Leif Pettersson (S):
Detta förslag från EU kom i samband med att den andra delen av mobilitetspaketet lades fram den 8 november. Jag vill inledningsvis säga att utskottet naturligtvis välkomnar kommissionens översyn av hela vägtransportlagstiftningen. Det är viktigt att en sådan översyn görs.
I detta finns förslaget om en ändring i kombidirektivet. Riksdagen har tidigare konstaterat att det i nuläget finns betydande problem inom vägtransportområdet, som medför att de svenska åkeriernas konkurrenskraft försvagas kraftigt.
En väl fungerande inre marknad med sunda och lika konkurrensvillkor mellan EU:s medlemsstater, där alla följer de gemensamma reglerna, är därför oerhört viktig. Eftersom många av de förslag som har presenterats inom ramen för mobilitetspaketet är nära sammankopplade med varandra tycker jag att det vore bra om man kunde fatta beslut som är så samlade som möjligt.
I sammanhanget kan vi konstatera att bestämmelserna om vägetappen när det gäller kombinerade transporter borde samordnas med bestämmelserna för cabotage.
I fråga om kombidirektivet anser vi att det är av stor vikt att främja multimodalitet och en effektiv kombination av olika transportslag för att minska koldioxidutsläpp och luftföroreningar.
Vi gör bedömningen att på ett övergripande plan är det förslag som har lagts fram förenligt med subsidiaritetsprincipen.
Men eftersom bestämmelserna om kombinerade transporter återfinns på unionsnivå kan nödvändiga förändringar som syftar till att öka direktivets ändamålsenlighet och effektivitet inte göras på medlemsstatsnivå, utan detta måste ske gemensamt - därav den övergripande bedömningen att subsidiariteten kan fungera. Vi har dock invändningar mot delar av förslaget.
Det gäller just den del som handlar om det exakta antalet kilometer mellan olika terminaler. Förslaget i direktivet säger 150 kilometer. Vi anser inte att det är ändamålsenligt att göra på detta sätt.
Vi delar naturligtvis kommissionens uppfattning om att det är viktigt att kombinerade transporter främjas genom omlastningsterminaler och att de byggs och tillgängliggörs för transportföretagen, men likväl motsätter vi oss kravet att man ska ha ett maximalt avstånd mellan terminalerna. Det är inte möjligt att göra på detta sätt i ett land som Sverige.
Våra geografiska förutsättningar gör att det helt enkelt inte är ändamålsenligt med sådana bestämmelser. Vidare har vi betänkligheter mot proportionaliteten i förslaget.
Från EU:s sida sägs det att det finns stora vinster i att göra så här, men vi är tveksamma till att det verkligen blir det. Vi befarar snarare att kravet på maximalt avstånd mellan omlastningsterminalerna skulle medföra omotiverat stora kostnader som inte motsvarar nyttan av åtgärden.
För Sverige som är ett vidsträckt land med långa avstånd skulle detta medföra långtgående kostnader i förhållande till nyttan.
Vi menar att detta i stället måste ingå i respektive lands planering av infrastrukturen och de investeringar som ska göras där. Det är i detta som förslaget måste ingå. Vi anser att kravet på terminaltäthet inte är förenligt med proportionalitetsprincipen, som innefattas i subsidiaritetsprövningen.
Jag måste också säga att jag blir fundersam inför Sverigedemokraternas synpunkter. Tony Wiklander talade nyss och sa i princip samma sak som jag, men likväl yrkade han bifall till en reservation som rimligtvis är ett slag i luften. Det får väl stå för Sverigedemokraterna.
De har ju en sådan politik i mycket, i varje fall på vårt område. Vi får helt enkelt se vad detta leder till. Sådana invändningar som Tony Wiklander kom med i sak är precis vad vi också säger. Det ligger naturligtvis något annat bakom; det handlar om motståndet mot hela EU och mot att över huvud taget finnas med i detta sammanhang.
Sverigedemokraterna vrider sig här som maskar. Sammanfattningsvis anser vi att kravet på ett maximalt avstånd mellan omlastningsterminaler strider mot subsidiaritetsprincipen. Jag yrkar därmed bifall till utskottets förslag i utlåtandet.