Göran Hägglund (KD):
Julia Kronlid säger att hon inte är riktigt nöjd med mitt svar. Det kanske är för att vi har olika uppfattningar. Hon tycker att en lagstiftning skulle vara bra och tror uppenbarligen att den skulle lösa alla problem. Jag har funnits i den lagstiftande församlingen, riksdagen, under väldigt många år och vet att lag inte alltid är vägen till framgång eller vägen för att uppnå de syften man har.
Det finns ibland klokare sätt att gå fram för att åstadkomma det som man vill göra. Vi vill, tror jag, gemensamt ha en ordning där människor i så stor utsträckning som det över huvud taget är möjligt kan utföra sina arbetsuppgifter i enlighet med det egna samvetet. Julia Kronlid väljer nu att säga: Ja, men skulle vi ha en sådan här lag är det just när det gäller abort.
Sedan för hon in någonting som tack och lov inte är aktuellt i Sverige, nämligen dödshjälp. Men det är väldigt svårt att som lagstiftare säga: Vissa samvetsbetänkligheter är okej, men andra kan vi bortse från. Det är inte alldeles lätt att som lagstiftare hitta en väg för att kunna reglera detta. Julia Kronlid får gärna komma med en förklaring.
Hur, exakt, skulle en sådan lag utformas för att man skulle kunna säga att vissa samvetsbetänkligheter får fullföljas fullt ut medan andra inte är värda att ta på allvar? Det är ju den diskussion som man kommer till som lagstiftare om man skulle fullfölja den vägen. Hur ska man förverkliga resolutionen? Jag har pekat på ett sätt.
När det gäller verksamheter - då talar jag framför allt om verksamheter som har en bredare karaktär än de allra minsta mottagningarna - kan man möjligen organisera arbetet på ett sådant sätt att människor får ägna sig åt saker som är i enlighet med det egna samvetet och inte behöver göra annat. Sedan gäller det DO:s yttrande. Jag har inte läst hela yttrandet, men jag har läst en sexsidig sammanfattning av det.
Man ska nog akta sig för att dra de slutsatser som Julia Kronlid gjorde här. Man får påminna sig om vad anmälaren angav för skäl för diskriminering och också läsa vad Diskrimineringsombudsmannen säger. Det är inte alldeles på det viset som Julia Kronlid redogör för här. Man säger att det inte går att säga att det är en diskriminering till följd av en religiös övertygelse.
Det är inte så att den här personen har blivit diskriminerad av religiösa skäl, utan det har handlat om arbetsgivarens sätt att organisera arbetet, oavsett vilka bevekelsegrunderna är. Där ligger en viktig skillnad. Jag skulle vilja peka på en sak till. Det handlar om det här med att många länder i Europa har olika typer av lagstiftningar som ger den enskilde möjlighet att avstå från att utföra vissa arbetsuppgifter.
Det finns en mycket långvarig tradition, tror jag, i varje enskilt fall. Och dessa har i regel kommit till när lagstiftningen har ändrats till förmån för till exempel en utökad rätt till abort. Vi kan också se att Sverige har särskilda utmaningar. Det är ett glest befolkat land. Vi har stora ytor och ganska lite folk.
Hur säkerställer man att alla personer kan få den abort som de, enligt hälso- och sjukvårdslagstiftningen, har rätt att få? En annan sak är att vi i Sverige har organiserat arbetet på ett sådant sätt att barnmorskorna i dag har ett både stort och brett ansvar. Det skiljer sig från hur det är för barnmorskor i många andra länder, där de kan specialisera sig på vissa delar av förloppet.
En del är kanske specialiserade på rådgivning, andra på förlossning eller på abortverksamhet.