Per Bolund (MP):
Jag tackar Niklas Wykman för interpellationen och för att han också inskärper vikten av att vi ska ha en bra finansmarknadsreglering och se till att vi bygger upp en stor trygghet i det svenska finansiella systemet. Precis som Niklas Wykman poängterar är den svenska finansmarknaden mycket stor i relation till vår bnp.
Därför är det extra viktigt att vi har tydliga och skarpa regler för finansmarknaden som ser till att man också tar sitt ansvar och att man inte drar på sig risker som faktiskt kan drabba hela den svenska ekonomin och därmed många viktiga samhällsfunktioner. Jag vill börja med att rätta bilden som Niklas Wykman försöker ge av den argumentation som finansminister Magdalena Andersson har haft.
Om Niklas Wykman hade läst och refererat till hela debattartikeln skulle han ha sett att det finns en rad goda skäl att ta bort avdragsrätten för ränta på efterställda lån.
Magdalena Andersson lyfter i artikeln fram flera skäl, bland annat att sektorn är skattegynnad - detta tycks hon dela med den förre finansministern, som beskrev det ganska många under sin tid i regeringen - men också att man ökar motståndskraften för de svenska bankerna och finansinstituten genom att minska denna möjlighet att göra avdrag för efterställda skulder.
Anledningen till att detta är ett relevant förslag är att vissa efterställda skulder får räknas till institutens kapitalbas enligt EU:s tillsynsförordning och enligt solvens II-direktivet. Sådana efterställda skulder bör rimligtvis behandlas som eget kapital också vid beskattningen. Därför bör inte heller ränteutgifter på skulderna kunna dras av.
Förslaget ökar därför också den skattemässiga neutraliteten mellan finansiering med eget kapital å ena sidan och finansiering med efterställda skuldförbindelser i finanssektorn å andra sidan. Därmed får också företag i finanssektorn starkare incitament att öka soliditeten i sin verksamhet. Därmed får de också större motståndskraft.
Det är viktigt att se att en av anledningarna till att vi nu gör denna stora förändring av hur vi ser på hur man ska rädda banker som hamnar i stora problem och kris är att vi såklart ser stora risker med att skattebetalarna hela tiden ska ta den sista risken och att vara de som alltid i slutändan är beredda att gå in och täcka upp om det går fel i banksystemet. Därför gör vi stora insatser.
Jag är mycket stolt över att vi nu ägnar mycket tid och kraft åt att minska risken för skattebetalarna, det vill säga att se till att bankerna i första hand ska vända sig till sina aktieägare och sina långivare för att se till att täcka upp genom dem som faktiskt har tagit riskerna i verksamheten. Det tycker jag är en mycket viktig och rimlig princip.
En av anledningarna till att man dock inte kan säga att den implicita bankgarantin i dagsläget är helt avvecklad är den förra regeringens ingång i förhandlingarna inom EU när dessa direktiv togs fram och där de lade ned ganska mycket tid och kraft och kämpade för att det skulle finnas en möjlighet trots de nya regelverken att gå in från staten och ta det sista ansvaret om det skulle gå fel hela vägen.
Nu låter det lite grann på Niklas Wykman som att han tycker att det är problematiskt om staten ska ta en sådan implicit garanti. Då kanske man kan ifrågasätta varför den förra regeringen agerade på det sättet och så kraftfullt agerade för att denna möjlighet skulle vara kvar i det nya direktivet.
Jag är mycket glad över att vi genom det direktiv som nu införs väldigt mycket ökar kraven på bankerna och deras ägare, så att det är där som den stora insatsen görs för att ta ansvar för att ha en fungerande verksamhet och att de ska ta ansvar när bankerna går dåligt. Det gör att vi nu kraftigt minskar den implicita bankgarantin. Det är någonting som jag tycker är en mycket positiv utveckling och som jag hoppas att vi har en bred samsyn om i Sveriges riksdag.