Patrick Reslow (SD):
Det nu aktuella ärendet avser ett meddelande från Europeiska kommissionen om hur ett effektivt genomförande av EU:s politik kan garanteras genom straffrättsliga åtgärder. I stora huvuddrag handlar meddelandet om hur EU ska kunna förverkliga den straffrättsliga lagstiftningskompetens den erhållit i samband med Lissabonfördraget. EU:s straffrättsliga lagstiftningskompetens grundar sig på reglerna i fördragets artiklar 83.1 och 83.2.
I den förra räknas tio specifika brott upp, de så kallade Eurocrimes. Med dessa avses bland annat terrorism, människohandel, sexuellt utnyttjande av kvinnor och barn, olaglig narkotikahandel och organiserad brottslighet. Gemensamt för dessa brott är att de oftast är av gränsöverskridande natur, och därför krävs åtgärder på EU-nivå.
I den senare artikeln, vilken föreliggande meddelande från kommissionen tar sikte på, ges straffrättslig kompetens även på de politikområden som redan har harmoniserats. Även dessa har i mångt och mycket gränsöverskridande inslag. Det finns flera fördelar med en tillnärmning av medlemsstaternas straffrättssystem på redan harmoniserade politikområden. En sådan är att brottslingar förhindras att välja den medlemsstat som har de mildaste påföljderna.
En andra fördel är att det ömsesidiga förtroendet mellan medlemsstaternas brottsbekämpande myndigheter stärks. En tredje är att det ömsesidiga erkännandet av domstolsavgöranden underlättas. Dessutom innebär gemensamma bestämmelser också att det brottsförebyggande arbetet och lagföringen av allvarliga brott mot EU-lagstiftning på viktiga områden underlättas.
Som kommissionen också påpekar är det emellertid viktigt att en straffrättslig lagstiftning på EU-nivå är aktuell först när det står klart att en sådan är nödvändig för att uppfylla önskade effektmål. Innan gemensamma regler införs måste en sådan prövning göras. Straffrättslig lagstiftning på EU-nivå ska alltså ses som en sista utväg.
I denna prövning ska också andra sanktioner än rent straffrättsliga först övervägas, som till exempel administrativa eller civilrättsliga sanktioner. Skulle det emellertid visa sig att en straffrättslig reglering på EU-nivå är nödvändig framför kommissionen i meddelandet att det närmare måste analyseras vilka åtgärder som ska vidtas. Här är också EU begränsat av regleringen i fördragets artikel 83.2, som säger att endast minimidirektiv får införas.
Det är således fråga om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning och inte en fullständig harmonisering. Kommissionen tar också upp ett antal politikområden där en straffrättslig lagstiftning på EU-nivå kan anses vara nödvändig. Detta gäller områden som redan har harmoniserats och där EU har exklusiv lagstiftningskompetens. Som exempel ges otillbörlig marknadspåverkan och insiderhandel, bedrägerier riktade mot unionens ekonomiska intressen samt skyddet mot förfalskning av euron.
Men även andra viktiga områden, såsom tullbrott, miljöfarlig verksamhet och olagligt fiske omnämns.
Kommissionen vill därför i det nu aktuella meddelandet dels i nära samarbete med parlamentet och rådet utarbeta gemensamma standardformuleringar som ska användas i framtida lagstiftning, dels inrätta en expertgrupp som har till uppgift att samla in fakta och fortsätta diskussionerna om viktiga rättsliga frågeställningar för att säkerställa ett effektivt genomförande av EU-lagstiftning i medlemsstaternas nationella straffrättssystem.
Visionen är att till 2020 ha kommit så långt att det finns en enhetlig och konsekvent straffrättslig EU-politik. Allianspartierna menar att kommissionens slutsatser och målsättningar är rimliga och väl avvägda. Vi är positivt inställda till att kommissionen inleder ett arbete för att se över hur de olika medlemsstaterna definierar olika brottsrekvisit och påföljdstyper samt hur de bedömer rättsliga begrepp som förmildrande och försvårande omständigheter.
En sådan strategi skulle minska skillnaderna mellan de nationella systemen samtidigt som varje enskild medlemsstats värden, seder och bruk respekteras. Vi vill i detta sammanhang understryka att det inte är EU:s uppgift att ersätta den nationella straffrättsliga lagstiftningen utan endast agera när det finns ett oundgängligt behov av gemensamma regler. Herr talman! Med detta sagt vill jag yrka bifall till utskottets förslag till utlåtande.