Ulf Kristersson (M):
Interpellanten blandar och ger. Jag ska göra ett axplock ur detta. Jag börjar med lite mer historia. Den svenska sjukförsäkringen har alltid utgått från den svåra frågan om en person till följd av sjukdom har nedsatt arbetsförmåga. Det är inget nytt påfund. Så måste sjukförsäkringen i varje civiliserat samhälle fungera.
Det är ingen yrkesförsäkring eller allmän inkomstförsäkring. Om en människa till följd av sjukdom inte kan utföra det arbete hon har nu eller något arbete alls träder försäkringen in.
Så var det även på socialdemokratins tid, vill jag be att få erinra de socialdemokrater som har glömt det arv som de själva har varit delaktiga i. Det har alltid funnits bedömningsfrågor om vad nedsatt arbetsförmåga "till följd av sjukdom" betyder. Kan en person utföra sitt nuvarande arbete eller inte? Kan en person jobba över huvud taget, eller borde hon, likt 73 000 andra för några år sedan, bli förtidspensionär?
Det enda sättet att slippa dessa svåra frågor är att sjukskriva alla. Jag vet att ni gång på gång vill antyda dramatiska förändringar men till varje pris undvika att säga: Vi vill tillbaka till hur det var förr.
Det vore ärligare och intressantare om vi hade en systemdiskussion i Sverige, om ni ville säga på allvar: Vi vill hellre ha 73 000 nya förtidspensionärer varje år, så att vi slipper ta i de svåra frågorna om hur vi hjälper människor tillbaka och om när detta går och inte går.
Men ni låtsas som att det finns en enkel lösning på detta och att ingen kvalificerad behöver göra svåra bedömningar för att empatiskt, korrekt och rättssäkert hjälpa människor att undersöka sin arbetsförmåga. Det finns inga sådana genvägar. Det visste ni så länge ni var i regeringsställning, fram till dess att ni tappade greppet och Göran Persson själv formulerade halveringsmålet, det vill säga att Sverige skulle halvera antalet sjukskrivningar.
Jag tycker att historielösheten i socialdemokratin ibland är helt förbluffande. Det andra jag vill säga är att Försäkringskassan har att bedöma en halv miljon nya sjukfall varje år, en halv miljon nya sjukfall, varav de allra flesta dess bättre handlar om sådant som både du och jag drabbas av och snabbt kommer tillbaka från. En del fall är inte sådana.
En del fall är komplicerade. En del fall blir långvariga. Om man har en halv miljon sjukfall att bedöma varje år måste man ha system för detta som fungerar, som den enskilde kan uppleva som rättvisa och korrekta men som också är rättssäkra nog att funka i domstol. Då duger det inte att säga att det här känns lite fel. Då duger det inte att säga att man borde behandla alla på ett sätt som är lite bättre. Det här är ganska svåra saker.
Om man ska fatta beslut i 20 miljoner fall varje år, 20 miljoner individuella beslut, måste man också ha ganska rättssäkra och begåvade system. Jag tycker ibland att ni trivialiserar den här frågan och tar upp mer eller mindre korrekta beskrivningar av personer som uppfattar sig som, eller har blivit, felaktigt behandlade. Även där har vi i så fall ordentliga system för att överklaga och få sin sak rättsligt prövad.
Jag tycker att ni ibland glömmer bort att det finns skäl till att vi har dessa och att vi en gång införde ett system som syftar till att alla som kan jobba ska jobba. Det är nämligen bara då vi får resurser till de människor som inte kan jobba. Om detta vore jätteenkelt skulle vi inte ha någon sjukförsäkring eller sjukförsäkringspolitik. Nu råkar det vara ganska komplicerat, och jag menar bestämt att vi inte ska gå tillbaka till hur det var för tio år sedan.