Beatrice Ask (M):
Jag är också säker på att Kjell Eldensjö och jag är på väg åt samma håll, och det är väl väldigt bra att det är på det viset. Jag vill först kommentera att bristen på fängelseplatser kan leda till att man använder frigång och utökad frigång mer frekvent. Ja, den misstanken kan man känna oro för.
Samtidigt är jag bestämd med att utgå från beslutens bokstav, nämligen att frigång och den här typen av utslussningsåtgärder ska vara ett led i den individuella planen för att göra en tidigare dömd bättre skickad att klara av ett liv efter avtjänat fängelsestraff. Då är det nog så, inte minst om man har suttit inne ganska länge, att det krävs en successiv övergång till ett mer normalt liv utanför anstalterna.
För många kriminella är det här besvärligt, därför att de har sällan den sociala trygghet i sin bakgrund som man kan behöva och knappast heller ett nätverk av sociala kontakter och praktiska frågor ordnade på ett sådant sätt att det är lätt att komma ut i frihet. Då behöver man kanske mer tid än vad vi har haft tidigare och också en mer genomtänkt planering. Jag vill ändå tro att Kriminalvårdens arbete har den bestämda inriktningen.
Bristen på fängelseplatser, eller behovet av fler platser, är naturligtvis ett stort bekymmer. Vi arbetar givetvis med de investeringsplaner och prognoser som Kriminalvården har och får återkomma i budgetsammanhang.
När det gäller förmånssystemet och Kriminalvårdsutredningen tycker jag att Kriminalvårdsutredningen hade ett bra, praktiskt och jordnära perspektiv på hur man ska arbeta med människor som måste förändra sin livssituation, nämligen att det ska löna sig att göra rätt, och när man missbrukar friheten och inte tar sitt ansvar får det konsekvenser.
Återigen kan man konstatera att många av dem som sitter inne inte haft den erfarenheten under uppväxtåren, och de har därför en hel del att gå igenom innan de ser nyttan av att uppträda hederligt och bete sig enligt lagar och regler. Det är således viktigt att verksamheten inom Kriminalvården byggs utifrån det. Jag följde Kriminalvårdsutredningens arbete ganska noga och tycker att de hade en bra utgångspunkt.
Det är svårare att översätta den typen av pedagogik till den verksamhet som finns inom Kriminalvården. Jag är mycket positiv till den försöksverksamhet som bedrivs. Många remissinstanser har emellertid varit negativa till utredningens förslag och uttryckt farhågor av alla möjliga och omöjliga slag. Man har pekat på att detta kan leda till skillnader i hur påföljden används i olika delar av landet, att det hela inte är särskilt förutsägbart och så vidare.
Vad gäller förutsägbarheten vill jag invända mot det som sagts. Om man vet vad som gäller vet man också att det får konsekvenser ifall man inte följer reglerna. Och det är förutsägbart. Det är just det som är syftet, alltså att göra livet lite mer förutsägbart för de intagna och få dem att inse att allt gott inte kommer med automatik. Jag ser fram emot de erfarenheter man kommer att göra av detta.
Det är inte lätt att gå från den situation vi haft med mycket få incitament och konsekvenser av dåligt beteende. Det är klart att man kanske måste ta det stegvis och pröva sig fram. De erfarenheter man får kommer naturligtvis att ligga till grund för det arbete som jag och departementet kommer att bedriva för att så småningom landa i ett förslag som blir mer hållbart över tid.