Ida Karkiainen (S):
En stark minoritetspolitik är grunden för en stark och välmående demokrati. Runt om i världen förtrycks minoriteter. De fördrivs från sina hem, koloniseras och mördas. Där förtrycket pågår ses minoriteter som något som försvagar nationen - en grupp människor med språk, religion, eller uttryck som skiljer sig från majoritetens. Fru talman! Även vårt land har förtryckt urfolk och minoriteter.
För en tid sedan presenterade Svenska kyrkan en vitbok om relationerna mellan Svenska kyrkan och samerna, som redovisar de kränkningar och oförrätter som begåtts av kyrkan gentemot den samiska befolkningen. Och för ett par månader sedan publicerade Svenska Tornedalingars Riksförbund en rapport om statens övergrepp på tornedalingar under 1800- och 1900-talen.
Där behandlas skallmätningarna på tornedalingar utförda under Rasbiologiska institutets verksamma år. Det är viktigt att vi berättar om detta. Det är viktigt att vi går igenom historien och lär oss av den, så att den aldrig upprepar sig. Fru talman! Urfolkens och minoriteternas existens hänger på språket. Språket bär kulturen, och utan kulturen finns inte minoriteterna.
Det kolonialiseringen och försvenskningspolitiken gjorde var att förbjuda människor att tala minoritetsspråken och på så vis även effektivt kväva hela kulturer och hela folk. Fru talman! Alla ska ha rätt till språk. Det är ett av de fyra överordnade målen för svensk språkpolitik.
I språklagen från 2009 anges att det allmänna har ett särskilt ansvar för att skydda och främja de nationella minoritetsspråken. Det allmänna ska även i övrigt främja de nationella minoriteternas möjligheter att behålla och utveckla sin kultur i Sverige. Barns utveckling av en kulturell identitet och användning av det egna minoritetsspråket ska främjas särskilt, säger minoritetslagen.
Vi har således ett politiskt ansvar för att dessa språk ska leva vidare. Det handlar om att värna rättigheten att använda sitt språk i kontakt med myndigheter. Det handlar om att stötta initiativ för att språken ska överleva och vitaliseras. Det handlar om att radio och tv i allmänhetens tjänst ska sända program och nyheter på minoritetsspråk. Det handlar om att prioritera språkundervisning för barn och unga. Det handlar om att stödja forskning, kultur och civilsamhälle.
Författare, poeter och litteratur är avgörande för att ett språk ska användas och utvecklas. Därför är jag särskilt glad åt förslaget i propositionen om rätten till förskola och annan pedagogisk verksamhet på minoritetsspråk samt rätten till äldreomsorg på minoritetsspråk. Fru talman! Jag är född i Tornedalen.
Här bor människor som fortfarande bär på en skam över att ha finska eller meänkieli som modersmål på grund av den dåvarande försvenskningspolitiken, som förbjöd människor att tala finska på exempelvis skolrasterna. Detta tror jag är en anledning till att mina föräldrar aldrig pratade finska eller meänkieli med mig och mina syskon när vi var små.
Deras föräldrar hade ju vuxit upp i en tid där finska och meänkieli betraktades som fult och i skolorna också var förknippat med bestraffning. Jag skulle vilja läsa upp en intervju från en rapport som Curt Persson tillsammans med Svenska Tornedalingars Riksförbund har skrivit, apropå skolgången. Intervjuaren frågar en person om hur det var i skolan.
Då svarar intervjupersonen så här: "C: Ja, det blev kvarsittning om läraren hörde finska talas, så var det. Det var svenska som gällde, ingenting annat accepterades. R: Men om någon pratade finska, hur gick det? Fanns det sådana där hemska lärare här? C: Nog blev de slagna med pekpinnen, och linjalen, i huvudet.
Och så slog man på örat med näven. Så nog var det en hård behandling. Jag minns en vikarie, han kunde slå så att. nu efteråt när man tänker. Han slog av pekpinnar. Och så skulle man lägga fingrarna på skolbänken och han slog med pekpinnen på fingrarna." Jag har många gånger varit arg över detta.
Att växa upp i Haparanda och Tornedalen utan att kunna finska eller meänkieli är en stor nackdel. Det blir svårare att skaffa sig vänner, svårare att få ett jobb och svårare att bo och leva i en gränsstad som Haparanda. Men inte bara det: Att vara tornedaling utan finskan och meänkieli som flytande språk gör att man känner sig rotlös, för så mycket av kulturen sitter i språket - vaggvisorna, berättelserna och minnena.
På så vis kan man också säga att resultatet av språkförtrycket lever vidare. Fru talman! Jag möter i dag en generation unga, däribland jag själv, som är väldigt språkintresserade och vill att våra minoritetsspråk ska leva vidare. "Ei se kannatte" säger en del, men "kyllä se kannatte" säger jag.
Den här propositionen är ett steg på vägen, men det återstår också många insatser för att vi fortsatt ska ha en välfungerande minoritetspolitik i Sverige. Jag yrkar bifall till utskottets förslag.