KBLab/rixvox huggingface dataset:
Louise Malmström (S):
Jag började debatten med att säga att jag är lite trött på att det alltid handlar om högskolebehörigheten, för den här debatten handlar inte alls om det. Debatten handlar om skillnaden när det gäller vad man får med sig. Ska man kunna fatta beslut när man ska delta i allmänna val, till exempel, även om man har gått ett yrkesprogram? Ska man kunna arbeta fackligt? Jag tycker att det är viktigt. Det är intressant att Roger Haddad nämner att branschen startar egna yrkesskolor. Jag har besökt flera sådana.
Vet du vad som ofta är deras framgångsrecept? Det är att de ger yrkeseleverna mer teori och de teoretiska eleverna mer praktik. Utbildningsministern gick till val på att uppvärdera yrkesutbildningarna. Det tycker jag var en god ambition. Det behövs. Man kan aldrig prata om dåtid och hur det var på 80- eller 90-talet, utan det är alltid bara framåt som gäller. Men alla steg som utbildningsministern har tagit hittills har ju gått i helt motsatt riktning.
Enligt utbildningsministern är receptet för uppvärdering att ge yrkeseleverna lägre kunskaper och yrkeslärarna hälften så lång utbildning - och inte behöver de någon legitimation heller. Det är en nedvärdering - ingen uppvärdering. Det är det dagens unga genomskådar, och det är därför man flyr yrkesutbildningarna. Jag tror på en riktig uppvärdering av yrkesutbildningarna, så att de anpassas efter kraven på dagens och morgondagens arbetsmarknad och samhälle där man efterfrågar mer och aldrig mindre kunskap.
På köpet får vi mer motiverade elever som kan göra klassresor, förstå sin roll i samhället och agera demokratiskt. Herr talman! Innerst inne tror jag att det är något som Jan Björklund också inser. Jag tror att han snart kommer att backa även på denna punkt och se över den misslyckade gymnasieskolan, om inte annat så för att begrava frågan och kritiken till efter valet.
Louise Malmström (S):
Jag förstår att detta knappast är utbildningsministerns drömsituation. I debatt efter debatt här i kammaren och utanför har han och hans statssekreterare försvarat ett ensidigt och bristfälligt kvalitetsutvärderingssystem. Han har meddelat att han har läget under kontroll och att Sverige snart kommer att vara fullvärdiga medlemmar i Enqa igen.
Han har rent av hävdat att Sverige går före och leder utvecklingen och att andra länder snart kommer att ta efter oss. Nu hinner verkligheten i kapp. Det här med att andra länder tar efter oss är inte heller sant.
I en nyutkommen rapport från EU-kommissionen där man analyserar utvecklingstrender i olika europeiska länder visar det sig att Sveriges system skiljer ut sig på flera avgörande punkter. Hela förloppet får mig att tänka på sagan om kejsarens nya kläder. Utbildningsministern har haft fullt sjå med att få omgivningen att förstå att det är de som har fel och han som har rätt: Han har läget under kontroll.
Snart har omvärlden och Enqa förstått hur förträffliga vi är, och då blir vi väl - enligt utbildningsministern - hedersmedlemmar i Enqa. Det är bara det, herr talman, att omgivningen inte är lika lättlurad i verkligheten som i sagan. Enqa ifrågasätter förebilden Sverige, och nu tappar vi alltså vårt fullvärdiga medlemskap.
Det logiska vore om utbildningsministern i ett sådant läge gav uttryck för en viss oro och helt enkelt erkände att han har varit lite för lättklädd. I stället byter han helt strategi. Nu är det inte längre viktigt att vara fullvärdig medlem. Vi ingår ändå i Enqas nätverk, säger han, och han för minsann diskussioner om kvalitetssäkring med övriga EU-ministrar.
Han upplever inte att förtroendet för svensk högre utbildning sviktar. Detta kan i och för sig vara korrekt; det är ju inte de som står närmast kejsaren som påpekar att han är naken. Om jag vore utbildningsministern skulle jag lyfta blicken något. Jag skulle lyssna på debatten, på sektorn och på lärosätenas företrädare.
Jag skulle ta till mig av granskningar utifrån, som den som just nu genomförs av ett danskt forskningsinstitut på uppdrag av utbildningsutskottet och som i alla fall jag ser mycket fram emot att få ta del av. Jag är övertygad om att svensk högre utbildning håller god kvalitet generellt sett. Men jag inser att det blir allt svårare att leda det i bevis när det är kvaliteten på studenterna snarare än själva utbildningen som man fokuserar på.
Hur ska internationella ögon se på Sverige när utvärderingssystemet inte längre duger? Då tror de såklart att inte heller utbildningen duger. Varför skulle vi annars behöva dölja den?
Louise Malmström (S):
Utbildningsministern försöker som vanligt få det till att vi inte lutar oss mot vetenskap och beprövade erfarenheter, trots att det är precis tvärtom i det här fallet, och att vi inte bryr oss om resultat. Låt oss göra en tillbakablick på hur det kunde ha varit! År 2009 presenterade sektorn ett förslag till ett nytt och modernt utvärderingssystem för högre utbildning.
Det var resultatbaserat, men tog även hänsyn till utbildningens användbarhet. Det var transparent och likvärdigt och var förankrat hos sektorn, bland studenterna och på arbetsmarknaden. Detta förslag kastades i papperskorgen. I stället hittades det på ett eget system uppe på Utbildningsdepartementet, ett system som drevs igenom mot sektorns vilja.
Nu är det dags att erkänna att det blev ett dyrköpt förslag. Vi skämmer ut oss och tappar internationell mark. Det hade man kanske kunnat leva med, om det inte hade varit för att det i slutändan drabbar våra studenter, vars möjligheter begränsas avsevärt, liksom vårt lands utveckling, vår konkurrenskraft och vår tillväxt. Utbildningsministern redogör för erfarenheter från sin verklighet. Jag har erfarenheter från min verklighet.
De jag möter är inte lika tillbakalutade som utbildningsministern. Ute i högskolesektorn talar man om detta som en förtroendefråga för svensk utbildning i världen. Man menar att det på sikt riskerar Sveriges deltagande i den europeiska gemenskapen kring högre utbildning. Man menar att examensrätter nu förloras till följd av omdömen från ett system som saknar legitimitet såväl inom det akademiska Sverige som i Europa.
Har alla de fel, Jan Björklund?
Louise Malmström (S):
Roger Haddads inlägg är bara trams. Det är nästan ingenting som är värt att bemöta där. När han säger att det inte finns några andra förslag har han inte lyssnat. Jag ägnade hela mitt förra inlägg till att förklara hur det i stället hade kunnat se ut om man följt det förslag som hade legitimitet i sektorn. Jag vill avslutningsvis blicka framåt. Vi hade precis som Roger sade Universitetskanslersämbetet på besök i utskottet i höstas.
Självklart är de lojala med departementet. Det vore annars märkligt om en myndighetschef inte vore det och ändå stannade kvar. Även de redovisade ett antal punkter till förbättringar i det nuvarande systemet. Är det vad utbildningsministern menar när han när han säger att det pågår en process? Jag är också väldigt intresserad av: Vilka övriga håll hämtar utbildningsministern intryck från?
Vad tar du i övrigt intryck av när det gäller utveckling av systemet? Det vore väldigt tråkigt och sorgligt om ett bristfälligt system lägger sordin på all den kompetens, kreativitet och potential som finns ute på våra fina lärosäten och bland alla studenter. Än finns det möjlighet att rätta till det som inte är bra med systemet. Var hämtar du inspiration till förbättringarna?
Louise Malmström (S):
Utbildningsministern! I linje med den här debatten, som jag tycker handlar om ökat söktryck och Sveriges alltför låga ambitioner för högre utbildning, skulle jag kunna tala om de taggade sökande vid mitt hemuniversitet, Linköpings universitet, som inte kom in och blev studenter, eftersom antalet platser minskar också där. Jag skulle kunna tala om deras spruckna drömmar och deras möten med stängda dörrar.
Jag skulle också kunna tala om den ryckighet som lärosätena utsätts för eller den kritik som levereras till oss i utbildningsutskottet varje gång vi träffar lärosätena. Men det jag har fastnat för och som fascinerar mig mest är det som flera redan har varit inne på, nämligen utbildningsministerns anpassade förhållande till siffrorna.
Genom att konsekvent tala om procentandelen 19-åringar som kommer att kunna läsa vidare i framtiden får utbildningsministern det att låta som att vi ligger i framkant. Genom att konsekvent tala om att det faktiska antalet studenter de senaste åren har varit fler än någonsin får han det att låta som att det är högre ambitioner.
Det snacket går kanske hem om utbildningsministern får två minuter i tv. Men du kan inte på allvar tro att du kan köra med det i en interpellationsdebatt. Att du får det att låta som att ni har högre ambitioner betyder inte att det blir så.
Bara för att klargöra det för åhörarna skulle jag vilja fråga utbildningsministern om han kan uppge samma så kallade satsningar men i stället tala om hur stor andel av de kullar som har gått ut gymnasiet de senaste åren som har fått möjlighet att läsa vidare och hur den utvecklingen har sett ut.
Jag skulle också vilja veta hur många 19-åringar i faktiskt antal som kan läsa vidare i framtiden jämfört med hur många som kunde göra det i år eller förra året. Det skulle jag vilja ha svar på för att minska förvirringen i den här debatten som Finn Bengtsson talade om.
Louise Malmström (S):
Jag hoppas att åhörarna noterade att utbildningsministern trasslade till det ytterligare och fortsatte att tjata om 19-åringar och all-time-high utan att svara på mina frågor. Men det är faktiskt okej, för egentligen är det inte antalet 19-åringar som är den viktigaste faktorn och som ska styra våra ambitioner när det gäller högre utbildning. Jag känner inte till ett enda lärosäte som bara har 19-åringar på sina utbildningar.
Det som borde styra vårt lands ambitioner är framför allt hur vi rustar oss i förhållande till andra länder. Högskoleverket varnade för att andra länders utbildningsnivå riskerar att springa om Sveriges. Att ta fram en sådan rapport var det sista de gjorde innan de lade ned. Det som också borde styra ambitionerna är hur chanserna på arbetsmarknaden ser ut för dem som saknar eftergymnasial utbildning. Här känner ni alla väl till matchningsproblematiken.
Det handlar också om hur högt söktrycket till högre utbildning är, oavsett ålder. Vi vet att det slog rekord i höst igen. Slutligen handlar det om i vilken takt våra lärosäten kan leverera utbildning av god kvalitet. Här kan du lyssna på lärosätena, Jan Björklund. De saknar en dialog med dig, så kontakta dem. Jag tycker att du kan dra ut protokollet från den här debatten, begrunda de oroande faktorerna och tänka om.
Eller så kan du säga rakt ut att Sverige inte ska konkurrera med kunskap och kompetens och att Socialdemokraternas ambitioner är för höga. Men några måste också bli akademiker, Jan Björklund. Omvärlden har förstått att allt fler måste bli det.
Lennart Gustavsson (V):
Jag ska börja med att vara ärlig. Jag har inte läst delegationens betänkande. Jag tror att det är lika bra att säga det i stället för att försöka mörka här och se ut som om man är klok. Vi har inga lätta lösningar. Jag är övertygad om att det behövs fler män i förskolan som kan vara förebilder.
Vi har ju en utveckling som snarare har gått åt andra hållet. Jag tror att antalet män har minskat. En sak som är avgörande har nämnts här tidigare, nämligen lönenivån inom yrket. Den påverkar naturligtvis den här situationen.
För att verkligen försöka föra ett samtal här vill jag säga att en sak som jag tror har försvårat detta är att vi har haft en pedofildebatt. Jag har mötts av en oro hos manlig personal inom förskolan.
De undrar vad de kan göra och vad de törs göra utan att riskera någonting. En sak som jag tror är viktig är det faktum att jag och du står här. Jag tror att det är viktigt att vi blir fler män som ger oss in i debatten och tar de här diskussionerna.
Den här frågan är alldeles för viktig för att överlåtas till bara kvinnor att diskutera.
Lennart Gustavsson (V):
Jag har en tilltro till Jämställdhetsdelegationen som har lämnat ett delbetänkande som jag ska läsa in mig på. Jag har också en tilltro till att man, med den sammansättning som finns i delegationen, ska kunna komma fram med en del konkreta förslag. Vi har också lyft fram den utbildning av genuspedagoger som vi har.
Dessa ska förhoppningsvis komma ut i kommunerna. Vi måste på olika sätt stimulera män ute på lärarutbildningarna att våga se detta att arbeta med små barn som någonting väldigt intressant och spännande.
Det finns en annan sak också, om jag nu ska problematisera. Man brukar säga att män är som korkar. De flyter upp. Männen i förskolan hamnar ofta i ledande positioner. Det är samma problem. Jag tror tyvärr inte att vi löser den bristande jämställdheten bara inom förskolans ram.
Vi måste arbeta på alla fronter. När jag är ute på lärarutbildningar och diskuterar uppmanar jag män att våga inse att det är bra och fint att jobba med små barn.
Lennart Gustavsson (V):
Jag blev lite inspirerad av den tidigare debatten, mest utifrån konstaterandet att 75 % av alla ett- till femåringar är inskrivna i förskolan, och 2-3 % av förskolans personal är sådana som jag, det vill säga män.
Vi har en delegation för jämställdhet i förskolan som förhoppningsvis jobbar bra, men jag skulle ändå vilja bjuda dig på några minuter att fundera över hur du ska få sådana som jag och en del andra, förhoppningsvis yngre, att med liv och lust utbilda sig till förskollärare och ge sig in och jobba i förskolan.
Lennart Gustavsson (V):
Procentsatserna för Vänsterpartiet får vi väl se i nästa Temo. Men - för att vara allvarlig - det är klart att detta rör sig om grundläggande maktstrukturer som avspeglas i hur det ser ut inom förskolan. Jag är fullt medveten om att vi inte har några som helst enkla vägar eller enkla val.
Det är klart att vi i alla stycken måste välja att lyfta fram de här frågorna, även om de ibland kan vara obekväma, eftersom de just påverkar makt och maktfördelning i samhället mellan män och kvinnor. Jag tror att Delegationen för jämställdhet i förskolan kommer att göra ett bra jobb. Och jag ser fram mot att löpande få följa det arbete de lägger fram.
Men jag tror också att vi har ett ansvar, både du som minister och jag som riksdagsledamot, att ständigt och ofta lyfta fram dessa frågor, inte bara när vi diskuterar enskilda frågor, inte bara under beteckningen jämställdhet. Låt oss i stället tillsammans vara överens om att just dessa jämställdhetsfrågor genomsyrar alla politikområden.
Därför måste de ständigt vara närvarande.
Lennart Gustavsson (V):
Jag vet inte hur jag ska kommentera denna recension av samarbetet mellan socialdemokratin, Vänsterpartiet och Miljöpartiet, men jag tänker i alla fall försöka. Först och främst sade jag i det tidigare replikskiftet att vi har vissa saker som vi icke är överens om. Vi försöker hantera dem, och vi har under en lång tid lyckats hantera dem.
Vi har kommit fram med ett antal gemensamma propositioner och ett antal gemensamma förslag efter många gånger hårda diskussioner. Men vi har i alla fall haft en ambition att föra en skolpolitik som är riktad åt ett visst håll. Du nämner fristående skolor. Det är väl ingen kioskvältare om jag påstår att Vänsterpartiet och Miljöpartiet har olika synpunkter på de fristående skolorna.
Men vi försöker hantera detta utifrån en ömsesidig respekt, och vi försöker föra frågorna framåt. Jag tycker att det är trevligt om ni har en god stämning och aviserar att ni kan komma överens. Men vad jag har efterfrågat är någon form av besked. Vad är det ni kan komma överens om? Kommer du, Axel Darvik, att få igenom det här med allmän och särskild kurs i grundskolans basämnen?
Kommer det att vara den borgerliga alliansens variant? Kommer ni att komma överens om att det ska vara tidigare och fler betyg, som ni faktiskt nämnde från talarstolen? Kommer ni att komma överens om att lägga fram förslag som gemensamt stärker elevinflytandet till exempel?
Lennart Gustavsson (V):
Jag är ute ganska mycket på skolor, och jag ser hur skolorna, utifrån de riktlinjer och direktiv som finns, på ett mycket bra sätt arbetar för att förmedla information mellan föräldrar och elever. Det är väldigt få skolor där jag har mött det som ett problem. Det måste jag ärligt erkänna.
Om det är det borgerliga initiativet med fler och tidigare betyg och skriftliga omdömen som avses när Inger Davidson talar om att överföra information delar jag inte den uppfattningen. Men jag tycker att en utveckling av samtalen och dialogen med föräldrar och vårdnadshavare på olika sätt redan pågår i den svenska skolan. Sedan har vi detta med arbetsgruppen och vad ni gör.
Jag konstaterar bara att nu har jag fått repliker från tre borgerliga företrädare, från Moderaterna, Folkpartiet och Kristdemokraterna. Jag har försökt att vara tydlig med vilka frågor vi kan vara överens om och vilka frågor vi inte kan vara överens om. Jag har inte fått svar på en sådan enkel fråga som om det finns en borgerlig enighet om fler och tidigare betyg. Jag har inte fått svar på frågan om det finns en gemensam borgerlig ambition att stärka elevinflytandet.
Jag har inte fått svar på frågan om det finns en gemensam borgerlig syn på införandet av en nationell skolpeng. Har ni inte börjat med de grundläggande diskussionerna än så att ni kan ge ett svar på detta kan jag vara lite orolig för ert arbete.
Lennart Gustavsson (V):
Jag ska förtydliga vad jag sade om att vänta på något gott. Jag menar att när jag väntar länge väntar jag gärna väldigt länge om jag gör det med utgångspunkt i att jag inte tror att det är så gott. När jag nu fick chansen vill jag ställa en fråga.
Birgitta Sellén kanske kan göra vad hennes borgerliga kamrater misslyckades med, nämligen att svara på några enkla frågor. Jag omformulerar frågan. Gör Birgitta Sellén bedömningen att det finns en borgerlig enighet om fler och tidigare betyg?
Gör Birgitta Sellén bedömningen att det finns en gemensam borgerlig syn på införande av en nationell skolpeng? Gör Birgitta Sellén bedömningen att det finns en gemensam borgerlig ambition att stärka elevinflytandet? Jag frågar alltså efter bedömningen.
Lennart Gustavsson (V):
Jag uppskattar Birgitta Selléns seriösa ambition att utifrån Centerpartiets ståndpunkt försöka göra en bedömning av var man hamnar. Eftersom Birgitta Sellén verkar vara på så bra humör betar jag av ett antal ytterligare frågor. Gör Birgitta Sellén bedömningen att det finns en borgerlig enighet om att införa allmän och särskild kurs i grundskolans basämnen?
Gör Birgitta Sellén bedömningen att man inom den borgerliga alliansen har en åsikt om att kommunernas inflytande över de fristående skolorna är för stort?
Lennart Gustavsson (V):
Jag har en mycket kort fråga till Kristdemokraternas representant. Du pratar om vuxenutbildning. Jag skulle vilja veta hur Kristdemokraterna som ska ingå i den högerledda blå alliansen ska klara av vuxenutbildningen tillsammans med två partier som faktiskt vill skrota den.
Lennart Gustavsson (V):
Jag tycker att man kan avkräva även kristdemokrater någon form av ärlighet när man diskuterar olika förslag. Vi redovisar ett samlat förslag i en budget. Där finns saker som kan vara bättre eller sämre. Ett rimligt krav vore väl att ni från den blå högeralliansen kunde visa upp ett samlat förslag till exempel på vuxenutbildningens område som vi kunde diskutera.
Ni visar upp förslag som spretar åt alla håll. Känner ni inget ansvar för att visa upp en tydlighet?
Lennart Gustavsson (V):
Jag ska återigen fatta mig kort. Jag har också med intresse läst samma rapport som Birgitta Sellén hänvisar till. Angående förskolan, först och främst, säger rapporten bland annat att de reformer inom förskoleverksamheten som genomförts de senaste åren har fått betydande effekter på verksamheten. Antalet barn har ökat. Antalet föräldrar som är nöjda med sina barns omsorg har ökat så att fler än nio av tio är nöjda.
Reformerna har gett arbetslösa föräldrar möjlighet att låta sina barn gå i förskola. Samtidigt har betydelsen av föräldrarnas utbildningsbakgrund och ursprung för barnens deltagande minskat avsevärt sedan 1999. Allt detta är sådant som jag som vänsterpartist tycker är väldigt positivt. Sedan pekar man naturligtvis på att grupperna är för stora och att vi har för liten personaltäthet.
Man pekar också på behovet av lärare. Jag lyfte i mitt anförande tidigare upp just att vi har ett gemensamt ansvar för att kunna rekrytera lärare till de här fina arbetsplatserna. Jag har två frågor utifrån att jag tycker att Centern i grunden har en positiv inställning till förskolan och vill utveckla den, som jag uppfattar det när jag lyssnar på dig.
Fråga 1: Vilket är Centerns recept på att vi ska få fler till lärarutbildningen? Fråga 2: På vilket sätt ska Centern genomföra sina visioner om förskolan tillsammans med sina borgerliga kamrater?
Lennart Gustavsson (V):
Först och främst, om det behövs fler platser för att utbilda lärare, varför är ni med och motsätter er utökningen av antalet högskoleplatser? Detta går inte ihop, min kära vän. När det gäller gemensamma förslag har jag försökt få fram att det finns något slags sjysthet i en debatt när man kan presentera gemensamma förslag.
Det här är ett gemensamt förslag - inga fler utbildningsplatser inom högskolan. Få se vilka konsekvenser det får. Men i övrigt spretar det, som jag säger. Ett annat ställe där det spretar, som jag vill ta upp i min följdfråga, är det jag tog upp med Torsten Lindström, nämligen vuxenutbildningen. Där drar man följaktligen en slutsats som även Birgitta Sellén drog i sitt anförande, att det är många som läser upp betygen.
Men samtidigt säger Skolverket följande: Skolverket anser dock att bristande studiemotivation under tonåren inte ska vara avgörande för livskarriären. Det bör då finnas möjligheter till en andra chans genom komplettering. Vill Centerpartiet stänga den möjligheten?
Lennart Gustavsson (V):
Jag har i den här debatten försökt att få svar från den borgerliga alliansen och jag har också försökt problematisera och lyfta en del frågor som jag tror att vi måste tänka vidare på. Vad ska jag fråga ministern, tänkte jag. Jag fick hjälp av en liten skrift. Jag kan säga att det inte är någon vänsterpartistisk pamflett. Jag ska läsa ur den. Det blir en fråga så småningom.
"Är vårt betygssystem över huvud taget möjligt att tillämpa enligt intentionerna under de förutsättningar som gäller? I Skolverkets material Likvärdig bedömning och betygsättning för att stödja en rättvis och likvärdig bedömning sägs: 'Om vi vill ha en skola där elever efter givna ramar får studera efter behov och intressen och där elever får utveckla sina kunskaper utifrån en mångfald av möjligheter blir konsekvensen ett mer krävande system för bedömning.'"
Sedan kommer frågan: "Om vi instämmer i detta står vi måhända inför en situation där dagens system för att bedöma elevers kompetens måste förändras radikalt?" Det blir två frågor: Vilka reflexioner gör ministern kring detta? Måste vi hitta ett nytt system att bedöma elevers kompetens, och varifrån kommer skriften?
Lennart Gustavsson (V):
Jag ska lätta på förlåten och tala om vad det var för skrift. Det var ingen "kuggis". Det är Sveriges Kommuner och Landsting som i Aktuellt om skola och barnomsorg under rubriken "Inledande reflexion" har denna reflexion. Jag tycker att det är intressant att vi i debatter kan våga problematisera och ha en konstruktiv dialog utan att alla gånger ha de färdiga lösningarna.
Enligt min uppfattning och erfarenhet har vi en situation där det nuvarande betygssystemet - utan att säga om det är bra eller dåligt - styr verkligheten i klassrummen i grundskolans senare årskurser. Jag tycker mig ha sett det och jag har signaler från både elever och lärare att det är så. Man kan tycka att det är bra eller dåligt.
Vi har andra styrdokument som ibland kommer i skymundan. Vad jag egentligen bjuder in ministern till är en konstruktiv dialog och diskussion, gärna med flera inblandade, om hur vi tillsammans ska skapa ett bra system som vi kan mäta elevers kompetens med.
Lennart Gustavsson (V):
Jag hämtar mina intryck av de konfessionella skolorna från samtal med lärare, samtal med elever och även besök i konfessionella skolor. Jag vet, precis som Inger Davidson, att det säkert finns många konfessionella skolor som bedriver en bra undervisning. Vad jag försökte lyfta fram var den principiella frågan.