Mikael Eskilandersson (SD):
Tack, Morgan Johansson för svaret! Varför egentligen gick man in och styrde utredningen så att utredningen inte ens får titta närmare på om det skulle vara bra med en presumtion för gemensam vårdnad. Jag kan undra om det inte är lite väl mycket partipolitik i det och lite tänk på barnen i sig.
När jag i övrigt lyssnar på Morgan Johanssons svar kan jag ifrågasätta sådant som att om en förälder motsätter sig gemensam vårdnad kan man fortfarande döma till gemensam vårdnad. Men om båda föräldrarna gör det kan man inte döma till gemensam vårdnad. Det är givetvis också en sak som vårdnadsutredningen ska titta närmare på.
Men det är fortfarande en sak som är väldigt märklig, för varför kan man tvinga den ena föräldern till något som den själv egentligen inte vill när man inte kan tvinga båda föräldrarna?
Jag tror att skrivningen att båda föräldrarna inte ska tvingas kan göra att vårdnadstvisterna ökar, att den förälder som bedömer sig ha störst möjlighet att få egen vårdnad definitivt motsätter sig gemensam vårdnad med anledning av att man då tror att man har större chans att få egen vårdnad om barnen. Barn är så att säga en färskvara. Barn växer upp och blir äldre.
Det betyder att när man skjuter upp saker med en utredning är det vissa barn som aldrig kommer att få någon nytta av utredningen, eftersom de blir äldre och helt enkelt inte längre kommer att vara barn när utredningen väl är klar. Tyvärr är det ofta så, när politiken ska göra något, att man först ska utreda, sedan lägga fram propositioner, därefter ska det diskuteras, skickas på remiss och så vidare. Man pratar sedan flera år framåt.
Det finns ju för- och nackdelar med det, för samtidigt är våra barn förhoppningsvis inte några försökskaniner. Man ska ju inte testa något som man inte tror fungerar eller i alla fall som man inte har belägg för att det fungerar. Det brukar ganska ofta heta att man ska se till det bästa för barnet, men egentligen ser man snarare till det bästa för föräldrarna.
Samtidigt vet jag att Socialdemokraterna ofta framhåller att barnet ska ha, om möjligt, mycket att säga till om när det gäller sin egen vårdnad. Frågan är om man verkligen ska lägga det på en fem- eller sexåring att välja förälder, mamma eller pappa, och att det någonstans ska bedömas vilken förälder som är bäst.
Jag tycker att det blir horribelt och att det vore bättre att ha en presumtion för delad vårdnad så länge inte någon av föräldrarna visar sig direkt olämplig som förälder. Om någon är olämplig som förälder - kriminell, uppvisar alltför aggressivt beteende eller liknande - kan jag förstå att man måste gå ifrån det här.
Men så länge en förälder inte gjort sig omöjlig som förälder bör den ändå ha en möjlighet att få agera som förälder. Vi kan inte alltid ta exempel utifrån den tid man varit förälder. Att man som förälder kanske har spenderat väldigt lite tid med barnen betyder ju inte att man gör det också efter skilsmässan eller vårdnadstvisten. Det kan faktiskt bli så att föräldern skärper till sig och spenderar mer tid med sina barn efter en vårdnadstvist.
Därför tycker jag att det är lite olyckligt att Socialdemokraterna absolut motsätter sig en presumtion för delad vårdnad.