KBLab/rixvox huggingface dataset:
Åsa Lindestam (S):
Ministern har också sagt att det ska vara bra och effektiv konkurrens för att kraftigt öka transporter genom hela landet. Det måste väl även betyda att om industrin eller andra sektorer behöver människor med utbildning måste de kunna ta sig dit där de ska arbeta och ta sig hem.
Som det är nu måste människor åka hem tidigare på dagen, och det gör att man inte kan arbeta senare på kvällen. För min egen del kan det innebära antingen att jag måste sova över här i Stockholm eller att jag måste inställa det kvällsmöte som jag skulle ha kunnat gå på. Jag tror absolut inte att jag är ensam i detta. Det är fullt på våra tåg.
Det har hänt att jag har stått mellan Söderhamn och Gävle därför att det inte har funnits en enda sittplats. Är man 52 år, kvinna och har lite värk här och där är det inte så bra att stå, men så är livet ibland. Därför förstår jag inte att man tar bort tågen för oss. De är fulla. Botniabanan ska vara klar 2010, har jag förstått.
Det är något som vi tillsammans har tyckt vara väldigt bra för miljön. Jag hoppas verkligen att den kommer att öka transporterna av både gods och människor. Varför börjar man då med att dra ned? Det är väldigt underligt. Vi vill ha en väl fungerande persontrafik, säger ministern. Det står i förhållande till människors önskan att åka kollektivt.
Men det kan ju inte vara bara den kommersiella trafiken som ska bestämma: Bara för att det just nu behövs ett tågsätt i Skåne - om det nu är sant; det är ett rykte - får man ju inte ta bort ett tågsätt någon annanstans utan vidare. Det måste även finnas ett ansvar i en regering för att se till att vi i en sådan kris som vi nu lever i, med en arbetslöshet som kommer, måste kunna ta oss till andra ställen. Annars kan vi inte uppfylla villkoret. Då kastar man ut människor med badvattnet.
Att stärka Ostkustbanan är helt nödvändigt. Ja, det är bra med de investeringar som är på väg. Men investeringar måste också betyda tåg. Det kan inte bara betyda räls. Det måste betyda tåg. Därför måste vi ha detta kvar. Regeringen säger att en tillväxtpolitik ska vara för alla delar av landet. Jamen Norrland då, räknas inte vi som en del?
Vi är egentligen en större del av landet, och ibland har vi svårare med jobben. Just nu är det oerhört tufft i mina hemtrakter. Vi behöver kunna åka någonstans, och jag vill att det ska finnas resenärer och att de ska åka på tåget. Jag vill att kommuner och landsting ska få vara med och tycka. Man ska bli tillfrågad om sådana här saker. Det ska vara ett samspel som gör att det här blir bra.
Det ska inte vara någon hemlig överenskommelse som viskas i öronen på vissa av oss resenärer att det är på gång att ett tågsätt ska försvinna. Det här ska göras öppet och tillsammans, så att det blir så bra som möjligt för invånarna.
Åsa Lindestam (S):
Jag förstår inte det som sägs här. Det är bara fina ord. Vad jag ser framför mig är försämringar. Förbättring talar ministern om. I vilket hänseende? Kapacitet och framkomlighet talar ministern också om. Kapacitet - nej, det har ju blivit färre vagnar att kliva på. Då är det inte bättre, utan då är det sämre.
Framkomlighet - ja, det där tänker jag ta upp en annan gång. Underhåll, ett litet stickspår om man får vara lite rolig - ja, också detta ska vi prata om en annan gång. Just nu är det väldigt illa. Det har varit betydligt bättre. Men på sistone har någonting hänt. Det har dragits ned väldigt mycket.
I ministerns alla inlägg i en tidigare debatt med Hans Stenberg med flera hette det att regeringen satsar på jobb och infrastruktur för hela landet. Nej, det tycker inte jag. Jag kan inte se det med mina ögon så att säga, vare sig i min region eller för övrigt uppåt Norrland. Det har skett en neddragning av tågsätt.
Vi har ingen möjlighet att ta oss bort på samma sätt som tidigare för att kunna få de jobb som vi så otroligt gärna vill ha i andra delar av Sverige. Den möjligheten behöver vi. Söderhamnarna och de som bor längs banan vill bo kvar. Kommunen är vacker, och det är en härlig befolkning. Jag är stolt över att få bo där uppe. Men jag måste också kunna ta mig därifrån för att jobba någon annanstans, med möjlighet att komma hem på kvällen.
Det jag vill ha ett svar på är varför man gör som man gör när man lovar att hela Sverige ska få ta del av sådana här möjligheter. Varför tas då detta bort uppe hos mig? Det där kan en regering styra om den så vill eller låta detta med lönsamhet vara. Beträffande lönsamheten undrar jag: Är lönsamhet bara ekonomi? Eller skulle också miljö och människor och deras möjligheter att ta sig till jobb kunna vara lönsamhet?
Åsa Lindestam (S):
Jag tackar ministern för svaret. Jag undrar så över detta ärende. Visst är en utredare tillsatt. Men varför så sent? Helikoptrarna har varit våra sorgebarn inom försvaret. Det har varit olyckor med otäck utgång. Det har varit leveranser som inte har mottagits för man har inte varit nöjd.
Det har varit uttjänta helikoptrar som vi har plockat ut och inte kommer att använda. Den 9 oktober tillsattes utredningen. Redan då tänkte vi att det skulle ha varit i går. I utredningen står att den första delrapporten ska komma den 31 december. Det är förskjutet nu tre månader.
Utredaren kom inte förrän den 18 december, så han hade ingen möjlighet att lämna den första delrapporten dagarna före jul. Att jag är så orolig för helikoptrarna beror till största delen på Afghanistan.
När vi stod här i kammaren någon dag före jul och diskuterade Afghanistan och den styrka som vi skulle utöka med visar det sig att Medevac, den helikopter som vi nästan kan se som ett litet sjukhus, som kan göra det som är akut om det värsta skulle inträffa, inte skulle kunna komma under hela den mandatperiod som vi har gett till styrkan i Afghanistan.
Vi tog beslut här om att de skulle få en Medevachelikopter eller två, men den kommer inte att kunna levereras. Det är ett jättekonstigt beslut. Jag påtalade redan i en frågestund den 11 december för ministern att det här inte går ihop. Det finns ingen leverans. Hur kan vi ta de besluten? Även om helikoptern skulle dyka upp nu är det en lång övningstid innan styrkan som ska flyga helikoptern skulle klara av det.
De som ska göra saker i helikoptern måste också få träning. Det finns ingen rimlighet att den kommer att dyka upp. Försvarsmaktens förmåga till understöd måste jag kritisera just nu. Det är inte bra det som är. Hur ska organisationen egentligen se ut? Vilken dimension ska vi ha på de här delarna? Och hur ska helikopterparken se ut egentligen?
Konsekvenserna av det här just nu är att Försvarsmakten avvaktar. Regeringen avvaktar. Jag förstår också att ISAF, styrkan i Afghanistan, avvaktar. Alla avvaktar. Det händer ingenting. Tiden bara rusar i väg. Självklart är det bra med en utredning. Men varför tillsatte inte ministern någon person redan när utredningen kom som brukligt är? Det är jättekonstigt.
Det vill jag ha svar på i dag. Det är bra att det är en överdirektör på FOI, Försvarets forskningsinstitut. Absolut. Det är säkert en person som är insatt i frågorna. Samtidigt känner jag att en hög tjänsteman som ska utreda det här kanske har nog ändå med sitt eget. När jag jobbade som chef innan jag hamnade i riksdagen hade jag fullt upp med att vara chef.
En överdirektör borde också ha fullt upp med det han eller hon gör. Nu är det en han som har fått det här uppdraget, och det kanske är den bästa personen. Det vet jag inte. Men frågan är alltså: Vad innebär detta? Vilka konsekvenser kommer det att få när vi alla avvaktar?
Åsa Lindestam (S):
Fortfarande vill jag veta vad som händer under tiden alla väntar. Det är ju det vi gör just nu. Vad ska vi säga till dem i Afghanistan som väntar på helikoptern? Det känns trots allt otillfredsställande. Sedan håller jag verkligen med om att det är bra med en utredning. Det är inte det jag vänder mig mot och inte mot personen i fråga heller utan mot att det tog så lång tid. Jag vill absolut markera stöd.
Den här utredningen hade vi tillsammans kunnat prata om långt tidigare än det datum som den väl blev beslutad av regeringen. Jag tror att säkerhetsarbetet är det som vi kanske borde resonera betydligt mer om också framöver för hela vår styrka utomlands. De kanske offrar det mest värdefulla av allt, sitt liv, för Sverige.
Då måste de ha bästa tänkbara materiel, inte bara bra nog utan bästa tänkbara, tycker jag. Det här måste vi prata betydligt mer om. Väntan är svår och avvaktan. När man är i Afghanistan tror jag kanske att det svåraste man har att uppleva är när ingenting händer och man inte kan utföra det uppdrag som man är ditskickad för att göra. Jag tror att de tänkte att nu kommer den.
Nu tar riksdagen det här beslutet och sedan kommer helikoptrarna. De hade ju datum för leverans, och så händer det ingenting. Vad kommer det att innebära att vi avvaktar, att alla får sätta sig ned och vänta? Det är det jag vill ha svar på. Hur kan det vara så här? Jag hade velat ha ett krafttag från regeringen. Det här ska gå undan. Det här ska göras bra.
Det ska inte forceras, men själva utnämningen och beslutet om utredning var inte okej. Det ska gå fort och snabbt. Vi vet vilka personer som finns att tillgå.
Åsa Lindestam (S):
Jag tackar ministern för svaret. I morse klev jag på tåget kl. 06.25 och upptäckte en gammal kompis som jag inte har sett på många år. Hon skulle också åka till Stockholm. Vi stod och pratade om tåg. Hon häpnade över hur det kunde se ut på Söderhamns järnvägsstation. Det var så mycket folk.
Som tur var hade jag platsbiljett och fick sitta i närheten av henne, så vi kunde fortsätta prata. Det var nästan proppfullt på tåget. Det går tydligen inte att utöka mer som det ser ut just nu. Pendlingen hos oss har ökat enormt mycket. Vi har ändrat vårt beteende. De flesta av oss tycker om att åka tåg.
I morse hörde jag också några prata om att det hade blivit mycket billigare. Bara man gick in på rätt sätt och tillräckligt långt i förväg och planerade sitt åkande skulle det kunna lösa sig med några hundralappar, inte bara till Stockholm utan ända till Göteborg. Samtidigt kom det fram andra människor och pratade med mig. De känner till debatten som har varit i medierna om att vi har mist ett tåg från Stockholm till Söderhamn.
Det går visserligen till Gävle, men där får vi kliva av. Vad händer då för vår del? Många som jobbar i Gävle och pendlar tar sig inte hem på kvällen. I stället får de sova över eller ta buss eller bil. Busstiderna passar inte så bra. Det är flera timmars väntan.
Man kan möjligen ta nattåget, men det går många timmar senare. Många åker inte bara till Gävle utan också till Uppsala och Stockholm, självklart för att arbeta men också i kulturella sammanhang. Man skulle gärna vilja fortsätta med det och kunna ta tåg hem från Gävle, Uppsala eller Stockholm på kvällen.
Per Svedberg, Hans Stenberg och jag gick ut på nätet och frågade vad folk tycker. På några få veckor fick vi 630 namnunderskrifter som intygar att kvällståget verkligen behövs. Det här styrs knappast av marknaden, för det finns människor som vill åka tåg, utan det styrs av något helt annat, för tåget hamnade i Skåne eftersom de hade större behov.
Vi behöver tåget för att kunna utföra våra arbeten. Vi behöver kunna ta oss från Gävle till Söderhamn, Hudiksvall och Sundsvall kvällstid. Det är klart att marknaden kanske så småningom löser ett bekymmer. Det ryktas att våra tre hemkommuner måste satsa pengar i en eventuell buss. Några får kliva av tåget i Gävle och sedan kliva på en buss.
Det är inte det bästa med tanke på miljön. Det skulle vara betydligt bättre om vi kunde få en fortsättning på tåget. Det är vad vi önskar. Jag har inte bara fått namnunderskrifter utan ett stort antal mejl och telefonsamtal direkt till mig.
Jag har också pratat med många på gatan när jag till exempel har varit och handlat. En kvinna berättade att hon jobbar i Stockholm. Hon har ett mycket speciellt arbete och kan inte byta så lätt. Hon beskrev sin vånda när hon inte kan ta sig hem på kvällen till Söderhamn där hon vill fortsätta bo. Jag hoppas därför att ministern tar tag i dessa frågor.
Åsa Lindestam (S):
Nu ska vi prata om den där marknaden, ministern. Två av mina vänner som jag träffade i morse jobbar i Gävle. De får kliva på tåget i Ljusnan och åka norrut. Där får de kliva av tåget i ottan och sitta och vänta till 06.25. Marknaden gör att de måste köpa olika tågbiljetter. De har alltså ett länskort för X-tåget som går inom Gävleborg och lite utanför.
Sedan måste de köpa ett X 2000-tillägg. Det är marknaden som vill det, för marknaden vill tjäna pengar. Samma marknad gör att om jag tar ett Intercitytåg från Stockholm till Söderhamn är det helt okej med en biljett. Jag kan kliva av i Gävle, jag kan kliva på X-tåget som går i Gävleborg och komma till Söderhamn.
Men om jag, med mitt kort, skulle få för mig att åka från Gävle till Söderhamn med samma tåg måste jag lösa en ny biljett. Konstigt, men så är det. Jag har bråkat om det här under förra perioden, och någon sade till mig: Du får väl fuska. Är det något jag inte vill anklagas för är att fuska. Jag vill inte fuska. Den här perioden har jag ytterligare ett länskort så att jag kan kliva på båda tågen.
Mycket märkligt, tycker jag, men det är marknaden som behöver tjäna pengar, och då ser det ut på det här viset. Det skulle vara någorlunda tryggt ekonomiskt, säger ministern, men det här tycker jag är lite otryggt och dessutom kostar det pengar för alla som åker, för det är olika system. Det här är någonting som ska in i regleringsbrevet. Det ska vara samma biljetter så att man inte behöver hålla på på det här viset.
Jag hoppas att vi får lämna över de 630 namnunderskrifterna till ministern. Jag vet att vi inte får göra det här i kammaren, men jag hoppas att vi får en stund utanför.
Åsa Lindestam (S):
Tack ministern, som ger oss tillfälle att hoppa in i den här oerhört viktiga debatten. Jag tänker lägga mitt fokus på kompetensförsörjning. Tidigt i morse när jag klev på tåget hemifrån satt på stationen en av mina före detta arbetskamrater, Karin. Sedan vi jobbade tillsammans för drygt 20 år sedan har hon haft möjlighet att vidareutbilda sig så att hon fortfarande kan bo kvar i våra trakter.
Jag pratar om Gävleborg. Tack vare distansutbildningen har hon utbildat sig till ett annat nytt yrke. Hon pendlar många mil, och det tar tid och kraft. Men ändå klarar hon att bo på sin lilla ort tillsammans med man och tre barn.
Det är hon tacksam för, och jag tycker att det är trevliga stunder vi får tillsammans att prata gamla minnen och framtid. Jag har också pratat med anordnarna av distansutbildningen och frågat hur det fungerar just nu. Vi ser alltså en nedgång i distansutbildningen.
Det beror på att man inte kan kompensera sig längre och få samma möjligheter att leva på de pengar man får eftersom regeringen har förändrat reglerna. Det är ledsamt. På en så liten ort som jag bor på är det oerhört betydelsefullt att få tag på människor med kompetens som vill bo och leva där. Jag har också pratat med representanter för Högskolan i Gävle.
Tyvärr minskar distansutbildningen. I Söderhamn finns ungefär 300 studenter i distansutbildning, och i Bollnäs är det också ungefär 300. Högskolan i Gävle startade tidigt med dessa delar, satte fart och såg nyttan med distansutbildning, det vill säga att man kan bo kvar.
För några år sedan var det ett uppsving därför att man såg möjligheten att läsa långt borta men ändå bo kvar, ha barn i förskola eller skola och komma hem till familjen på kvällen. Vi har också tagit krafttag när det gäller våra gymnasieungdomar.
Här har alla sex hälsingekommunerna gått ihop i ett hälsingevux, och de har bestämt sig för att ta bort den interkommunala ersättningen men ändå bjuda de elever som läser på gymnasiet en god standard. De är fortfarande tvungna att byta ort, men det kostar inte kommunerna något. Vi gör verkligen ett försök. Det här är oerhört viktigt för oss.
Man kan alltså resa långt för att läsa till exempel ett språk - men tack och lov går det fortfarande att läsa det språket. Tidigare kunde man under en kortare period, till exempel vid arbetslöshet, läsa med hjälp av a-kassa. Det kan man inte längre. Nu är man alltså tvungen att ta studielån. Vi som vet summorna för studielånet inser att det inte är så lätt att leva på de pengarna heller eftersom det inte är fråga om så mycket pengar.
Jag blir orolig när regeringen säger att det finns en ambition i tillväxten. Första ambitionen borde vara att behålla befolkningen i våra trakter. Tidigare talare har talat om att få dem att bo i våra lägenheter - som mestadels står tomma - och att gå i våra skolor - där elevunderlaget börjar urholkas.
Hur ska vi göra för att behålla den personal vi har, de människor som vill läsa och de människor som behöver kompetensutbildas för att kunna ta vissa arbeten i våra trakter? Denna fråga vill jag ha svar på.
Åsa Lindestam (S):
Jag vill tacka ministern för svaren. Jag måste ta tillfället i akt att berätta om detta med satsningen på infrastruktur, som jag tycker är speciell och som jag också har debatterat med infrastrukturministern ett par gånger. En satsning hos oss utefter södra Norrlandskusten innebar att man drog in hela tågsättet, det sista kvällståget.
Normalt har vi kunnat åka hem på kvällen efter ett möte och kunnat ta oss ända upp till Sundsvall. Men satsningen innebar att tåget stoppades i Gävle. Längre än så kom vi inte. Vi missade att ta oss hem till Söderhamn, Hudiksvall och Sundsvall. Tågpersonal som bor i Sundsvall får sova kvar. Det kostar lite pengar. Dessutom måste man hyra in tåget i Gävle. Det kostar lite pengar.
Vi som brukade åka med kvällståget får sova kvar i Stockholm eller åka hem tidigare på dagen. Det går inte heller. Det är regeringens satsning på oss. Det är fruktansvärt jobbigt. Vi behöver vårt tåg. Det gör att man kan bo kvar där man vill bo även om man jobbar i Stockholm.
När det gäller hela kompetensutvecklingspaketet känns det svårt när vi ser att befolkningen i Gävleborg har mycket könsuppdelad arbetsmarknad. Jag tror att politiken kan göra skillnad. Hade man sett till att alla kunde leva där hade den inte varit lika könsuppdelad som i dag.
Så länge marknaden får råda kommer den att fortsätta att ligga på samma nivå där män jobbar med vissa saker och kvinnor med andra. I alla fall kommer det att se ut så i våra trakter. Här hade man kunnat göra skillnad om man hade tagit tag i det.
Åsa Lindestam (S):
Tack för svaret, ministern! Jag har också nyligen ställt en liknande skriftlig fråga och fått svar, fast jag blev inte så värst vidare mycket klokare av det. Det är jätteviktiga frågor som ställs, och vi är inte nöjda med svaren, varken killarna eller jag. När jag har tittat på det här ser jag att det är de mest stridskraftiga, mest påkostade, viktigaste, mest kraftfulla och mest flexibla styrkor som vi har.
De kan användas i särklass över hela Sverige. Och nu stympas de vid knäna. Partiledarna från regeringshåll har i Svenska Dagbladet gått ut och sagt att ingen nedläggning ska hända under den här mandatperioden, och i en debattartikel har man skrivit att obalansen i försvarsekonomin är hanterad. På det sättet har man alltså inte längre kniven på strupen.
Vi i försvarsutskottet har också tagit till oss detta och funderat på det. Vi har vässat texten och talat om ett förbud mot att ändra förbandens innehåll; vi vill inte att det ska hända, utan det är någonting som vi här i riksdagen ska bestämma. Försvarsmakten har alltså på gång att flytta värnpliktigas utbildning från F 21 uppe i Luleå och från F 17 i Ronneby ned till Linköping.
På det sättet urholkas systemet. Huvuddelen av basbataljonen ska också flyttas. Jag har också läst förordningen. Den är ju skriven av ministern och regeringen. Där kan man alltså styra hur man vill ha det. Men när jag läser förordningen med mina ögon ser jag inte att man kan flytta det som man ändå håller på med.
När basbataljonen efter en flytt försvinner blir man i båda ändarna av Sverige sämre rustad i framtiden. Förutom det mister Luleå - trodde chefen där uppe - kanske 200 jobb. Just detta ska riksdagen fatta beslut om. Det är alltså inte något som Försvarsmakten ensam ska bestämma om. Frågan är så att säga större än Försvarsmakten och också större än regeringen. Därför vill vi ha frågan på riksdagens bord.
Dessutom är många av oss oroliga för vad som händer där uppe. Med "där uppe" syftar jag på Barents hav och Arktis. Nyligen har vi ju haft en man från Norge här som har lagt fram ett förslag om hur vi ska samarbeta. Jag syftar då på Stoltenberg och hans rapport.
Stoltenberg har på utrikesministrarnas uppdrag lagt fram ett förslag om att vi ska jobba tillsammans inom sjö-, land- och luftförsvaret. Men för vår del skulle det då bli ännu sämre om basbataljonen tas bort. Där skulle vi i stället ha kvar krafterna och kunna bidra med de delarna uppe i norr likaväl som nere i söder. Vi vet också att de här planen lyfter väldigt ofta.
Flygningarna gäller inte bara i närområdet, utan man behöver flyga betydligt längre. Det är just det som basbataljonen står för. Min fråga till ministern är därför: Vet ministern om att det här just nu pågår, och finns det i så fall någonting som ministern kan göra för att förhindra detta som ingen av oss vill?
Åsa Lindestam (S):
Jag tackar ministern för svaret, men jag är fortfarande inte nöjd. Staffan Danielsson säger en hel del. Det är roligt att få lite medhåll. Mycket av det han säger stämmer, som att detta ska vara spritt över landet. Det har vi verkligen velat i försvarsutskottet. Men det händer någonting uppe i norr och nere i söder just nu. F 21 består av tre insatsförband. Det är som en pall på tre ben.
Nu håller man på att sparka av det tredje benet, och då tror jag inte att den kommer att kunna stå upp. Det finns två JAS-divisioner men också en basbataljon, och de har till uppgift att stödja utanför hemmabasen. De ska också ha operativa möjligheter som är lite större än de vanliga. Jag tänker fortfarande på Barents och Arktis, även om vi just nu inte ska tala om det.
Ministern säger att det tas från försvarsförmågan, att man tar det till något annat. Vi vill ha kvar den delen. Vi anser att den är så viktig att den behövs både i norr och i söder, det vill säga både F 21 och F 17. Basbataljonen ger alltså flexibilitet och möjligheter till samordning av de två JAS-divisionerna.
Vidare ska de stå för bevakning och underhåll av flygplatsen liksom för ledningen och underhållet av själva flygdivisionen. Därför behövs de. JAS har ju många varierande uppgifter och roller under sin flygtid, vilket varit styrkan med JAS. I en dynamisk stridssituation kan den helt plötsligt förändras och vara antingen offensiv eller defensiv.
Det har basbataljonen kunnat hjälpa till med att förändra under hotbildens gång. Ministern säger också att Socialdemokraterna vill förändra detta och att vi hade kunnat motionera om frågan under mandatperioden ifall vi velat göra det. Jag vill påminna om att under den förra mandatperioden - jag satt i försvarsutskottet även då - när regeringen inte var moderat utan socialdemokratisk väcktes en motion som var precis den motsatta.
Då tyckte nämligen den borgerliga oppositionen att vi skulle lägga beslutet hos riksdagen och inte hos regeringen. Det var det förslag som fanns, och vi gick samman och sade att det var okej. Beslut som handlar om nedläggningar ska fattas av riksdagen eftersom det är fråga om så pass stora förändringar. Som jag sade tidigare omfattar det mer än bara försvarsförmågan.
När i tiden man tycker en viss sak beror kanske på om man sitter i regeringen eller inte. Jag har förståelse för att ministern gör som han gör. Samtidigt kan man som minister via regleringsbrev eller genom en förordning besluta om andra saker. Det hade kunnat stå i förordningen att dessa delar inte får läggas ned.
Det står att grunden för Försvarsmaktens verksamhet ska vara förmåga till väpnad strid och att hela Sverige ska kunna försvaras. Nu tappar vi alltså norr och söder, och det är det jag vänder mig mot. Det är en farlig väg att slå in på. Det är ett beslut som hela riksdagen i så fall ska vara med och fatta.