Margareta Gunsdotter (-):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 2 och anser att regeringen bör ta de oroväckande signalerna om barnfattigdom på allvar. Det finns mycket att säga om den här saken. Det är naturligtvis sorgligt att allt fler barn i vårt land har fått svårare uppväxtvillkor. Till viss del kan nog arbetsklimatet vara en orsak.
Jag är av uppfattningen att vi i högre grad bör rannsaka det svenska arbetslivet, som för många upplevs vara ohållbart. Om inga attitydförändringar sker på våra arbetsplatser som gör det möjligt för folk att arbeta under rimliga förhållanden tenderar ohälsa och utslagning att breda ut sig ännu mer.
Vi har sett hur det alltsedan 90-talets kris har skett omfattande besparingar, nedskärningar av personal, omorganisationer och ständiga krav på att de anställdas flexibilitet ska öka. Oftast har det handlat om ytterligare tidsbrist för de anställda. Det olyckliga är att detta har fått samverka och gå hand i hand med ett dåligt ledarskap i samhällets alla strukturer.
Det är en väldigt olycklig kombination. Föga förvånande bidrar det till stress, osäkerhet och sämre arbetsrelationer med ökade konflikter som följd. Jag tror inte att man behöver vara expert för att förstå att ett långvarigt stressrelaterat arbete kombinerat med barn och familj i längden blir ohållbart för många.
Det är också så att när människor går sönder kostar det inte bara i personligt lidande utan på sikt även samhällsekonomiskt. Framför allt blir barnen drabbade när föräldrarnas ekonomi inte längre håller. Jag tycker att särskild kritik skulle kunna riktas mot kommuner och landsting när det gäller detta. Den offentliga sektorn är oftast en väldigt dålig arbetsgivare, enligt många kanske den till och med sämsta.
Den största delen anställda där består av kvinnor som många gånger är ensamstående med barn. Man har otrygga arbetsformer med oregelbundna arbetstider och låga löner, och den livssituationen drabbar definitivt barnen. Därför kan jag tycka att det är konstigt att man inom offentlig sektor gärna drar ned på personal som leder till att de som jobbar kvar får sämre arbetsmiljö, för vårdbehovet minskar ju inte för att man drar ned på personal.
Men eftersom man fortsätter med den här hållningen får de kvarvarande flera stressrelaterade sjukdomar. Och har man väl blivit sjukskriven i det här landet vet ju alla att det är väldigt svårt att ta sig tillbaka, och det drabbar barnen i allra högsta grad.
Så här blir det lätt när man bara räknar människor i siffror och effektivitet i stället för att även sätta människan i sitt sammanhang i samhället. En annan reflexion som jag har gäller bostadsbidraget som är preliminärt och ska slutberäknas i samband med inkomsttaxeringen året därpå.
Det gör naturligtvis att många inte törs söka bostadsbidrag över huvud taget av rädsla för att bli återbetalningsskyldiga. Vi har ju en flexibel arbetsmarknad, och det är ingen som vet på förhand om man kommer att få arbete under året eller inte, så många avstår från att söka bostadsbidrag. Jag läste ett nummer från förra året av en tidning som heter Bofast och som tog upp bostadsbidragen.
Där stod det att bostadsbidragen minskade med 61 procent 1997-2010. Det är en väldigt hög siffra. I pengar skulle det handla om en minskning från 9 miljarder till 3,5 miljarder, enligt Föreningen Sveriges socialchefer som har skrivit en debattartikel om detta.
Jag tycker att det är väl värt att nämna i det här sammanhanget, för jag tycker att det är beklagligt att de här pengarna inte skulle kunna gå till de barn som bäst behöver dem. Fru talman! För att komma åt barnfattigdomen måste vi nog i högre grad börja gå till botten med orsakerna till att fattigdomen ökar, och det finns mycket att göra.
Även när det gäller att förändra attityder kan man nog komma längre än vad man tror. I vissa fall kanske det inte behövs så många förändringar kommunalt, och som kanske inte behöver kosta så mycket men som skulle kunna förändra livet avsevärt för de barn som är mest utsatta.
Utifrån detta skulle jag välkomna en utredning som kan se över hur förhållandena skulle kunna bli bättre för ensamstående med barn och yrkar återigen bifall till reservation 2.