KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag håller med kulturministern. Jag känner inte igen Anneli Särnblads mörka bild av kulturen i Sverige. Tvärtom har jag större förhoppningar på den nuvarande regeringen än på den förra när det gäller att göra kulturen tillgänglig i hela landet.
Under förra mandatperioden stod jag flera gånger här i kammarens talarstol och framförde de protester som kulturvänner ute i landet hade gett till mig när det gällde fri-entré-reformen på museerna i Stockholm. Det fanns hos den förra regeringen något slags konstig övertro på att om det bara var fri entré på museer i Stockholm så skulle det gagna hela landet.
Nej, den förra regeringen såg mer till kulturen i storstäderna än till kulturen i hela landet. Centerpartiet har sett det som en viktig uppgift att både i opposition och i regering värna det som vi kallar den kulturella allemansrätten. Att hela landet ska leva gäller också på kulturområdet.
I dag har vi inom Centerpartiet varit samlade till en konferens om framtidens kulturpolitik. Där höll professor Lars Lindkvist från Högskolan i Kalmar en föreläsning. Han återgav vad den amerikanske forskaren Florida har sagt. Han säger så här: Kultur är en fråga om överlevnad hos orter, städer och regioner. Ja, så måste det vara.
Kulturen behövs i hela landet. Jag hoppas att det också kommer att genomsyra den kulturpolitiska utredning som nu har kommit i gång. Mycket är redan bra, men en hel del kan bli bättre. Jag vill spinna vidare lite grann på temat tillgänglighet och kultur i hela landet. Vi har glädjande nog många museer i detta avlånga land.
DHR gjorde för några år sedan en inventering av museernas tillgänglighet för funktionshindrade. Då fann man att 27 stycken var helt eller näst intill otillgängliga för rullstolsburna. På de flesta av museerna var inte alla avdelningar tillgängliga. 45 av dem hade ej godkända toaletter.
År 2010 ska vi ha ett samhälle som är tillgängligt för alla. Det gäller då kulturen i hela landet. Jag undrar vad ministern gör för att öka funktionshindrades tillgång till kultur i hela landet. En annan hjärtefråga för Centerpartiet är samlingslokalerna.
Vi har bygdegårdar och Folkets hus som erbjuder teater, bio, konst, studiecirklar och musik. Genom digitaltekniken kan vi till och med sitta ute i landet och ta del av opera från Metropolitan. Jag undrar hur kulturministern ser på samlingslokalernas betydelse för att kulturen ska nå ut i hela landet.
Lars-Ivar Ericson (C):
I detta inlägg vill jag ta upp en kulturskatt som berör hela landet. Då tänker jag på våra kyrkor. Både Hans Wallmark och jag har ett starkt kyrkopolitiskt engagemang. Jag vet också att ministern har ett intresse för våra kyrkor som ett kulturvärde. De finns runt om i hela landet, men Svenska kyrkan har sedan några år tillbaka en besvärlig ekonomisk situation.
Den förra mandatperioden försökte jag förgäves få ett besked från den regeringen om hur det går med den kyrkoantikvariska ersättningen efter 2009. Vi drabbades också av en viss klåfingrighet under ett år då den socialdemokratiska regeringen helt plötsligt plockade bort 15 miljoner från den typen av ersättning. Min fråga till ministern blir: Vad händer efter 2009 med den kyrkoantikvariska ersättningen?
Får vi behålla den så att vi kan behålla kyrkorna som en kulturskatt för hela landet?
Lars-Ivar Ericson (C):
Kulturens betydelse för människor är vi alla överens om. Detsamma gäller att vi behöver kulturarbetare som tar ett ansvar som kulturbärare och att dessa kulturarbetare också ska kunna verka under drägliga förhållanden. Nikos Papadopoulos efterlyser mer beslut och handling från regeringen. Kulturministern ger i sitt svar exempel på sådant som har hänt.
Jag skulle vilja lyfta fram en sak som vi från Centerpartiet tycker är väldigt positivt. Vi har under flera år drivit frågan hur viktigt det är att skapa mer kultur för unga. Jag tänker på det vi kallar för Skapande skola. Det är också någonting som kan ge fler arbetstillfällen till olika kulturarbetare.
Skapande skola innebär att det för varje högstadieelev finns avsatt 175 kronor per år. Det är pengar som kan användas till klassens eget kulturskapande men också till att inbjuda kulturarbetare för medverkan.
Jag ser framför mig nya arbetsmöjligheter för författare, konstnärer, skådespelare, filmskapare och andra som kan komma ut i våra skolor och vara kulturambassadörer. Vi kan hoppas att detta också får följdeffekter på kommunernas vilja att satsa på kultur också till andra åldersgrupper.
Därmed tillkommer ytterligare arbetstillfällen. Nikos Papadopoulos tar också upp den obekväma arbetstiden för kulturarbetare och behovet av barnomsorg. Precis som Olof Lavesson påpekar är det inte bara kulturarbetare som jobbar på udda tider. Vi har också sjukvårdspersonal och skiftarbetare.
Jag har ändå en känsla av att man ute i kommunerna de senaste åren i större utsträckning har uppmärksammat detta problem och att det är flera nattdagis på gång. Så är det i varje fall i mina trakter i Skåne. Jag vill avsluta med att ta upp ämnet kultursponsring. Det är någonting som skulle kunna ge mer arbeten för kulturarbetare.
I de flesta länder i världen är sponsring av idrott och kultur en självklarhet och ger avdragsrätt för kostnaderna vid beskattning. Men i Sverige är skattelagstiftningen inte lika klar när det gäller kultursponsring. Det leder till stor tveksamhet hos företagen.
Därför anser jag att det är mycket viktigt att skapa tydliga och klara regler för skatteavdrag vid sponsring av kulturaktiviteter. Min fråga går därför till kulturministern om hon känner till att det pågår ett sådant arbete inom Finansdepartementet så att vi skulle kunna få en kultursponsring värd namnet.
Lars-Ivar Ericson (C):
Det är helt klart att regeringens politik med jobbavdrag och att allt fler människor kommer i arbete också medför att människor får mer pengar över i plånboken. Det är också pengar som kan användas till det som vi kallar för kulturkonsumtion. Det kommer då också att gynna kulturarbetarna, som blir mer efterfrågade.
När det gäller konstnärernas situation vill jag från Skåne vittna om att här finns en framtidstro. Vi har konstrundan vid påsk, då mängder av människor åker omkring i Skåne, tittar på konst och köper konst. Vi har också nya konstföreningar som bildas på olika platser. Det är konstföreningar som köper in konst som sedan lottas ut bland medlemmarna.
Vi kan hoppas att denna tendens smittar av sig uppåt landet. I denna debatt tycker jag att det är viktigt att vi inte bara fokuserar på svårigheterna för kulturarbetare utan att vi också tar vara på möjligheterna och ser framåt.
Kan vi då få en kultursponsring som är värd namnet kommer det att medföra att det blir många fler arbetstillfällen för olika kategorier av kulturarbetare. Det är någonting som vi alla önskar.
Lars-Ivar Ericson (C):
Annelie Enochson aktualiserar med sin interpellation förhållandena för de kristna i Mellanöstern. Jag vill gärna ansluta mig till denna debatt och då framför allt ta upp förhållandena i Turkiet, ett land som jag har haft tillfälle att besöka både som turist och som resenär för Stödkommittén för mänskliga rättigheter i Turkiet.
Bakom badortsidyllerna och sevärdheterna i Istanbul och andra städer finns det en hård verklighet som turisterna inte ser. Det finns en våldskultur inom polisen, militären och olika former av specialstyrkor, en våldskultur som också drabbar utövare av kristen tro. Vi vet också att det tillämpas systematisk tortyr, enligt Human Rights Foundation of Turkey, HRFT.
Jag ska ge några exempel på hur de kristna diskrimineras. De kristna kyrkorna saknar rättslig status, även om de existerar som byggnader. Kristna kan inte bli tjänstemän eller anställas inom den offentliga sektorn. Kristna får inte ge sina barn kristna namn, utan bara turkiska.
Vid ett besök i klostret Mor Gabriel i sydöstra Turkiet fick jag veta av biskopen att de kristna där inte tillåts att bygga till en kyrka i återflyttningsbyn Sare. Även i andra byar har man nekats att bygga om och renovera kyrkor.
Från regeringshåll sprids också myten om att kristna missionärer håller på att ta över Turkiet och att de hotar den nationella enheten. Det talas om att protestantiska missionärer planerar att omvända 10 procent turkar före 2020. Men en jämförelse mellan lögn och sanning visar att 334 turkar har övergått till kristendomen mellan 2000 och 2007.
För hundra år sedan tillhörde varannan invånare i Istanbul en kristen församling. I dag finns det bara ca 110 000 kristna i hela landet. Många av dem funderar på att utvandra, inte minst efter morden på två konvertiter, mordet på en kristen präst 2006 och det uppmärksammade mordet på den armeniske redaktören Hrant Dink förra året.
Det finns dock positiva motkrafter i Turkiet. Jag tänker då på enskilda organisationer, institutioner som tillsammans gör ett väldigt bra arbete för ökad respekt för mänskliga rättigheter. Min fråga till utrikesministern blir: Vad gör regeringen för att stödja dessa organisationer ekonomiskt och moraliskt? Utrikesministern har lämnat ett mycket bra och innehållsrikt svar när det gäller Irak och Turkiet.
Men Annelie Enochson berör också i sin interpellation situationen i Palestinaområdena. Därför är det naturligt att fråga utrikesministern hur han ser på hur det palestinska styret behandlar de kristna invånarna i dessa områden.
Lars-Ivar Ericson (C):
Individens rätt att fritt välja religion eller annan livsåskådning är något som tillhör de grundläggande mänskliga rättigheterna. Ändå hotas och förföljs många människor i världen för sin religiösa övertygelse. Det gäller inte bara i Mellanöstern, vars roll vi har diskuterat i denna debatt.
Att majoritetens trosinriktning i ett land ska kunna styra minoriteternas trosuppfattning är orimligt. Det är detsamma som förtryck, ett förtryck som på alla sätt måste bekämpas. Det känns väldigt bra att vår nuvarande regering gör sig hörd i dessa frågor. Sverige kan säkert i EU hjälpa till att ytterligare driva på Turkiet i medlemsfrågan.
Turkiet och andra länder har ett mörkt förflutet när det gäller förföljelser mot kristna. Även i nutid sker övergrepp som världssamfundet måste uppmärksamma mycket mer. Därför tackar jag Annelie Enochson, som har interpellerat, och utrikesministern, som har en viktig uppgift att på många områden försvara de mänskliga rättigheterna.
Lars-Ivar Ericson (C):
Det kan kanske tyckas egendomligt att en ledamot från Skåne ska komma och lägga sig i rovdjursfrågor. I Skåne och Blekinge finns väl bara något enstaka lodjur, så vi är inte precis berörda av rovdjurens spår. Men det händer att vi sydlänningar far norröver och besöker Dalarna och Värmland.
Då möter vi skogsägare, lantbrukare och jägare och förstår att rovdjurspolitik är mångfasetterad. Det hade varit enklare ifall rovdjuren hade varit utspridda över vårt avlånga land. 90 procent av vargarna, 50 procent av lodjuren och 30 procent av björnarna finns på en tredjedel av landets yta.
Då kan man förstå att de märks mer och ställer till en hel del problem. Människor som lever i rovdjursområden är rädda för att det som inte får hända ändå ska hända. Björnen har redan visat sin aggressivitet. Det är några uppmärksammade fall som vi hört om i massmedier. Man kan undra: Är vargen verkligen så ofarlig som forskarna påstår?
Finns det inte risker även för andra varelser än hundar och får? Om hela Sverige ska leva är det viktigt att människor som bor på landsbygden ska känna sig trygga och veta att deras djur inte dödas av rovdjur. Hur tar vi hänsyn till jägarna som rapporterar om hur rådjur och älg saknas i de områden där de tidigare fanns i stor omfattning?
Men vargen tar inte hänsyn till jakträtt och jakttider. När jag läste ministerns svar till interpellanten tycker jag mig ana att vår nuvarande regering ändå har en ökad förståelse för hur rovdjur, människor, tamdjur och vilda djur ska kunna existera tillsammans.
Men den förra regeringen, inspirerad av verklighetsfrämmande miljöpartister och vänsterpartister som kraftigt ville öka vargstammen, hade ingen stor förståelse för landsbygdens folk när de kom och framförde sina åsikter i rovdjursfrågorna. Det var självklart att det var några personer vid en Stockholmsmyndighet som skulle fatta beslut i rovdjursfrågor. Fru talman!
För oss i Centerpartiet är det självklart att viktiga beslut ska fattas på rätt nivå och så nära berörda personer som möjligt.
Det verkar som om miljöministern är inne på samma linje då man i svaret på interpellationen talar om en ökad lokal delaktighet och ett ökat regionalt ansvar för rovdjuren, men med nationella riktlinjer. I det sammanhanget vore det intressant att veta hur det är i de länder som gränsar till Sverige. Vilka riktlinjer finns där?
Finns det något nordiskt samarbete när det gäller rovdjursfrågorna? Rovdjuren känner ju inte nationsgränserna, utan de rör sig ganska fritt. Det vore bra om det fanns några liknande riktlinjer i våra nordiska grannländer och någon liknande lagstiftning.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret. Det måste vara inspirerande att få höra så mycket kloka ord i denna debatt här i kväll. Rovdjuren tillhör vår fauna. Även om det finns de som säger att de borde stängas in i några reservat är det naturligt att de ska finnas där de hör hemma, i rimlig omfattning.
Men då måste vi ha en rovdjursstam som inte hotar tamdjur, skogens vilt och, i värsta fall, människors säkerhet. De konflikter som finns i rovdjurstäta områden måste lösas. Människor ska känna sig trygga när de är ute i skog och mark. Att skapa en rovdjurspolitik som är förankrad hos hela befolkningen är en stor utmaning som den förra regeringen inte lyckades med.
Men jag tycker att miljöministerns insikter i landsbygdens förhållanden bör ger goda förutsättningar för att vi nu ska få en bättre rovdjurspolitik. Sunt förnuft i rovdjurspolitiken - det är rubriken på Tomas Tobés interpellation.
Om vi tar vara på det sunda förnuftet hos dem som lever nära rovdjuren och lyssnar in deras erfarenheter och åsikter finns det goda förutsättningar för att det ska fattas bra beslut. Rovdjuren finns här, och de ska få vara kvar. Men deras existens får inte innebära att landsbygdsbornas levnadsförhållanden försämras.
Lars-Ivar Ericson (C):
Att hitta nya lösningar för att människor ska komma i arbete är viktigt. Därför måste vi skapa förändringar som ger snabbare vägar till fler riktiga jobb. Tidigare i dag har vi i kammaren diskuterat regelförenklingar när det gäller företagande och konstaterat att de regelförenklingsåtgärder som regeringen hittills genomfört eller aviserat innebär besparingar med upp till 10 miljarder per år för företagen.
Det blir lättare att starta och driva företag. Det innebär att det också blir fler jobb att förmedla. Nu handlar det om att göra arbetsförmedlingsprocessen enklare. Jag vill instämma i interpellantens ord om hur viktigt det är att stimulera tillkomsten av alternativa arbetsförmedlare.
Arbetsförmedlingen ska vara vägen till jobb, inte till passivitet. Från Centerpartiets sida har vi länge pratat om vikten av en vitalisering av förmedlingsverksamheten där privata aktörer ges ett tydligt mandat att förmedla arbete till arbetssökande. Att få in duktiga coachande entreprenörer i arbetsförmedlingsverksamheten är nödvändigt.
Alla goda krafter behövs för att ge ökade möjligheter för arbetssökande att få arbete. Privata företag, organisationer, fackföreningar, utbildningsföretag och bemanningsföretag är exempel på aktörer med goda erfarenheter som skulle kunna bidra i förmedlingsarbetet.
Med ett system där privata förmedlingsalternativ erbjuder hjälp till arbetslösa får vi en mångfald av olika aktörer och ger ökade valmöjligheter till den arbetssökande. En rörmontör kanske behöver en annan form av förmedling och coachning än en biokemist, och förmedlingsverksamheten behöver inte se likadan ut i alla delar av landet.
Arbetsmarknaderna ser olika ut, och därför bör förmedlingsverksamheten anpassas till de lokala förhållandena. Någon form av ersättnings- eller bonussystem kan också kopplas till förmedlingsverksamheten för att ge incitament till att mer effektivt förmedla jobb.
För att då undvika att förmedlingar endast förmedlar arbeten åt förhållandevis lättanställda personer kan ersättningssystemet utformas på ett sätt som särskilt gynnar dem som under lång tid stått utanför arbetsmarknaden. Jag undrar hur arbetsmarknadsministern ser på ett sådant ersättnings- eller bonussystem.
Lars-Ivar Ericson (C):
Vid tidigare debatter och även här i kväll har jag lagt märke till att arbetsmarknadsministern har uttryckt sitt stora förtroende för de sociala företagen. Det är bra, för det synsättet vittnar om en insikt om att många personer med funktionsnedsättning genom de sociala företagen kan få möjlighet till jobb.
De sociala företagen blir i många fall också något av en arbetsförmedling genom sina kontaktnät med företag och kommuner. Genom dem slussas många ut i arbetslivet. Jag vill här i kväll lyfta fram ett gott exempel nedifrån Skåne. Jag tänker på det sociala företaget Medvind i Glimåkra utanför Kristianstad.
De har lyckats mycket bra med att få personer att gå vidare till jobb i närområdet. Att bli respekterad för den man är, bli bemött på ett korrekt sätt och få träffa en person och inte bara hänvisas till en jobbsökardator betyder mycket för varje arbetssökande.
Det är på samma sätt med den arbetsgivare som kontaktar Arbetsförmedlingen när han eller hon söker lämplig arbetskraft. Det är viktigt med korrekt bemötande. Det känns väldigt bra att vår nuvarande regering har insett vikten av mångfald när det gäller att förmedla arbeten. Att få ha ett arbete, känna sig behövd på en arbetsplats och uppleva gemenskap med arbetskamrater är någonting som vi önskar alla människor.
Lars-Ivar Ericson (C):
Regler är till för att hjälpa och inte för att stjälpa. Tyvärr har ett omfattande regelverk för företagande här i landet under många år varit ett hinder för att starta och bedriva företag. Många människors kreativitet har dämpats av myndighetspålagor. Blanketter och krångliga regler kan dämpa även den mest företagsamme.
År 2003 fanns enligt uppgift 22 000 sidor med regler för företagande. Under den förra regeringen tillkom ytterligare några hundra sidor. Vid en manifestation här i Stockholm på Drottninggatan - jag tror att det var under 2003 - stod det företagare från olika delar av landet och högläste ur dessa regler. Vi var flera centerpartister som på olika sätt deltog i läsningen.
Även Maud Olofsson var med då. Men märkligt nog var intresset från den dåvarande regeringen med stödpartier inte så stort. Det visar än en gång hur väl det stämmer med det bevingade ord från latinet som jag ofta använde under förra mandatperioden: Ut desint vires tamen est laudanda voluntas.
Det betyder: Även om den goda viljan är berömvärd fattas krafterna. Mona Sahlin sade: Företagarna är vår tids hjältar. Ett regelförenklingsarbete påbörjades men rann ut i sanden. Här tycker jag att vi ser skillnaden mellan alliansens och Socialdemokraternas politik. Nu är det både god vilja och krafter.
Regeringen talar inte bara om hur viktiga företagarna är utan nu blir orden till handling. Det blir enklare, roligare och lönsammare att vara företagare. Det innebär många viktiga steg att bryta utanförskapet genom fler jobb i nya och växande företag.
När det gäller att bryta utanförskapet har de sociala företagen en viktig roll. De kan skapa arbetstillfällen och tillfredsställa behov som varken den offentliga sektorn eller den privata marknaden kan tillgodose. Det är ett sätt att bedriva företag med medarbetarna och deras förutsättningar.
Därför vill jag fråga Maud Olofsson hur hon ser på de sociala företagens betydelse och hur dessa företag gynnas genom regelförenklingar.
Lars-Ivar Ericson (C):
Under förra mandatperioden hade jag tillfälle att i arbetsmarknadsutskottets regi besöka Portugal under en vecka. Där fick jag information om att det går åt ungefär en dag för att klara av alla formaliteter för att starta ett företag i det landet. Vi har inte nått dit än i Sverige. Men jag tycker att det som Maud Olofsson redovisar i denna debatt tyder på att vägen ut ur regeldjungeln är utstakad.
Till Börje Vestlund och andra inom socialdemokratin vill jag säga: Har ni inte märkt att det utöver naturens alla vårtecken nu även våras i företagarnas värld? Efter många år med jobbig höst- och vinterpolitik under den förra regeringen kan man säga att de friska vårvindarna nu blåser genom alliansregeringens företagsvänliga politik.
Jag tycker att ni ska lyssna till näringsministerns redogörelse för vad som har gjorts och vad som kommer att göras. Det fanns 22 000 sidor med regeltexter. Det betyder att det fanns många sidor att ta av.
Men det som den förra regeringen bara ordade om håller nu på att bli handling i ett aktivt regelförenklingsarbete, och det är någonting som Sveriges företagare verkligen välkomnar.
Lars-Ivar Ericson (C):
Världens största näringsgren brukar man kalla turismen. Det är bra att näringsministern i sitt svar lyfter fram turismen i Sverige som en framtidsnäring och säger att det ska bli satsningar från samhällets sida. Tyvärr hade inte alltid den förra regeringen samma insikt och åsikt om detta, i alla fall kom det inte alltid till uttryck i praktisk handling.
Vår nuvarande regering har, som Maud Olofsson redovisat i sitt svar, visat ett brett angreppssätt när det gäller att utveckla turistnäringen. Inte minst det pågående regelförenklingsarbetet tror jag är mycket viktigt. Det finns en alldeles speciell sak när det gäller turism, nämligen den omfattande byråkrati som vi har när det gäller att sätta upp skyltar för att visa till olika turistmål.
Jag hoppas att det är något på gång också när det gäller förenkling av regler för detta. Turistnäringen är bra för att den erbjuder många typer av jobb. Det är en näring som passar alla. Det finns möjlighet att utvecklas och arbeta där oavsett ålder, bakgrund, utbildning och vilja att göra karriär. Här finns också plats för såväl egenföretagare som anställda.
Det borde också finnas mycket goda förutsättningar för personer som lider av olika typer av funktionsnedsättning att etablera sig inom turistbranschen. Jag undrar hur näringsministern ser på det. Skulle vi kanske ha fler sociala företag som kunde etablera sig inom turistnäringen? Tillgänglighetsfrågor är också viktiga.
År 2010 ska vi ha ett samhälle tillgängligt för alla. Sverige ligger faktiskt inte så långt framme när det gäller tillgänglighet till turistmål. I Danmark finns det omkring 1 600 licensierade turistmål som är tillgängliga för funktionshindrade. I Sverige lär det vara ungefär 300.
Här tror jag att det finns mycket att göra, inte minst i samarbete med de olika handikapporganisationerna. Ungefär 10 procent av EU:s befolkning beräknas ha någon form av funktionshinder som begränsar deras rörelsefrihet, men det utesluter inte att de vill turista.
Vi har i Sverige över en miljon människor som lider av någon form av funktionsnedsättning. Därför tror jag att det är viktigt att svensk turism i fortsättningen mycket mer uppmärksammar marknadsföringen mot funktionshindrade både i Sverige och när det gäller besökare från andra länder.
Numera har 300 miljoner indier och 500 miljoner kineser svensk medelklasstandard. De vill ju också komma till Sverige och se vårt vackra land.
Lars-Ivar Ericson (C):
Låt mig först säga till Börje Vestlund att jag inte delar den historiebeskrivning som vi fick angående den förra regeringens stora insatser på marknadsföringsområdet.
Vid flera tillfällen stod jag här i talarstolen och hade interpellationsdebatter både med minister Messing och minister Östros och påpekade att man i de övriga EU-länderna var mycket offensiv gentemot länder som Kina och Indien och etablerade stora turistsatsningar. Jag efterlyste sådana.
Men mig veterligen gjordes det inga sådana satsningar på dessa länder som ändå har så stor befolkning som vill ut och resa och se sig omkring i världen. Vi har konstaterat att besöksnäringen är en framtidsnäring och att det finns en obegränsad tillväxtpotential.
Jag funderar särskilt över några områden som jag tycker är intressanta eftersom vi har ett land med ett rikt varierat landskap. Jag tänker på upplevelseturism, ekoturism och landsbygdens betydelse. Jag undrar lite grann vad regeringen gör för att underlätta för landsbygdens befolkning att etablera sig inom turistbranschen.