KBLab/rixvox huggingface dataset:
Krister Örnfjäder (S):
Det är alltid intressant att sitta och lyssna utan att vara anmäld. Då kan man lyssna in de olika förslag och idéer som ledamöterna delar med sig av. Eva Flyborg började med att säga att man har betraktat företagen som mjölkkor. Hon hänvisar till arbetsgivaravgifterna.
Jag vill påminna om att arbetsgivarorganisationerna alltid tagit bort den kostnaden vid förhandlingar. Det innebär alltså att man har minskat de uteblivna lönehöjningarna. Anders Ahlgren vill att det ska bli billigare att anställa. Då förutsätter jag att svaret är sänkta löner.
Han tycker också att det är besvärligt när vi socialdemokrater har synpunkter på jordbruksstödet i EU. Men det är precis detta som regeringen har framhållit i budgetförhandlingarna. Mats Odell tar upp frågan om att månadsredovisning inte ska genomföras.
Kan man inte åtminstone låta exempelvis taxibranschen och byggindustrin få göra det när de själva vill det? Alla fyra partierna har uttalat sig så väldigt väl om halvering av restaurangmomsen och det goda resultatet av det.
Jag står här nu och lovar er att om ni ger mig 5 miljarder kronor ska jag åstadkomma mer än 5 000 jobb. Mats Odell gjorde ytterligare en jämförelse. Ica Maxi anställer 25-30 ungdomar för att man sänker arbetsgivaravgiften från i runda tal 30 till 15 procent.
Tror han verkligen på det själv? Jag tar ett löneexempel. Jag har 30 ungdomar, och de har 200 000 kr i lön. Om det ska betalas in en arbetsgivaravgift för dem på den summan blir det 1,8 miljoner. Den summan halverar man till 900 000 kronor.
Är det någon i den här lokalen som tror att arbetsgivaren är beredd att betala 5,1 miljoner i lön för att få en besparing på 900 000 kronor? Kan det vara det som driver Maxiägaren, eller vad det nu kallas för? Jag tror inte det.
Det är därför som vi har sagt att man ska använda utrymmet till de arbetsgivare som är beredda att ta en person som är helt arbetslös i stället för att sprida ut det på hela branscher och hela arbetsmarknaden. Det är inte så som ni vill få det att framstå att vi ska göra skattepålagor på ca 30 miljarder.
Det måste vara fel på de personer som jobbar borta på Finansdepartementet om de kan få fram de siffrorna. Vad vi säger är att det utrymme som ni i dag använder för att ha generella sänkningar på ca 15 miljarder för ungdomar som är upp till 25 år ska vi i stället använda till de ungdomar som är arbetslösa.
De 15 miljarderna kvittar vi mot era 15 miljarder.
Krister Örnfjäder (S):
Man blir lite betänksam när man hör Mats Odell uttrycka sig på det här sättet. Det hänger inte ihop för fem öre. Hur kan det vara så att när ni sänker för alla är det en bra insats, men när vi sänker för dem som är arbetslösa är det en dålig insats? Du säger: Varför höjer ni inte arbetsgivaravgifterna över huvud taget, eftersom det är vår lösning, som du uttrycker det?
Motfrågan är: Varför sänker inte ni för alla kategorier av människor, eftersom det är lösningen på ert problem? Nu har ni visserligen sagt att ni även ska sänka för dem som är äldre, och ni har också påbörjat det. Snart är det bara de som är i mitten kvar.
Om det vore på det sättet som du nu beskriver det att ni lyckas med den yngre kategorin och den äldre kategorin borde det bli så att de i mitten utsätts för en press när det gäller satsningarna, och då ska det sänkas där också. Jag har ingenting emot att man sänker arbetsgivaravgifter om det finns ett utrymme för det, inte alls.
Men man ska vara medveten om att de pengarna går till någonting. Är det inte så att vi betalar det som pengarna går till gemensamt får varje individ stå för de kostnaderna själv. Det finns länder med sådana system, och de förskräcker. Jag tycker att vi ska behålla ett sådant system som vi har i dag.
Men vi ska rikta våra insatser mot de grupper som har det största behovet. Det är de som är utan arbete.
Krister Örnfjäder (S):
Mats Odell tror att vår politik kommer att få en viss effekt. Vi vet att er politik har en effekt. Ni har inte lyckats. Ni har gjort satsningarna, som ni kallar det för. Det har inte fått det resultat som jag hoppas att ni åtminstone trodde på.
Eftersom ungdomsarbetslösheten ökar och arbetslösheten i sin helhet ökar lyckades det inte. Jag tycker för min del att man kan räkna på det sätt som jag här har beskrivit.
Vad vi gör är att ta ett utrymme som ni redan använder för hela arbetsmarknaden och använda det utrymmet till att sätta in för speciella grupper på arbetsmarknaden. Budgetmässigt ser jag inte någon skillnad. Sedan kan Mats Odell räkna hur han vill.
Men i vår satsning ska vi använda oss av de pengar som ni redan har använt och använder.
Krister Örnfjäder (S):
Anledningen till att jag skjuter på denna fråga är helt enkelt att det är fyra partier som har gått upp och slagit sig för bröstet igen och sagt att det har varit en lyckosam satsning. Jag håller inte med om det. Jag accepterar inte att man gör en sådan förvrängning av verkligheten, och den försöker jag korrigera. Jag förminskar inte heller de anställda i och med detta.
Jag räknar med att de anställda inom näringen är så bra på det de gör att de mycket väl kan leva med en moms som är likvärdig med annan moms. Så högt förtroende för dem har jag. Du hänvisar till 3 procents sänkning av priset. Det är inte speciellt konstigt - om man sänker med 12,5 procent ska det väl inte vara så svårt att minska med 3 procent. 6 000 anställda, säger Hans Rothenberg.
Den siffra som jag har hört av Visitas är upp till 5 000 anställda i branschen, och Visitas går själva inte i god för om siffran beror på sänkningen av restaurangmomsen. Jag tycker att det talar för sig självt; detta är en dyr satsning med en väldigt begränsad effekt. Min fråga är: Går det inte att göra detta på något annat sätt?
Om man vill ha billigare mat tycker jag att priset borde vara 12 procent lägre. Om man vill ha fler anställda tycker jag att det borde vara betydligt fler än 5 000 personer. Jag har tittat på hur det ser ut inom andra branscher. Hur många anställda får man per miljon? Det är vad det handlar om, och det är betydligt fler än 5 000 stycken. Jag tycker att man borde använda pengarna på ett bättre sätt.
Krister Örnfjäder (S):
Jag tycker att jag går väl i takt med tiden. Jag har till och med en klocka som hjälper mig med det. Att upprepa argument stärker dem inte. Jag hörde det som Hans Rothenberg sade redan i det första inlägget. Jag svarade på det också. Min inställning har inte ändrats på dessa minuter. Man ska inte ge mig pengar för att jag ska ge dem till någon form av transfereringssystem. Men vi har stora behov i det här landet.
Jag skulle kunna tänka mig att exempelvis använda dessa fem miljarder till 10 000 lärare. De ryms nämligen inom den budgeten. Vårt utbildningssystem har ett sådant behov i dag. Det behövs mer folk, och det behövs fler lärare. Jag skulle hellre vilja använda dessa fem miljarder till detta. Det ligger inom ramen för ett transfereringssystem.
Det innebär att vi använder pengarna i Sveriges riksdag. Vi fattar ett beslut, och vi portionerar sedan ut pengarna till kommuner och landsting beroende på vem som är huvudman för skolan. Det skäms inte jag för. Hans Rothenberg kanske trodde att jag skulle använda pengarna till någonting annat. Men jag har hela tiden tänkt att pengarna ska kunna användas för arbetstillfällen. Då får man mycket större effekt än vad man får i det som ni i dag har fattat beslut om.
Jag är glad att restaurangnäring, hotellverksamhet och annat går bra. Jag tycker inte att det är speciellt konstigt eftersom turismen går bra i Sverige i dag, som en av era företrädare för Alliansen var uppe och talade om. Det brukar innebära att man får en högre omsättning och en större vinst. Jag tycker alltså inte att det är speciellt konstigt, men jag skulle inte svära på att det beror på någon sänkning av restaurangmomsen.
Krister Örnfjäder (S):
Jag har ställt den här interpellationen med utgångspunkt i det svar jag fått på en skriftlig fråga som jag ställde den 20 november till statsrådet Billström. Frågan hade följande text: "Då en arbetsgivare anställer en arbetstagare från tredje land krävs enligt utlänningslagen en anställning där arbetsvillkoren är i överensstämmelse med gällande kollektivavtal eller praxis inom det aktuella yrket.
När väl anställningen är påbörjad avtar myndigheternas kontroll, och det är i stället upp till arbetsgivaren att se till att bestämmelserna upprätthålls. Problemet med detta är att eventuella missförhållanden på arbetsplatsen eller med anställningen blir oerhört svåra att upptäcka. Det blir upp till den anställde att slå larm.
Av rädsla för att bli av med sin anställning, med följden att få sitt arbetstillstånd återkallat, vågar inte arbetskraftsinvandrarna påtala felaktiga arbetsvillkor. Dagens system är orimligt, då den arbetstagare som orkar och vågar träda fram och berättar om missförhållanden riskerar utvisning.
I stället borde fler uppmuntras att göra det, så att missförhållandena kan åtgärdas." Jag fick till svar att den som säger upp sig från sin anställning ges möjlighet att stanna kvar i Sverige i tre månader för att söka nytt jobb. Först därefter kan en återkallelse bli aktuell. Med hänvisning till det svaret ställde jag frågor i interpellationen.
Där frågade jag så här: Vad avser statsrådet att göra för att minska arbetskraftsinvandrarnas utsatthet då de rapporterar om missförhållanden gällande den egna anställningen? Jag fick som sagt det här svaret. Jag vill påpeka att vad vi talar om i det här sammanhanget är människor från tredjeland, vilket innebär utanför EU.
Det är personer som har liten eller ingen kunskap om svenska arbetsförhållanden eller svensk arbetsmarknad.
Därför är frågan: Hur tror migrationsministern att dessa personer ska kunna hitta ett nytt jobb på tre månader, och vilka förhållanden tror han att de kan riskera att hamna i om de på dessa tre månader till varje pris måste hitta ett arbete?
Som svar har jag ännu en gång fått att den som säger upp sig från sin anställning ges möjlighet att stanna kvar i Sverige i tre månader för att söka ett nytt jobb. Först därefter kan en återkallelse bli aktuell. God dag yxskaft!
Med hänvisning till det frågesvar jag hade fått ville jag ha ett resonemang om hur situationen ser ut under de tre månaderna. Vad försöker regeringen göra i den här situationen för att underlätta för dessa personer, så att de inte blir totalt utlämnade åt arbetsgivarna?
Sedan påpekar ministern en annan sak i svaret, nämligen vad som är grunden. Jag skulle vilja återkomma till det resonemanget i nästa inlägg eftersom min talartid just nu är ute.
Krister Örnfjäder (S):
Ännu en gång fick jag höra att regeringen och statsrådet tycker att det är en väl avvägd situation som man har målat upp med de här tre månaderna, och i svaret hänvisas det till att man måste komma ihåg att grunden för personens vistelse i Sverige är arbete. Ja, det är det.
Man har kommit hit för att arbeta, och man har räknat med att göra det under vissa förhållanden.
Då vill jag påminna ministern om att en annan grund för att över huvud taget få det här tillståndet är att man ska följa de regler som finns i utlänningslagen som pekar på att de kollektivavtal som vi har ska gälla eller att man ska följa den praxis som finns inom det aktuella yrket.
Det är väl den rätta grunden till att man har fått den här möjligheten från arbetsgivarens sida att ta in arbetskraft utifrån.
Om det nu är så att en arbetsgivare frångår den grunden, ska man då överlämna till den enskilda arbetstagaren, en person som kommer från någonstans utanför Europa, att ta hela ansvaret för den här situationen?
Borde det egentligen inte vara den som har sagt till honom eller henne att komma hit till Sverige under vissa förutsättningar som har huvudansvaret? Borde det också inte vara vårt ansvar, i den här kammaren, och ert, ni som sitter på andra sidan Strömmen, att ta det ansvaret och ta de initiativ som gör det här möjligt?
Jag läste i utrikesdeklarationen som utrikesministern använde sig av i går. På s. 9 står det, visserligen bara på två och en halv rad men i alla fall: "Sedan årsskiftet är Sverige ordförande i det Globala forumet för migration och utveckling.
Vårt arbete kommer att fokusera på samstämmighet i politiken och på migrationens bidrag till ekonomisk och social utveckling." Jag håller med om de åsikter som framförs på dessa rader. Men borde det då inte vara så att vi kunde se till att det systemet fungerar i Sverige?
Borde det då inte vara så att vi tog det ansvar som detta innebär? Jag måste erkänna att ju mer jag blir informerad om vad som händer med de migranter som kommer till Sverige desto mer skäms jag för att vi inte gör mer för dem.
Det går inte att, som migrationsministern gör, säga att tre månader är en rimlig tid. Om vi går till vår inhemska arbetsmarknad, personer som är födda i Sverige, kan vi i dag se att arbetslösheten ökar. Vi kan se att långtidsarbetslösheten ökar.
Men migrationsministern tycker att det är en rimlig avvägning med tre månader för dem som inte har någon som helst kunskap eller något som helst nätverk. Det borde vara så i stället, migrationsministern, att ni i regeringen insåg det orimliga i den här situationen och såg till att ni förbättrar för dessa individer.
Krister Örnfjäder (S):
Jag hade varit tacksam om statsrådet hade ställt den frågan till mig i första inlägget i stället för att så ihärdigt vidhålla åsikterna om att det räcker med tre månader. Jag gillar den här motfrågan. Jag ska dra en parallell. I tisdags kväll hade jag förmånen att träffa justitieministern.
Från Justitiedepartementet redovisade man då vilka lagar man har för avsikt att återkomma med och vilka förändringar av de lagarna som var aktuella. En av de punkter som man tog upp var att man skulle komma med ett förslag som innebär att om en person som har begått ett brott medverkar till att vittna mot andra brottslingar skulle det innebära en fördel för denne.
Utan att säga att de här personerna är kriminella skulle jag kunna göra en motsvarande förflyttning när det gäller de personer som har kommit hit för att få ett arbete men som har blivit lurade av sina arbetsgivare. Vi skulle kunna ge dem möjligheten att om de framträder och avslöjar de här missförhållandena ska det inte vara en stupstock på tre månader för dem.
När vi ger dem beskedet att tre månader är regeln säger vi samtidigt till dem att det inte är någon mening att de går till myndigheterna för de kommer att åka ut härifrån. De här personerna är i de flesta fall skuldbelagda rent ekonomiskt. De är också väldigt många gånger utsatta för hot.
Hela den situationen gör ju att de till varje pris försöker att hålla sig kvar i Sverige på något sätt. Det här måste vi vara medvetna om, och det här måste vi anpassa oss till. Därför vill jag säga: Ha inte den absoluta gränsen! Ta ett resonemang om hur vi ska bygga upp ett system för att skydda arbetstagaren, inte arbetsgivaren.
Krister Örnfjäder (S):
Alla migrationsbeslut är förknippade med risker. En stor del av risken kommer alltid att ligga på den person som lämnar hemlandet för det okända, lämnar familj, vänner, bostad, säljer ägodelar, lånar pengar till resor och kanske lämnar en redan existerande anställning. Enligt dagens regelverk ligger ett arbetserbjudande från en arbetsgivare till grund för arbetstillståndet.
Problemet är att detta erbjudande inte är juridiskt bindande. När arbetstagaren väl är på plats i Sverige kan arbetsgivaren, efter eget godtycke, förändra och försämra arbetsvillkoren så att arbetstagaren hamnar i en beroendeställning. Det är inte acceptabelt att arbetsgivare utnyttjar människor som befinner sig i en utsatt situation.
Det måste vara ordning och reda på arbetsmarknaden. Det är därför nödvändigt med en förhandskontroll av arbetsgivaren. Den som har skatteskulder eller tidigare har missbrukat systemet ska inte få tillstånd. Det bör även införas kännbara sanktioner mot de företag som missbrukar systemet.
Så här lät det i min interpellation, och svaret har statsrådet läst upp. Hela svaret genomsyras av att man på arbetsmarknaden har jämbördiga parter. Det talas om arbetsgivarens skyldigheter och om arbetstagarens skyldigheter.
Vad jag talar om är människor som inte är så väl förankrade på den svenska arbetsmarknaden som det svenska arbetsmarknadssystemet förutsätter. Jag talar om en utsatt grupp människor som kommer till ett land som de förhoppningsvis har läst om men som de kanske inte har några som helst andra informationer om. De vet inte hur systemen fungerar, och det vet inte vart de ska vända sig.
De kommer hit och hamnar i en situation där den enda person som de lär känna i Sverige, åtminstone inledningsvis, är den arbetsgivare som utnyttjar deras utsatthet.
Vad jag är mån om är att försöka att få till stånd en situation som stärker arbetstagarens möjlighet att hävda sig i en diskussion och en situation gentemot en arbetsgivare som inte är seriös.
Jag vill därför ställa några frågor. Jag fick svaret i går och har inte hunnit under förmiddagen kontrollera de här uppgifterna, men ministern kanske har den information som jag annars skulle ha kunnat kontrollera.
Det har alltså satts i gång skärpta kontroller när det gäller de här arbetstillstånden och har genomförts olika åtgärder. Då undrar jag om ministern är bekant med hur många sådana man har gjort. Hur många missförhållanden har man upptäckt vid de tillfällen då man har gjort kontrollerna?
Sedan säger ministern som avslutning att regeringen kommer att återkomma med förslag till förbättringar av regelverket. Då undrar jag: Vilka förslag till förbättringar av regelverket ämnar man återkomma med och när?
Krister Örnfjäder (S):
Jag upplever att det som statsrådet redovisar understöder mitt resonemang. Jag tycker att de resultat som statsrådet talade om och som Migrationsverket redovisar också pekar åt det håll som jag varnar för.
Det kan låta imponerande - fast åt fel håll - att det är 35 respektive 30 procents sänkning och att man bara gett 56 procents bifall. Det är bra att man får ett sådant resultat, men för mig är det samtidigt en kraftig varningssignal om att det finns hela branscher som det är stora problem med.
När Migrationsverket börjar titta lite djupare i dessa branscher upptäcker man dessa problem. Jag går kanske händelserna i förväg, men jag är rädd för att om man fick mer resurser och kunde kontrollera ännu fler skulle man hitta ännu mer.
Det är min fasta övertygelse, och den grundar sig inte på egna upplevelser utan på upplevelser som har redovisats för mig där faktiska individer har hamnat i dessa situationer.
Jag har kommit så långt att jag inte blir ledsen, utan jag blir - om "förbannad" är en svordom ska jag inte använda den, men ni förstår vad jag menar - när jag hör hur så kallade vanliga svenska behandlar människor som är i en utsatt situation. De personer som kommer hit och ska verka i Sverige ska ha samma möjligheter som svenskar har.
De ska kunna leva under samma regelverk, följa samma lagar och ha samma skyldigheter och förmåner. Det är inte för mycket begärt. Därför måste vi se till att detta fungerar.
För många av dem handlar det inte om att komma hit och vara här i tre månader, utan de kommer hit för att de håller på att bygga upp en framtid för sig själva och sina familjer.
Inte alla men alltför många hamnar i den olyckliga situationen att de, enligt min åsikt, blir lurade och kommer hit under falska förespeglingar. Då har de två alternativ.
Det ena är att de ställer upp på de nya villkoren som inte alls stämmer överens med det som de var lovade och att de skriver under på att dessa förhållanden gäller. Detta papper kan sedan redovisas till myndigheten som kommer och kontrollerar. Det andra alternativet är att säga nej och vägra ställa upp på det. Då har man tre månader på sig att hitta ett nytt jobb.
Annars åker man ut, för då har arbetstillståndet upphört. Vilken väg ska de välja med tanke på den situation de är i och den bakgrund de har? Hur många är det inte som ställer upp på den sämre situationen?
De har ingen att vända sig till, för de har inget juridiskt bindande avtal. Varför kan man inte införa juridiskt bindande avtal för denna grupp?
Krister Örnfjäder (S):
Det övergripande måste vara att det när det gäller arbetstillstånden behövs en rättvisare fördelning av riskerna. Jag tycker att det är för ensidigt gentemot arbetstagaren då det gäller vilket ansvar man måste ta för den situation som uppstår.
Särlösningar är inte ovanliga på den svenska arbetsmarknaden. Det förhållandet som vi nu talar om är en särlösning i sig. Frågan är hur man vidareutvecklar den särlösningen. De tre månaderna gäller till exempel för just den kategorin. Hur säkerställer man deras situation?
Hur gör man det möjligt för dem att ha en motsvarande säkerhet, en motsvarande tyngd, på den svenska arbetsmarknaden beträffande balanseringen mellan att vara arbetstagare och arbetsgivare? Där lutar hela situationen för mycket åt ena sidan, och det är det jag försöker komma åt.
Jag har ingenting emot att vi på olika sätt försöker hjälpa människor att komma hit, men när de kommer hit ska de också behandlas som människor och inte som någonting annat. Det finns en hel del som vi skulle kunna göra, men nu har jag endast några sekunder kvar av min talartid.
Jag kan dock upplysa statsrådet om att på s. 84 i betänkande 2012/13:SfU7 har Socialdemokraterna en reservation som innehåller en hel del matnyttigt som jag tycker att regeringen kunde ta till sig för att ge dessa människor rättigheter på svensk arbetsmarknad.
Krister Örnfjäder (S):
Jag vill inledningsvis tacka näringsministern för det snabba svaret. Det är ett föredöme, tycker jag. Jag har, som ministern själv påpekade, tidigare ställt en fråga till näringsministern om verksamhetsbidrag till resurscentrum för kvinnor. Bakgrunden var det fattade beslutet i december 2009 om ett treårigt verksamhetsbidrag.
I december 2010, ett år senare, togs de första besluten av Tillväxtverket. Regeringen har, som ministern påpekar, tagit ett beslut i slutet av november 2012 som möjliggjorde en förlängning av den nuvarande treårsperioden för resurscentrum för kvinnor som aktörer i det regionala utvecklingsarbetet och i regionala handlingsplaner.
Nu är det så att Tillväxtverket har bjudit in till en konferens den 27 februari som handlar om hur en ansökan ska formuleras. Ansökningar ska vara verket till handa under mars månad för att kunna behandlas och beslutas inom ramen för de tre utökade månaderna, vilka tar slut i mars.
I det skriftliga svar som ministern lämnade sägs: "Det är således mycket angeläget att denna process sker skyndsamt så att det skapas goda förutsättningar för resurscentrum för kvinnor att fortsätta att bidra med kunskap och vara en resurs i det regionala arbetet för en jämställd regional tillväxt."
Jag har ingen avvikande åsikt när det gäller det här svaret, men skälet till att jag ändå gick vidare med en interpellation var att jag har hänvisat till situationen 2009-2010 då det tog ett år. Jag är orolig för att det händer samma sak igen, kanske inte att det tar ett år, men att tiden drar i väg.
Med hänvisning till de tidigare erfarenheterna tycker jag att regeringen och Tillväxtverket borde utarbeta nya rutiner. Jag uppfattar att det inte är gjort eftersom vi återigen har hamnat i den här situationen att det drar i väg.
Jag gör det helt enkelt av omtanke om verksamheterna och de personer som jobbar med det här. Vi tycker alla att de gör någonting bra, men med dagens system ger vi dem inte de bästa förutsättningarna att kunna göra jobbet bra.
Jag är mån om att det sker en förbättring, och därför vill jag ställa en fråga till ministern om hon har för avsikt att se till att förändra rutinerna så att man inte ska behöva hamna i den här situationen varje gång. Nu har det hänt två gånger i rad.