KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Olofsson (V):
Givetvis är det bra att det finns med i regleringsbrevet. Det hade varit skandal om det inte hade funnits med. Den erfarenhet som finns på många håll är att det har funnits en tröghet i att få genusperspektivet att få genomslag i utbildningar där det måste finnas. Man får i socialtjänst, på skolor och i hälso- och sjukvård även utbilda personal som nyligen har gått färdigt sin utbildning.
I Göteborg finns till exempel en genusgrupp bland studenterna på medicinarutbildningen som kräver att det ska vara bättre än det är. Det finns en likadan på institutionen för socialt arbete. Vad vi vill betona är att det inte kan vara rimligt på de utbildningar där dessa kunskaper måste finnas att man har gjort den kunskapen frivillig eller tillgänglig på kortare kurser. Man kan välja till den.
Man har väldigt lite integrerat den i undervisningen. Det beror antagligen på att man saknar kunskap om hur man ska integrera ett genusperspektiv. Det krävs att man själv har genuskunskaper för att till exempel som lärare kunna göra det. Vi har lyft fram det för att vi tycker att det ska framgå tydligt i examensordningarna att det ska finnas med. Jag tänker ställa en fråga till Betty Malmberg.
Om man tittar på vart forskningspengarna går i dag ser man att nästan 90 procent går till de äldre universiteten. Jag vill gärna fråga om ambitionerna att se till att det blir en förändring så att även de andra högskolorna och de nya universiteten får möjligheten att kombinera forskning och grundutbildning. Jag tycker att det är en förutsättning för en bra kvalitet på utbildningen, och jag tror att vi alla gör det.
Vi har i Vänsterpartiet satsat 500 miljoner i vårt förslag för fler disputerade lärare så att fler lärare ska kunna forska. Vi har bland annat tänkt oss att det ska kunna hjälpa till att höja kvaliteten på de högskolor som inte har så mycket forskningspengar och disputerade lärare.
Eva Olofsson (V):
Ulf Nilsson kom lite grann in på den sociala snedrekryteringen, och jag undrar just vad Folkpartiet egentligen vill göra för att bryta den. Ulf Nilsson kanske har fler förslag. Han nämnde studiemedlen. Vi vet att de är alldeles för låga och har urholkats. Vi fick igenom en höjning med 300 kronor när vi samarbetade med s och mp, men vi skulle vilja ha en höjning med 1 200 kronor.
Tänker Folkpartiet se till att det händer något konkret på det området? Låt mig ta upp en annan fråga, nämligen det som handlar om studentinflytandet. I betänkandet behandlas två moderata motioner om att avskaffa kårobligatoriet. Det har kommit en utredning om avskaffande av kårobligatoriet och i stället göra det frivilligt.
För Vänsterpartiets del behöver vi inte ha kvar kårobligatoriet; däremot är studentinflytandet viktigt. Vi tror på aktiva studenter som kan vara med och granska, påverka, tycka till om utbildning, utveckla kvaliteten i högskolan. Jag tror att ni liksom jag blivit inbjudna till era studentkårer på hemorten för att diskutera dessa frågor med dem.
Utredningen har lagt fram ett förslag om att man ska fortsätta att vara oberoende av lärosätena, vilket är viktigt om det ska finnas en kritisk granskning från studenternas sida. Detta ska kopplas till att man från nationell nivå finansierar allt utom jag tror det är 20 procent. Jag skulle vilja höra om man är villig att garantera att det aktiva studentarbetet och studentinflytandet kan finnas kvar i oberoende form.
Eva Olofsson (V):
Det kommer vi att göra. För oss är förutsättningarna för att ställa upp på att obligatoriet avskaffas att man helt enkelt garanterar ekonomiskt oberoende studentinflytande på nationell nivå. Vi vet att det är viktigt för att man ska kunna fungera som en oberoende, kritiskt granskande och utvecklande kraft. Och det ska man kunna göra på alla lärosäten. Jag tänkte ställa ytterligare en fråga till Ulf Nilsson.
Vi pratade tidigare om att många kvinnor studerar. Så är det. Sedan krymper antalet i toppen på universiteten. När studenterna blir doktorander är andelen kvinnor 50 procent, andelen forskare är 40 procent, och när vi kommer till kvinnliga professorer har andelen krympt till 17 procent. Sedan 1995 har andelen kvinnliga professorer ökat med 9 procent.
Vi kan knappast ropa hurra till hur det ser ut på toppen vid våra universitet. Hur det ser ut bland studenterna är en fråga som kräver en ganska bred diskussion. Jag skulle vilja veta vilka förslag Folkpartiet har för att öka antalet kvinnliga professorer och få ordning på toppen.
Eva Olofsson (V):
Jag har svårt att se att jag som anställd beroende på om jag jobbar i en äldreomsorg som är kommunalt utförd eller i en som görs av ett privat företag ska ha mindre möjligheter att vara en varnare när något går riktigt snett någonstans. Whistleblower tror jag att man brukar kalla det.
Skillnaden är just detta att om jag gör det i en offentligt utförd verksamhet så får inte arbetsgivaren, eller någon politiker för den delen heller, efterforska vem det var som vände sig till medierna eller vem som var upphov till att uppgiften blev känd. Det får inte heller förekomma repressalier mot personen om man skulle kunna gissa sig till vem den är. Det är häri den stora skillnaden ligger.
Slår jag larm i en äldreomsorg som är privat utförd riskerar jag att bli av med mitt jobb och min försörjning. Jag riskerar att råka ut för repressalier, och jag har inget skydd i lagstiftningen. Jag tror, precis som justitieministern, att det finns bra privata arbetsplatser och bra offentliga.
Jag kan säga till både Finn Bengtsson och justitieministern att Vänsterpartiet har motionerat och sagt att man bör gå ut och informera ordentligt på de kommunala offentliga arbetsplatserna om att detta är grundlagsskyddat och att man har denna rättighet som anställd. Det är en levande uppgift som man måste ha hela tiden. Men bara för att frågan är svår tror jag inte att man ska backa. Jag vill göra som Ylva Johansson och fråga: Kommer ni att ta tag i den här frågan?
Den lever, och runt om i landet kan man se att frågan diskuteras. Det finns en stor oro för att vi får allt tystare arbetsplatser inom skattefinansierad välfärdssektor, där det inte ska vara tyst.
Eva Olofsson (V):
Nikos Papadopoulos har ställt en väldigt viktig interpellation, och jag tar därför chansen att delta i debatten. Det första jag vill säga är att äldre människor i Sverige som är födda i ett annat land inte utgör någon enhetlig grupp. Utgångspunkten måste därför vara att alla är olika individer med olika behov och önskemål. Vi vet dock att det i dag finns brister när det gäller äldreomsorg till människor som är födda i ett annat land.
Det gäller både hemtjänst och äldreboende. Dessa tjänster utnyttjas i lägre grad av utrikes födda än av oss som är födda i Sverige. Ibland förklarar man dessa sociala frågor på kulturell grund och säger att det beror på att äldre invandrare bor tillsammans med sina familjer. Det är så man vill ha det.
Ibland är det sant, många gånger är det inte sant, utan detta underutnyttjande kan förklaras av att vi inte har en äldreomsorg som är anpassad till vårt mångkulturella Sverige med, som Nikos Papadopoulos sade, fler och fler äldre invandrare. I min hemstad Göteborg kommer snart 20 procent av de äldre över 65 år att vara födda i ett annat land än Sverige.
Det finns en mängd förklaringar till detta. En del handlar om okunskap, anser jag. En del handlar om ren diskriminering. En del handlar om synsättet att äldre invandrare ska anpassa sig till den svenska äldreomsorgen, att de ska integreras.
Men en 70-75-årig assyrisk kvinna som kommit hit som anhöriginvandrare, kanske är analfabet och inte har lärt sig svenska, ska inte börja integreras på äldre dagar. Det är bra att Maria Larsson som ansvarig minister har förtroende för kommunerna.
Jag tycker att statsrådet abdikerar från det faktum att man kan göra mycket även på nationell nivå. Samarbetsorganisationen för etniska organisationer i Sverige, Sios, har lagt ned ett jättejobb för att lyfta fram dessa frågor. När jag var kommunalråd i Göteborg hade jag många samtal med dem.
Herr talman! Jag tror precis som Nikos Papadopoulos att det behövs nationella initiativ. Ett är stimulanspengar. Ett annat är att man faktiskt lyfter fram denna fråga tydligt och, som vi Vänsterpartiet föreslår i vår motion, kräver nationella riktlinjer. Statsrådet säger i sitt svar att många kommuner svarar att man har personal som kan prata olika språk.
Men detta är inte alltid detsamma som att den personalen hjälper äldre invandrare med det språket. Att man har människor i ett äldreboende som talar det språket är inte alltid detsamma som att man faktiskt vårdar språket, kulturkompetensen, vet när högtider infaller, vet bakgrunden för människor som har kommit från olika länder och kan ge det bra stöd som behövs. Herr talman!
Jag tror inte heller att kundvalsmodeller och annat automatiskt löser den här frågan. Jag tror att det behövs tydliga mål, en tydlig nationell politik som stöttar en bra kommunal politik, med stimulanspengar och med tidiga riktlinjer.
Eva Olofsson (V):
Jag vill börja med att säga att om det är något som vi är överens om och som Vänsterpartiet samarbetade med Socialdemokraterna och Miljöpartiet om under förra mandatperioden är det att det behövs rejäla satsningar för äldreomsorgen. Därför tycker jag att det är lite tråkigt när statsrådet Maria Larsson försöker få det att framstå som att det bara är de borgerliga som gjorde sådana satsningar. Det är fel.
Däremot tror jag inte att synen på den äldre som kund, kundvalsmodeller, privata initiativ och efterfrågestyrning löser den här frågan. Jag kan ta ett konkret exempel. Den judiska hemtjänsten i Stockholm gick i alla fall i konkurs - jag vet inte om de har repat sig - för kundvalssystemet fungerade inte.
De hade äldre som behövde hjälp spridda över hela Stockholm, och den längre restiden ingick inte i deras förutsättningar. Det kan hända att det efterfrågas på sina håll, men på andra håll kommer det inte att efterfrågas. Då behövs det en tydlig politik i kommunerna och också på nationell nivå för att äldre invandrare ska få rätt till en äldreomsorg på det egna modersmålet för att kunna förstå och göra sig förstådd.
Man har kanske inte fått chansen att lära sig svenska språket eller tappar språket när man blir demenssjuk även om man kunnat det. Men det gäller inte bara språket. Det gäller också att ha en omsorg och en kunskap om vad den äldre personen vill, vad personen har för bakgrund, hur det ser ut i det land personen kommer ifrån. Det finns ett antal goda exempel som man kan sprida och dra erfarenheter av. Men det finns alldeles för stora brister i dag.
Det finns det goda exemplet med den spanskspråkiga enheten Dalian i Göteborg, där de inte bara talar språket utan hela avdelningen har en latinamerikansk prägel, och också Mångfalden, som jag hälsade på i Norrköping. Där träffas äldre invandrare från olika länder varje dag i veckan på en träffpunkt där det även finns andra. Men det behövs fler nationella initiativ. Och jag vill gärna ställa frågan till Maria Larsson: Vad är statsrådet beredd att göra?
Eva Olofsson (V):
Jag har inte gett mig in på hela flyktingfrågan eller anmestifrågan, som jag nämnde. Då skulle jag inte ha ställt interpellationen till jämställdhetsministern. Vi vill ha en generös flyktingpolitik där vi också kan se kvinnors skyddsbehov. Vi inser naturligtvis också att det finns människor som ska åka hem.
En del av dem kommer av olika skäl att välja att inte åka hem. En del av dem som inte får åka hem i dag har väldigt goda skäl att inte åka hem. Det finns brister både i flyktingpolitiken och inte minst i att se kvinnors asylskäl. Det hindrar inte att man inser att de människor som lever och har valt att leva i en väldigt svår och tuff situation, kanske gömda under många år, har skäl för att göra det.
Det är ingen dans på rosor att leva gömd i Sverige i dag. De som lever här som gömda ska också ha vissa mänskliga rättigheter. Det ska självklart gälla alla i Sverige. En sådan sak är sjukvården. De ska ha rätt till sjukvård. Det finns länder där man har det.
En annan sak är att man när man blir våldsutsatt som kvinna ska ha möjlighet att få hjälp, skydd och stöd under en period där man kan vara i trygghet utan att behöva söka hjälp där man riskerar att bli utvisad.
I den situation där jag är utsatt för våld och övergrepp är det vad jag behöver ta tag i innan jag kan avgöra om jag är beredd att kontakta myndigheter som kommer att se till att jag blir utvisad eller inte och om det är ett bättre alternativ för mig eller inte. Jag tycker att det finns inom den balans som vi ska ha i Sverige för mänskliga rättigheter att ge stöd också till dessa kvinnor.
Jag hade hoppats att jämställdhetsministern också skulle ge de kvinnorna möjligheten att få skydd och hjälp med stöd från staten.
Eva Olofsson (V):
Den 8 mars var det en debatt i Världskulturmuseet med utfrågning av alla kommunalpolitiska partier som finns i Göteborgs fullmäktige. Alla fick frågan: Var har ni för konkreta jämställdhetsförslag? Då sade kd:s representant, och det var jag väldigt överens med henne om: Vi har en ganska sunkig politik. Vi har egentligen inga konkreta förslag när det gäller jämställdheten.
Alla blev lite förvånade, för det brukar man inte höra från en kd-representant. Men jag hörde sedan att hon kallar sig själv för feminist, så hon kanske är en ovanlig kd:are. Ur ett barnperspektiv tycker vi i Vänsterpartiet att det är viktigt att barnen har rätt till både sin mamma och sin pappa. Vi tycker att det är viktigt att barnen ska gå i förskolan. Man har forskat på barn som har gått i förskola. Man vet att de klarar skolan bättre.
Då är det inte minst viktigt att de barn som har föräldrar som talar ett annat språk med dem hemma får den chansen. Både LO, TCO och Saco har väldigt tydligt sagt att det här kommer att göra det än svårare att få en jämställd arbetsmarknad. Arbetsgivarna kommer att fortsätta att betrakta kvinnorna och tänka att de kommer att vara mer frånvarande när de får barn.
Det här kommer inte att hjälpa till att minska deltider och osäkra anställningar och att få lika lön för kvinnor och män. Det går åt andra hållet. Det vore väldigt roligt att höra vad Göran Hägglund vill göra för att pappaindexet hos TCO inte ska sluta på 211 år som det gör om den utveckling som är nu fortsätter.
Det handlar om att gå mot att män och kvinnor båda är föräldrar och delar på ansvaret för barnen. Det går faktiskt att kombinera ett barnperspektiv med ett jämställdhetsperspektiv. I Vänsterpartiet tycker man att de perspektiven behövs båda två ihop.
Eva Olofsson (V):
Jag tycker att det vore intressant att få veta om Maria Larsson ser någon risk med de stora riskkapitalbolagen och med en äldreomsorg som blir alltmer vinstdriven. Det vore faktiskt intressant att se om detta inte bara innehåller fördelar utan också sådant som man ska vara uppmärksam på.
Jag skulle vilja ställa den konkreta frågan: Tycker Maria Larsson att det är viktigt att vi har kvar också en kommunal äldreomsorg, eller går det lika bra om allt är privat? De stora riskkapitalbolagen kan konkurrera ut både kommunal verksamhet och mindre, seriösa företagare. Jag besökte Attendo Cares boende i Umeå - som återgick till kommunen - och träffade personal.
Man gick tillbaka i kommunal regi, för personalen vägrade jobba kvar och ville gå till kommunen, där de hade fast anställning. Man hade dragit ned på personalen, och om man kom fem minuter för sent drogs en halvtimme från lönen. Man hade tagit bort alla överrapporterings- och överlappningslinjer. Det finns säkert andra ställen där det har fungerat bättre, men jag tror att vinstdriven äldreomsorg kommer att prägla utvecklingen i äldreomsorgen på lång sikt.
Ser Maria Larsson något problem? När det gäller LOV, lagen om valfrihet, skulle jag vilja ställa frågan: Ser Maria Larsson något problem med att den kommunala hemtjänsten i Nacka är utkonkurrerad, bland annat för att man har bättre villkor än de andra företagen? Företagen behöver inte ha kollektivavtal, och de kan sälja tilläggstjänster.
Bland andra Sveriges Kommuner och Landsting har tagit upp att det inte är konkurrensneutralt om inte kommunala företag och kommunal verksamhet får sälja åtminstone sådana tjänster som ligger nära äldreomsorgen. Vi vill inte att alla ska åka i en svart Ford. Jag tycker inte att det är en svart Ford om de äldre själva kan bestämma om de vill ha städat, gå ut, åka till stan och handla eller hur de nu vill utnyttja tiden. Det är en verklig valfrihet.
Eva Olofsson (V):
Jag tycker att det är bra att det har kommit en samlad handlingsplan från regeringen, även om jag tycker att den hade kunnat bli ännu bättre om man hade tagit till sig några av Vänsterpartiets förslag, till exempel om en handlingsplan för långsiktigt stöd till kvinnojourerna och konkreta åtgärder mot våld mot äldre kvinnor. Det nämns, som ministern sade, två insatser som riktar sig till kvinnor med funktionsnedsättning.
Jag ska citera vad ministern skrev i svaret. "Två insatser riktar sig dessutom endast till personer med funktionsnedsättning. Det handlar dels om utbildningsinsatser, dels stöd till handikapporganisationernas arbete för att förebygga och ge stöd till dem som utsatts för våld." Det har riktats kritik mot handlingsplanen. Jag tycker att det är lite synd att man inte är tydlig när man talar om mäns våld mot kvinnor med funktionsnedsättning.
Man osynliggör könet och talar plötsligt om "personer". I handlingsplanen står det om både kvinnor och män. Det blir hela gruppen. Det är viktigt att vara tydlig när det gäller mäns våld mot kvinnor med funktionsnedsättning, därför att det så länge har osynliggjorts att våld i nära relationer riktas mot kvinnor med funktionsnedsättning. Man har inte velat inse att kvinnor med funktionsnedsättning kan utsättas för våld och sexuella övergrepp.
Man har inte velat inse att någon som man uppfattar som en person som ger ett bra stöd och lever med en kvinna med funktionsnedsättning kanske är den som utövar våldet och övergreppen. Man har inte velat inse att övergreppen många gånger riktar sig mot själva funktionsnedsättningen.
Därför tror jag att det är viktigt att tala i klartext och inte prata om "dem" eller "personer" med funktionsnedsättningar utan om mäns våld mot kvinnor med funktionsnedsättning. Jag skulle önska att vi tillsammans kunde hjälpas åt att synliggöra det här tydligt, för frågan är fortfarande kontroversiell.
Jag skulle vilja komma tillbaka till mäns våld mot kvinnor som är döva och teckenspråkiga. Jag tror inte riktigt att man kan jämföra dem med kvinnor med andra språk. Det finns en kvinnojour som heter Terrafem och vänder sig direkt till kvinnor från andra länder. De har 40 olika språk i dag, tror jag, som de kan erbjuda stöd och hjälp på.
De jobbar och samverkar nationellt. Jag tror kanske inte riktigt att man ska utgå från att dövrörelsen själv ska orka dra i gång den här verksamheten.
Man skulle också kunna stötta kommunerna genom att ge kunskap om vad det innebär att vara döv. Jag uppfattar väldigt ofta brist på kunskap kring att teckenspråket är det första språket, och inte svenskan. Nästan alla människor som inte har kommit i nära kontakt med döva förutsätter att det går lika bra med skriven svenska som med teckenspråkigt stöd. Men det gör det inte.
Skulle Maria Larsson vara beredd att verka för att Nationellt centrum för kvinnofrid fick ett nationellt uppdrag och skulle kunna vara till stöd för döva kvinnor över hela landet?
Eva Olofsson (V):
När jag talade om synliggörande menade jag inte bara regeringen i första hand. Det är först de senaste åren som frågan har kommit upp på allvar att kvinnojourer och stödet inte är tillräckligt för många kvinnor med funktionsnedsättningar.
Det är fortfarande så att det inte är självklart överallt där människor med funktionsnedsättningar finns i intresseorganisationer och på andra ställen att lyfta fram frågan om mäns våld mot kvinnor. Det är precis som när det inte var självklart förut att det gällde alla kvinnor, utan man talade mer allmänt om våld. Det är svårt för den kvinna som är utsatt i nära relationer. Det är ett annat våld.
Man lever eller har levt med den som utför våldet. Det är ett annat våld än det man råkar ut för på stan eller i krogkön. Man lever inte med den person som utsätter en för det våldet. Det är väldigt viktigt att vi synliggör detta. Det brister oerhört mycket. Det är oerhört viktigt när man utvärderar NCK:s texttelefon att göra det tillsammans med Sveriges Dövas Riksorganisation och de döva själva.
De har väldigt bra kunskaper om vad som fungerar för dem och vad som inte fungerar. Dessa människor ska ha samma möjlighet till trygghet och träffa personal som kan det egna språket och få tala teckenspråk. Ska man få kvalificerat stöd för svåra övergrepp man utsätts för eller det trauma som blir efteråt behöver man kunna uttrycka sina känslor och det man upplevt på sitt eget språk.
De som träffar en behöver veta att det finns en dövkultur, ett socialt liv och att man har gått på vissa skolor och känna till levnadsförhållanden. Även om döva människor är olika har de ändå mycket gemensamt. Det är också en viktig kunskap. Jag vill avsluta med att ställa en fråga till ministern. Vad tycker ministern att vi ska göra för att döva kvinnor ska få samma rätt till stöd, trygghet och skydd som hörande?
Eva Olofsson (V):
Först vill jag tacka ministern för svaret. Svaret på den ena frågan är väldigt tydligt. Ministern tänker inte verka för att staten ska överta ansvaret för tolkservicen vid studier inom den kommunala vuxenutbildningen, utan det är kommunernas ansvar. Det är upp till dem.
Den andra frågan är vilka åtgärder skolministern vill vidta för att döva, hörselskadade och döva med synskador ska få en likvärdig rätt till studier på komvux. Där fick jag inget svar. Det är bra att den kommunala vuxenutbildningen kan anpassas efter lokala behov. Kommunerna ser väldigt olika ut.
Små kommuner har andra behov och behöver samarbeta. Den storstad jag kommer från, Göteborg, kan behöva en annan inriktning. Men frågan här handlar om huruvida möjligheterna till kommunal vuxenutbildning ska vara olika på grund av funktionsnedsättning. Det är en lite annan fråga. Jag vill därför berätta om Adrian.
Jag tror att ministern också har hört talas om honom. Det är en teckenspråkig döv kille i Örebro som hade en dröm: att utbilda sig till trädgårdsmästare. Men han hade inte behörighet och inte tillräckligt bra betyg, så han satte i gång att läsa upp sina betyg. Det gick bra. Han sökte den kommunala vuxenutbildningen till trädgårdsmästare och kom in.
Men när man på utbildningen upptäckte att han var döv och skulle behöva stöd via teckentolkning avvisades han från utbildningen. För den här killen har det här naturligtvis blivit en jättejobbig sak.
Det är inte bara att hans dröm gick i kras, utan också att han så väldigt tydligt fick reda på att även om han anstränger sig, skaffar sig behörighet och själv ser till att han kan komma in på en utbildning får han inte gå den, för han är döv och behöver en stödinsats som man inte är beredd att betala för.
Adrian är tyvärr inte den enda hörselskadade, döva eller dövblinda kille, tjej, kvinna eller man som har råkat ut för detta. Det här händer på olika ställen i landet.
Tyvärr blir det så att många som är döva och hörselskadade och verkligen skulle behöva de insatser som den kommunala vuxenutbildningen kan bidra med avstår från att ens försöka söka eftersom de hör hur andra i deras situation har blivit avvisade från utbildningar de har kommit in på.
Resultatet blir att möjligheterna till jobb och utbildning och valmöjligheterna i framtiden för en grupp människor vilken som grupp har lägre utbildningsnivå och svårare att få jobb smalnar av i stället för att öka på det sätt som den kommunala vuxenutbildningen kan bidra till. Vi vet att allt detta hör ihop.
Har man bättre utbildning är det lättare att få jobb, och man har fler valmöjligheter. Resultatet tror jag i väldigt hög grad blir en personlig kränkning. Man får reda på att man har behörigheten och kunskaperna, men ändå inte får gå utbildningen för att man är döv.
Jag vill därför fråga ministern: Tycker ministern att det är ett problem att människor med behov av teckentolk i flera fall stängs ute från den kommunala vuxenutbildningen? Vad vill ministern i så fall göra åt detta?