Kent Härstedt (S):
Vi samlas i dag för att debattera FöU8 Samhällets räddningstjänst . Jag yrkar bifall till reservation 3 under punkt 5 och reservation 4 under punkt 12 om krisberedskap för grupper med särskilda behov. Herr talman!
Hjärtstartare är en fråga som berör många människor i vårt land. I dag är högt blodtryck och hjärt- och kärlproblem en av våra stora folksjukdomar.
Som motionären har skrivit önskar han en översyn om möjligheten att lagstifta om hjärtstartare i miljöer där många människor vistas. Motionären anför att teknikutvecklingen har gjort att det i dag är så lätt att hantera en hjärtstartare att tillgång till sådana i miljöer såsom varuhus, arbetsplatser och kollektivtrafik och turistbussar skulle rädda många liv.
Majoriteten har angett att man inte tycker att detta är nödvändigt. Jag vill berätta lite grann om de problem som finns i vårt samhälle i dag och som är kopplade till hjärt- och kärlsjukdomar. I dag har vi ett samhälle där ungefär 750 svenskar årligen dör i onödan efter plötsliga hjärtstopp.
Av de 5 000 svenskar som får hjärt- och lungräddning efter plötsligt hjärtstopp överlever endast var tionde. Detta är naturligtvis inte acceptabelt. Om samhällets resurser skulle utnyttjas på ett annat sätt skulle vi kunna rädda många fler.
I en debattartikel som skrevs förra året angav några av Sveriges främsta experter på området - hjärtläkare, överläkare och verksamhetschefer för hjärtkliniker med flera - i en debattartikel hur de önskar se framtiden.
De skrev bland annat att i Sverige omkommer årligen 100 personer i bränder, och 400 personer dör i trafiken. Samtidigt drabbas uppemot 10 000 individer årligen av hjärtstopp utanför sjukhus. I 5 000 fall påbörjas hjärt- och lungräddning av ambulanspersonal. Av dessa överlever i dag endast en av tio.
När experterna summerar sina rekommendationer för vad vi skulle kunna göra för att förbättra överlevnaden anger de att det ena är en läroprocess för oss alla.
Vi ska lära oss mer om hur man utför hjärt- och lungräddning, så kallad HLR, som i form av 30 hjärtkompressioner följt av 2 inblåsningar kan tredubbla överlevnaden genom att blodcirkulationen till hjärnan upprätthålls till dess att en hjärtstartare kan användas.
Experternas andra förslag är kopplat till hjärtstartare. De rekommenderar en storskalig spridning av hjärtstartare till allmänheten. Den som drabbas av hjärtstopp kan i princip endast räddas till livet med hjälp av en hjärtstartare. Smaka på den meningen!
Därför är det förvånande, och egentligen lite upprörande, att ministern förra året svarade så avvisande på en fråga om detta.
Man tycker att det görs tillräckligt, eller så tycker man att det är svårt att lagstifta på grund av att det är landsting och andra som har ett primäransvar. Men det är klart att landets landsting och regioner måste rätta sig efter den lagstiftning vi har i landet.
Och nog måste en regerings ambitionsnivå vara högre än att bara säga att man inte kan, att det inte fungerar eller att man inte borde göra det. I detta sammanhang finns möjligheten. Kunskapen finns bland Sveriges främsta experter på området.
Verkligheten och statistiken talar för att man ska ha en mer offensiv linje när det gäller hjärtstartare för att undvika att människor dör i hjärtstopp. 750 svenskar dör i onödan. Det säger Sveriges främsta experter. Och vad säger ansvarigt statsråd? Han säger: Nej, jag tycker nog inte att vi behöver göra så värst mycket mer, för det är besvärligt.
Nog måste vi se till att vi får en ändring på denna punkt. Det kan vara intressant att höra de efterföljande debattörerna från den borgerliga sidan förtydliga denna passiva hållning från regeringens sida.
Den andra del som jag från Socialdemokraternas håll vill tala om är krisberedskap för grupper med särskilda behov.
Jag har själv i många sammanhang ute i världen, bland annat på uppdrag från Unicef, sett hur människor i akut kris hamnar i mycket svåra omständigheter. De med funktionshinder är de som drabbas värst. Vi har dessa erfarenheter också i Sverige från de kriser vi har haft när vi blickar tillbaka genom åren.
Det är självklart, och det är egentligen ganska enkel matematik, att man har det lite besvärligare än andra om man har funktionshinder. I samband med en kris har vi det alla besvärligt, och det är klart att det blir extra besvärligt för dem som inte har riktigt samma förutsättningar.
Det är en lärande process. Efter varje händelse måste vi ställa frågan: Vad kan vi göra bättre? Hon säger också på ett annat ställe: Något enkelt svar på exakt förmåga att hantera detta finns inte mer än att i en sådan händelse sätts alla på hårt prov. Detta menar alltså Helena Lindberg.
I den här motionen vill vi socialdemokrater att vi ska inventera frågan om krisberedskap för grupper med särskilda behov. Vi konstaterar att även här väljer regeringen att ha en passiv hållning. Man avvisar motionen och menar att man har ett pågående arbete.
Man tycker att det är viktigt, men mer än så vill man inte göra. Jag vill fråga majoritetens företrädare här i dag om det är denna passiva hållning vi ska ha till människor med funktionshinder i de kriser som säkert kommer. Vi vet inte hur de kommer att se ut, men vi vet att de kommer.
Vad är ert svar till de funktionshindrade som i sina egna tidningar och olika sammanhang diskuterar krisberedskapen? Den är tydligen inte så viktig för dem eftersom ni inte är beredda att syna detta ordentligt och utvärdera vad vi kan göra bättre.