KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Jag delar Raimo Pärssinens åsikt om en trevlig ton i debatten, men låt oss då komma tillbaka till huvudfrågan för interpellationen, nämligen att statistiken skulle ligga till grund för en långtgående tolkning av vad som egentligen sker med brottsutvecklingen kontra det politiska incitamentet att med olika politiska medel försöka motverka brottslighet.
Jag är glad att återigen kunna konstatera att statsrådet utifrån min utgångspunkt gett ett mycket tillfredsställande svar beträffande den ansats som alliansregeringen har för att mota Olle i grind, att motverka brottsligheten. Vi får nog lite grann återgå till interpellantens siffror, för här nämns ett antal exempel på sådan brottslighet som enligt Brottsförebyggande rådet ökat.
Samtidigt kan man titta på ett antal andra brott som under exakt samma tidsperiod minskat i ganska stor omfattning. Det gäller till exempel postrånen, som minskat med 74 procent, stöld och snatteri ur bilar, som minskat med 11 procent, och vad gäller biltillgreppen är nedgången 12 procent.
Det sker fluktuationer inom brottsligheten, de olika brotten går upp och ned, och därför är det viktigt att statistiken används i rätt syfte och inte som ett slagträ i en debatt som om det inte fanns goda initiativ att motverka brottslighet. Brottsförebyggande rådet, som gör ett förtjänstfullt arbete, har som huvuduppdrag att motverka en brottsutveckling som ökar.
Under större delen av den tid som Brottsförebyggande rådet verkat, alltså sedan 1974, har Socialdemokratiska regeringar haft ansvar för myndigheten. Jag vill därför, fru talman, fråga: Är det vettigt att investera nästan 60 miljoner kronor om året på någonting som enligt interpellanten har en tendens att öka vad avser problem? Borde man inte fundera på om den typen av uppgifter kunde läggas ut på universitet och andra lärosäten som har hög kompetens när det gäller brottsförebyggande forskning?
Finn Bengtsson (M):
Den fråga om kontroll som Ylva Johansson tar upp är väldigt viktig. Då kan man fundera på hur man bäst ska bemöta det problemet. Man räknar med att 1-10 procent av den globala läkemedelsmarknaden består av förfalskade produkter. Så stort är det. Europa är en enhet. När man kommer innanför Schengen kan läkemedel distribueras fritt inom Europa. Hur ska vi hitta dessa?
Antingen gör man som Ylva Johansson säger och slår sig till ro med att det monopol som vi delar med Kuba och Nordkorea är den bästa garanten och väljer att inte se problemet, vilja ta i det eller utreda det, eller också ställer man sig frågan: Är inte att krama monopolet den allvarligaste saken när det gäller att inte våga ta i ett problem som är globalt och där EU kanske är en av de viktigaste spelarna, som nämns i socialministerns svar.
Tidigare har Ylva Johansson i egenskap av socialminister hänvisat till att Europa är en viktig aktör. Då får vi titta på de andra europeiska länderna och deras system för distribution av läkemedel. Jag upplever det som tryggt och säkert inom ramen för godkännande, det vill säga Emea som är den gemensamma myndigheten i Europa för godkännande av läkemedel, och svenska inspel i EU-sammanhang. Fru talman!
Jag tror att det är väldigt farligt att säga att läkemedelssäkerheten löses bäst genom att ha en monopolsituation för distributionen och därmed inte ta i problemet. Jag skulle gärna vilja ge den nuvarande och den förra socialministern en liten tanke kring hur man ska hitta de här läkemedlen. Det krävs att man kan analysera substanser bättre i olika produkter som ser ut som läkemedel.
Vi har en unik möjlighet i att det finns fullt med läkemedelsanalytiska laboratorier runt om i sjukvården i dag som skulle kunna bistå tullen med att titta på och konstatera hur stort problemet är i Sverige. Detta är någonting som jag hoppas att Läkemedelsverket kommer att återrapportera den 31 december till socialministern. Därifrån tror jag att vi kan göra en konstruktiv uppföljning av problemets storlek i Sverige.
Finn Bengtsson (M):
Socialministern gjorde i sitt inlägg en problematisering som verkligen var intressant och som jag gärna skulle vilja uppehålla mig vid, nämligen om det enbart är negativt att vårdplatserna kanske inte ökar och att vi talar om överbeläggningar på det sättet. Jag tror att det är en riktig ingång. Låt oss ta läkemedel som exempel. Under den utveckling som jag själv kan överblicka inom sjukvården har vi alltmer gått från till exempel kirurgiska åtgärder till läkemedelsterapi.
Det gör naturligtvis att vårdplatsbehovet minskar, och man får en mer rationell terapi av nytt snitt. Samtidigt kan vi konstatera att det finns andra anomalier, alltså skador eller oegentligheter om vi uttrycker det så, i sjukvårdsstrukturen när det gäller läkemedelshanteringen. Vi har nyligen diskuterat äldre som felaktigt får läkemedel i så stor omfattning att det är en av de största anledningarna till akutinläggning av äldre, som därmed konsumerar vårdplatser.
Det är givetvis alldeles riktigt att det då inte hjälper att ropa på fler vårdplatser. Det gäller att i stället få en mer rationell läkemedelsanvändning i landet. Jag tror att regeringen har ytterst goda förutsättningar att ta proaktiva steg i den riktningen. Jag ska i detta inlägg också göra en etisk reflexion. I interpellationen tas frågan om överbeläggning upp. Om vi talar om överbeläggning och normaltillstånd är det egentligen förfärande att tänka sig vem det är vi anser vara överbelagd. Det ligger i sakens natur att det är den som så att säga har prioriterats lägst.
Med tanke på hälso- och sjukvårdslagen är jag säker på att socialministern och jag är överens om att detta med prioriteringar delvis har vantolkats i en del landsting. Inte minst har jag egna erfarenheter från ett socialdemokratiskt styrt landsting där man på gruppnivå prioriterat på ett sådant sätt att man helt enkelt lyft bort patienter från vård. Det är klart att dessa patienter ses som legitima överbeläggningar i stället för att tänka på deras medicinska behov som de facto finns.
Jag tror alltså att även den etiska debatten om behov och prioriteringar inom vården, som inte minst Kristdemokraterna med stöd av de andra allianspartierna kommer att kunna föra under den här mandatperioden, innebär en spännande diskussion och kommer att leda oss längre när det gäller hur vi ska förhålla oss till ordet överbeläggning.
Finn Bengtsson (M):
Jag ber att få svara Ylva Johansson på det sista. Jag välkomnar att hon korrigerar historieskrivningen av det som jag inte kände till. Den enkla anledningen till det är att jag i debatten i utskottet hör hennes partikamrater, och inte minst kamrater från de partier hon eventuellt tänker sig att samregera med, tala för att man inte vill höra talas om en gränsöverskridande vård på villkor som är de som allianspartierna lyfter fram för en EU-öppenhet när det gäller patienterna baserad på deras rättigheter att flytta sin vård utomlands om de så behöver.
Det här menar jag skulle kunna gynna inte minst den här interpellationens målgrupp, alltså sällsynta diagnoser. En intressant fråga handlar om sällsynta diagnoser och evidensbaserad medicin. Där vill jag återigen säga att jag inte på något sätt misstror interpellanten. Däremot misstror jag hennes värdegrund, att lyfta fram individer som kollektiv när det gäller sjukdomar. Jag tror att det drabbar just den här typen av patienter som inte är så vanliga.
De blir inte sedda. Följaktligen har man heller ingen evidensbaserad medicin att lösa problemet med om man ser det ur ett kollektivt perspektiv. Om man däremot har den ingång som allianspartierna har, att sätta patienten i centrum och därmed sätta den sjukvårdande personal som möter patienterna också i centrum, alltså det unika vårdmötet, kan man därur definiera patientproblemet.
Sedan får politiken så att säga komma in med lösningarna såväl finansiellt som strukturellt när det behövs för att hitta möjliga vägar framåt. Vänder man på det säger man att först och främst kommer politiken, ideologin. De stora grupperna ska tillförsäkras sin lösning. Sedan plockar man bort enskilda diagnoser och åtgärder från det offentligas åtagande, som socialdemokratiska landsting har visat när de driver prioriteringsdiskussionen långt utöver det vettiga i förhållande till vad både Prioriteringsutredningen och Prioriteringscentrum har föreslagit.
Det är cyniskt och det är ett problem, kanske inte för Ylva Johansson men väl för en del av hennes ideologiska kamrater.
Finn Bengtsson (M):
Nej, Elina Linna, det är inte alls fel att lyfta upp denna fråga, men man måste också göra det på rätt faktaunderlag. I den interpellation som har framställts hänvisar man till en metod som inte används i Sverige, och som mycket riktigt aldrig har införts i Sverige på grund av att den just innebar risker för minnesstörningar. Med den mer moderna teknik som vi har haft här sedan 70-talet, den tid som jag kan överblicka, ger inte behandlingen den typen av problem.
Det intressanta är att forskningen nu kommit fram till att det kanske är så att underlåtenhet att behandla med de effektiva metoder vi har skapar ett ännu större problem. Det är inte konstigare än att en patient har cancer och får cellgift, och om patienten avlider antas det omedelbart vara cellgiftet som har tagit livet av patienten. Det kan ju vara cancersjukdomen. Tyvärr kan en svår, djup melankolisk depression med viss trovärdighet förorsaka svåra kognitiva störningar på såväl förståelse som minne.
En annan sak som blir intressant när interpellanten lyfter upp den här frågan på ett, som jag säger, tveksamt faktaunderlag är att detta av en del grupper - jag vill inte påstå att det handlar om interpellanten - utnyttjas därför att man har en allmänt antipsykiatrisk fientlighet och inte tillerkänner psykiatrin någon form av rättvisa. Det riskerar att förpassa oss hundra år tillbaka i tiden av psykiatrisk utveckling. Då kan man fundera lite.
Under de tolv år som föregick det initiativ som alliansregeringen nu har tagit hade Socialdemokraterna stöd av Vänsterpartiet i att genomföra bland annat en stor reform inom psykiatrin i mitten av 90-talet. Varför startade man då inte omedelbart nödvändiga uppföljningar och inrapporteringar och ställde det kravet till Socialstyrelsen? Det är faktiskt alliansregeringen som ser till att vi får detta underlag. Där delar jag bedömningen att det verkligen behöver komma fram.
Elina Linna är inte rätt person att skälla på socialministern i den här regeringen för att man har tagit initiativ när hon backade upp en regering som under de sista tolv åren aldrig tog ett enda sådant initiativ.
Finn Bengtsson (M):
Det här är verkligen en intressant ideologisk diskussion. Låt mig först tacka socialministern för ett klokt avvägt svar, som jag bedömer det. Låt mig sedan göra en demokratisk reflexion. I valet 2006 ville svenska folket byta majoritetsledning för det här landet.
Inom ramen för den valrörelse som bedrevs talades det tydligt om från allianspartierna att ett av vallöftena var att se över den osunda monopolsituation som rådde på apoteksmarknaden givet det faktum att vi var och fortfarande är ett av de industrialiserade länder som har sämst tillgänglighet till apotek jämfört med andra där man saknar monopolsituationen. Det var alltså ett vallöfte som i princip skulle infrias.
När det gäller interpellantens frågor och dagens situation är det lustigt att notera att även under den nyss avgångna styrelseordförandens tid men framför allt under den tidigare styrelseordförandens tid inklusive verkställande direktören och hans gruppering har vi successivt minskat antalet apotek, och även antalet apoteksombud har minskat.
Det är alltså så att en redan liten tillgänglighet har blivit ytterligare försämrad med det bibehållna monopolet. Det fanns alltså all anledning att reagera. Det är nu en gång så att monopol i grunden är en osund konstruktion för en marknad som fungerar fritt och öppet och gagnar kunderna precis som anges i socialministerns svar.
Det tråkiga är att den friare och öppnare marknaden som gynnar - som framgår av svaret från socialministern - kunderna, det vill säga patienterna och medborgarna, är ett känsligt käril i så måtto att man måste se till att den strukturen etablerar sig på ett sunt sätt. Nu är det tyvärr så att det är väldigt enkelt att skapa ett monopol, framför allt för socialister.
Det är ett pennstreck som kör över medborgarnas behov och önskemål utifrån rena ideologiska förtecken. Att då bryta monopolet och att göra det på ett sunt sätt kräver en omställningsprocess som jag tycker att den här regeringen och dess uppbackande riksdagsmajoritet på alla sätt har tagit på mycket stort allvar.
Man har vänt och vridit på frågorna om hur man ska kunna garantera patientsäkerheten, hur man ska kunna garantera att priserna verkligen hålls och sänks och att man även får en så pass stor tillgänglighet som man har förväntat sig.
Detta är en mycket svår process, och det sista den behöver i det här läget är övertoner av en gammal svunnen socialism som vi har återkommit till, den demokratiska utgångspunkten, något väljarna tydligt hade att ta ställning till inför valet 2006 och förkastade.
Därför blir interpellantens meddebattörers ord från Socialdemokraterna ganska tomma när de nu presenterar en återgång till ett system som, vilket jag återigen vill förutskicka, inte ger en tillgänglighet som är ökande utan bevisligen är avtagande.
Om det är så att varken tidigare styrelseordföranden eller verkställande direktören har lyckats med detta tror jag att det är väldigt klokt att socialministern och regeringen håller denna typ av verksamhet kort så att man faktiskt får till stånd den ansvarsfulla omreglering som vi har tagit beslut i den här kammaren om ska genomföras.
Finn Bengtsson (M):
Det här är både en ideologisk debatt och en annan debatt som handlar om sakfrågor. Vi tar det ideologiska först. Här har nu två debattörer, interpellanten och en till, varit uppe och krävt att socialministern ska garantera både det ena och det andra. Precis som det står i svaret handlar detta om en reform med kunderna i fokus, någonting som socialdemokratin uppenbarligen inte förstår.
Det man däremot garanterar från oppositionen, om jag hörde rätt, är att man vill bibehålla och kanske försämra tillgängligheten, när vi redan har den sämsta tillgängligheten i jämförbara länder till våra läkemedel när vi behöver dem. Man vill garantera en fortsatt ofrihet för dem som arbetar i verksamheten att efter eget huvud få starta och driva verksamhet. Man vill garantera att vi tillhör den lilla klick av kommunistiska diktaturer som fortfarande har kvar detta monopol.
Man vill kort sagt garantera att vi backar fortare än kvickt, inte in i framtiden, utan tillbaka till urtiden. Det är pinsamt att höra detta när svenska folket har valt ett annat alternativ i ett öppet demokratiskt val. I sakfrågan får vi höra ett fantastiskt resonemang av Ronny Olander, nämligen att den lägre tillgänglighet vi har i Sverige faktiskt är gynnsam.
Den är så gynnsam att man egentligen slipper använda läkemedel, som enligt Ronny Olander uppenbarligen är en fara för hälsa och liv och lem. Med det resonemanget borde vi stänga alla apotek och förbjuda läkemedel. Det är en väg som vi möjligtvis inte bör vandra. Ronny Olander ställer den omöjliga frågan om någon här i Sverige inte har fått läkemedel i tid. Det kan jag svara Olander på. Det har verkligen varit så.
Problemet är att vi bara har ett enda nattöppet apotek i hela landet. Om man av till exempel sjukvårdsupplysningen får besked om att man behöver läkemedel får man dessutom uppsöka sjukvården och konsumera dyrbar tid av vården för att få ett ganska banalt läkemedel utskrivet eller rekommenderat som man själv hade kunnat ordna om man kunnat köpa det på ett av de leveransställen vi nu kommer att få många fler av.
Finn Bengtsson (M):
Monica Green har tolkningsföreträde till en mer korrekt uppfattning om läget på arbetsmarknaden. Låt mig betvivla detta. Jag kan ta två exempel. Jag hör inte i denna diskussion att den globala finanskrisen har drabbat Sverige och att det har varit svårt att möta den men att alliansregeringen ändå har borgat för att vi kan göra det på ett ansvarsfullt sätt. Jag ska ta ett konkret exempel.
Det finns inte nog med pengar som Socialdemokraterna kan ta ur skattebetalarnas fickor för att till exempel säkerställa att ett bilföretag som ägs av amerikaner och som har misslyckats med att ha någon form av affärsmässig utveckling nära nog skulle övertas av svenska staten för att rädda 3 500 jobb. Nu löste sig detta i alla fall på ett mycket mer ansvarsfullt sätt tack vare näringsministerns uthållighet och klokskap när det gäller att inte riskera skattebetalarnas pengar.
Jobben värnas trots allt. Hur är det då med tillkomsten av det så kallade RUT-avdraget, nämligen tjänster för hushållsnära behov, som subventioneras på ett sådant sätt att vanliga människor kan använda det? Siffror visar att fler jobb har kommit till där än de jobb som man skulle skapa genom att ta skattebetalarnas för att köpa en bilindustri. Vi vet ännu inte om Socialdemokraterna vill ha det.
Men säkert är att deras vänsterkamrater inte vill ha det. Rättare sagt: Någon vill det men kanske inte den andra som är ännu mer vänster. Vi får se hur detta blir. Här riskerar kanske 11 000 människor att mista sina jobb. Dessa jobb som i stor omfattning har varit svarta jobb har blivit vita jobb. Detta är kvinnodominerade jobb som man från Socialdemokraterna nu är oförmögen att bevaka och bevara när vi förhoppningsvis går in i en bättre konjunktur.
Dessa jobb som också har inneburit ett nyföretagande, inte minst för kvinnor, slår man helt undan fötterna för. Herr talman! Jag undrar vad Monica Green har för arbetsmarknadspolitik att möta väljarna med i valet 2010.
Finn Bengtsson (M):
Låt oss först slå fast att vi som deltar i debatten är överens med interpellanten om målet för ansträngningarna. Däremot är vi inte riktigt överens när det gäller medlen för att nå dit. Jag är enig med statsrådet om att det finns mycket pengar i systemet tack vare de satsningar som har gjorts av alliansregeringen och att det knappast är en på-marginalen-satsning på en riktad karriärsutveckling som skulle lösa problemet.
Jag är också glad över att vi kan slå fast att vi är överens om att inte vilja detaljstyra lärosätena. Jag återkommer till det som jag lyfte fram i mitt förra inlägg, nämligen alliansregeringens önskemål om att kanske se till att lärosätena har en friare ställning för att på så sätt styra från botten och inte från toppen vad som kan vara anpassningsbart till arbetsmarknaden.
För mig, herr talman, är det orimligt att ett lärosäte med fullt ansvar för att överleva satsar på utbildningar som inte ger avsättning på åtminstone rimligt lång sikt på en arbetsmarknad. Det kommer inte att bli ett söktryck till sådana utbildningar. Det kommer kanske att finnas en och annan som vill studera för studerandets skull, men det är knappast troligt att det blir en framgångsfaktor.
Statsrådet har redan svarat på frågan om det finns en ambition att i kvalitetsarbetet på departementet få fram synpunkter på hur lärosätenas självständighet kan öka för att minska detaljstyrningen uppifrån - inte minst inriktat på huvudtemat för den här interpellationen, nämligen anställningsbarhet och samarbete med samhället i övrigt.
Hur ställer sig interpellanten till tanken att man i stället för att toppstyra från regeringshåll och analysera vilka utbildningar som ska finnas överlåter till lärosätena att ansvara för att detta kommer till stånd? Det är ambitionen i den sista delen av statsrådets svar. Det borde inte utsättas för kritik om inte interpellanten kan svara på om man vill detaljstyra mindre på lärosätesnivå eller mer.
Finn Bengtsson (M):
Låt oss inte kollra bort korten här! Det handlar om att vi, såväl i alliansen som mellan alliansen och oppositionen, är överens om att den sociala snedrekryteringen är ett problem. Problemet med målen är att vi inte är överens om det 50-procentsmål som interpellanten sätter upp och med envishet förespråkar. Varför inte - precis som ministern uttryckte det - 60 procent?
Jag kan skärpa till det och säga: Om Mikael Damberg tror att politiker ska styra mot målen med så fast hand att människans egna önskemål om att välja här i livet försvinner måste väl målet när det gäller utbildning vara att 100 procent går i högskola, att 100 procent forskar och att 100 procent blir Nobelpristagare. Därmed har vi uppnått nirvana - ett politiskt nirvana som vi i alliansen inte tror på men som kanske socialisterna tror på. Frågan är snarast: Vart tar alla tennisspelare vägen om alla ska bli Nobelpristagare?
Vi måste ha en mångfald av möjligheter när det gäller att välja och när det gäller olika ambitioner att uppnå målen här i livet. Här vill man styra entydigt i varje riktning för att alla mål ska bli uppfyllda men då på ett sådant sätt att samhället inte fungerar på individens villkor. Precis som ministern lyfte fram har vi inom alliansen tagit tag i den utbildning som ligger till grund för att man ska ha högskolebehörighet och också vidgat synen på detta med att bejaka dem som vill ha en yrkesinriktad utbildning.
Är det så orimligt att dessa kommer in i arbetslivet utan att kanske gå just en högskoleutbildning? I stället får de praktisera inom det yrke som de valt och där de önskat att få arbeta. Detta stimulerar vi med jobbskatteavdrag. När vi övertog regeringsmakten var det världens högsta löneskatter i det här landet. Nu har vi lyckats styra ned dessa.
Slutfrågan blir: Vad gör Mikael Damberg och hans parti, kanske i samarbete med Lars Ohly och Vänsterpartiet, för att minska skatteuttaget när det gäller dem som har investerat i en högskoleutbildning och när det gäller den stimulator som skapats och som behövs för att fler ska kunna komma in på en utbildning mot högre mål?
Finn Bengtsson (M):
Det är som sagt en viktig fråga som interpellanten lyft fram, men det är alltid ett problem att lyfta fram ett särintresse. Inom området neurologi finns det många sjukdomar som är skambelagda och där patienter lider av att inte få komma fram. Där är inte de med epilepsisjukdom de mest drabbade. Tänk bara på syndromet kronisk trötthet som inte ens är erkänt fast det finns en neurologisk diagnos. Jag tror inte att det lönar sig att profilera den ena eller den andra sjukdomen. Det drabbar bara alla.
Tittar man på den studie som interpellanten hänvisar till där det uppenbarligen inte skulle vara så bra ställt med epilepsivården och epilepsiforskningen är det i allt väsentligt ett resultat som kom fram 2006. Det är från alla de år som Socialdemokraterna misskött epilepsivård och epilepsiforskning.
Vi får hoppas att de stora satsningar som nu görs från alliansregeringen på forskningen och inte minst på en stärkt ställning för patienten kommer att göra det bättre för alla patienter. Herr talman! Låt mig få rekapitulera de viktiga inslagen i en stärkt ställning för patienten. Det första är att man har en vårdgaranti som efterlevs och som verkligen är en lagstadgad rättighet.
Man ska inte kunna smita ifrån ansvaret att ge en rättvis och lika vård över hela landet inom ramen för de tider som är angivna i garantin. Det andra är en fast vårdkontakt. Det gläder mig att interpellanten stöder detta förslag som alliansregeringen har lagt fram, till skillnad från hans egen regering. Det behöver inte nödvändigtvis vara en läkare utan kan vara övrig sjukvårdpersonal som man knyter an till och där det fungerar allra bäst. Sist men inte minst handlar det om en förnyad medicinsk bedömning.
Det är inte ovanligt att man blir missnöjd med just den kontakten. Inte minst när man har en kronisk sjukdom är det väldigt viktigt att man har en bra och långvarig kontakt och ett förtroende i ett vårdkontaktmöte. Dessutom har man nu en lagstadgad rätt att få en andra bedömning så att patienten inte ska dra det korta strået utan även vården kan erkänna ett misslyckande.