Lena Hallengren. Jag skulle ändå vilja beskriva de konsekvenser som S-politiken ger.
Det är en politik som faktiskt motverkar företagande, jämställdheten och människors frihet att själva få välja och välja bort det som inte är bra. Det här kommer att slå emot jobben, Lena Hallengren, och så blir resultatet när det är en politisk ideologi som får styra. De politiska skiljelinjerna är väldigt tydliga mellan Alliansen och Socialdemokraterna.
Det är också alltför sällan som Lena Hallengren observerar och framhåller den offentliga sektorn, som också har sina brister.
Saila Quicklund (M):
I reservationstexten i betänkandet har Miljöpartiet tillsammans med Vänsterpartiet en skrivning som jag ska läsa upp: Vi vill ha "en sjukvård som styrs demokratiskt och där patienten bestämmer över sin vård". Det är precis det som valfrihetsreformerna och lagen om valfrihet har gett.
"Enskilda vårdenheter" ska "ha en hög grad av självständighet att utforma sin verksamhet." Det är precis detta som människor som jobbar inom vården i den privata sektorn uttrycker. Äntligen har de större möjligheter och frihet att faktiskt påverka sina arbetsvillkor, sin arbetsmiljö, sina löner och så vidare.
Dessa effekter har vi sett, de är positiva, och Agneta Luttropp känner säkert till dem. Nu vet jag att Miljöpartiet vill riva upp lagen om valfrihet - så står det ju i reservationstexten - samtidigt som ni vill att patienterna ska få bestämma över sin vård och att personalen ska få utforma sin verksamhet.
Ändå vill ni riva upp det som har varit det positiva i just dessa delar. Detta är motsägelsefullt, Agneta Luttropp, och jag skulle vilja fråga om du kan förtydliga det hela.
Saila Quicklund (M):
Jag kan inte tolka detta på annat sätt än som att man lägger det som ett kommunalt veto. Ni lägger mer beslut på kommunalpolitiken och flyttar makten från de enskilda. Vi vet också att röda kommuner är sämre på att införa just lagen om valfrihet. Det kommer att fortsätta att vara så och så vidare. Och det här stöder ni.
Jag skulle vilja ställa ytterligare en fråga: Varför stöder ni regeringen gällande valfriheten i skolor men inte i hälso- och sjukvården? Jag undrar över logiken där. Du får gärna förtydliga dig också.
Saila Quicklund (M):
Agneta Gille säger att alliansregeringen inte har gjort någonting för idrotten. Jag vill bara påminna om att de 2 miljarder som alliansregeringen satsade på Idrottslyftet har inneburit mycket positivt. Man genomförde också omstruktureringar för att få mer stabilitet.
Tidigare fick idrotten stöd via Svenska spel, och det stödet kunde ju fluktuera beroende på hur spelet gick. Vi införde att staten i stället skulle gå in med konstanta medel. Det finns också annat som har tillfört idrotten väldigt mycket, och det gäller till exempel förutsättningar för människor att utöva sådan idrott som innebär kostnader. Jag tänker då på jobbskatteavdraget som har gynnat låg- och medelinkomsttagare.
Det har gjort att 350 000 fler personer har kommit i arbete. Det har blivit färre sjukskrivna som nu har fått bättre möjlighet till försörjning. Indirekt har också fritidsaktiviteter och idrott gynnats. Jag läste ett uttalande från idrottsminister Gabriel Wikström i Skånska Dagbladet.
Han uttryckte att de 325 miljoner som regeringen nu tillför som kompensation för ökade kostnader i idrottsrörelsen inte kommer att märkas. Idrottsrörelsen kommer inte att beröras av dessa pengar. Då måste jag fråga Agneta Gille: Menar Socialdemokraterna och Agneta Gille att den här kostnaden inte berör särskilt många föreningar och att den inte kommer att märkas?
Saila Quicklund (M):
Den centrala frågan är ändå att Stefan Löfven i valrörelsen lovade idrottsrörelsen 272 miljoner, och det löftet har han svikit. Det är väldigt frustrerande för idrottsrörelsen när man trodde att man efter valet skulle få de pengar som man så väl behöver. Det är det löftesbrottet som jag fokuserar på.
Det gjordes också ett löftesbrott vad gäller friskvårdsavdrag för ridning. Carin Jämtin, partisekreterare för Socialdemokraterna, sa att man skulle införa det här friskvårdsavdraget så fort man vunnit valet. Men detta har vi inte sett något resultat av. Svenskt Friluftsliv skulle få dubblerade anslag. Inte heller detta har levererats.
Det har gjorts en mängd olika löftessvek inom de här områdena. Jag noterar att Agneta Gille inte svarar på min fråga om hur det här kommer att påverka föreningarna. Idrottsminister Gabriel Wikström uttrycker att 325 miljoner i ökade kostnader inte kommer att påverka rörelsen. Idrottsrörelsen har en annan uppfattning.
Min fråga kvarstår: Hur tror Socialdemokraterna att det här kommer att påverka idrottsrörelsen? Att det gör det vet vi, men Agneta Gille får gärna förklara hur.