Ali Esbati (V):
Vi debatterar i dag betänkandet Arbetsmiljö och arbetstid . Jag skulle först vilja säga några ord om ett ämne som tas upp i den granskningsrapport från Riksrevisionen som behandlas i detta betänkande och i stor utsträckning rör Arbetsmiljöverkets inspektionsverksamhet.
Det är ett trist faktum att den tidigare högerregeringen med utgångspunkt i en ideologiskt motiverad nedvärdering av både arbetarskydd och konkret kunskap om arbetsförhållanden gick väldigt hårt åt Arbetsmiljöverket. Anslagen drogs ned kraftigt. Som resultat av det blev särskilt inspektionerna lidande.
Man fick ofta höra från företrädare för den tidigare regeringen - vi fick höra det nu också från Centerpartiets representant - att det här skulle vara ett nytt arbetssätt och att neddragningarna skulle vägas upp av andra insatser, som information, webbaserade hjälpmedel och så vidare.
Det finns visserligen en del lovvärda saker där som har ingått i ett utvecklingsarbete, men det har hela tiden funnits tydliga signaler, inte minst från fackligt håll, om att inspektionerna inte helt och hållet kan ersättas på det sättet eller genom att man jobbar på ett annat sätt.
Detta är någonting som jag också menar framkommer när man ser på hur Riksrevisionen redovisar statistik och även resultatet av den enkätundersökning som man skickade ut till alla arbetsmiljöinspektörer.
Även om Riksrevisionens egna slutsatser inte skulle vara lika tydliga menar jag att själva underlaget borde vara en tydlig signal till både Arbetsmarknadsdepartementet och Arbetsmiljöverkets ledning om att inspektionsverksamheten är ovärderlig och successivt bör byggas upp igen efter de borgerliga nedskärningsåren. Det här är också någonting som har getts bättre förutsättningar under de senaste åren.
Genom budgetsamarbetet mellan regeringen och Vänsterpartiet har betydligt mer pengar tillförts Arbetsmiljöverket, och det finns en tydlig intention om att det ska leda till fler inspektörer och fler inspektioner. Jag är stolt och glad över att ha varit med och bidragit till det. Vi kommer naturligtvis att följa den utvecklingen. I övrigt behandlar det här betänkandet en massa motionsyrkanden om arbetsmiljö och arbetstid. Jag hinner inte beröra alla Vänsterpartiets förslag. De är många, och de är utförligt beskrivna i motionerna.
Men jag tänker tala lite grann om några av dem. För formens skull kan jag också säga att jag står bakom samtliga av våra reservationer men för tids vinnande yrkar bifall endast till reservation nr 9. Fru talman! Den ekonomiska krisen under 90-talet ledde till omfattande nedskärningar inom den offentliga sektorn. Personaltätheten inom välfärdstjänsterna har på många håll aldrig riktigt återhämtat sig sedan den tiden.
Den borgerliga skattesänkningspolitiken under Reinfeldtåren ryckte också bort stora resurser som kunde ha gått till fler anställda inom de tjänster som människor behöver mer av, inte mindre av, i vårt samhälle. Den här utvecklingen har gått hand i hand med konsulthysteri och försök att styra med de marknadsinspirerade modeller som har kallats för bland annat "new public management". Kombinationen av detta har lett till ganska allvarliga strukturella problem som går ut över anställda.
Som en del av den överenskommelse som slöts efter valet mellan Vänsterpartiet och regeringspartierna har det inletts ett arbete runt till exempel styrmodellerna inom offentlig sektor. Den så kallade Tillitsdelegationen är ett viktigt tilltag som i bästa fall kan bidra till bättre arbetsmiljö, mer utrymme för professionell kunskap inom välfärdens verksamheter och mindre av onödig kontroll och rapportering.
Men det går förstås inte att komma ifrån bemanningsfrågan. Pressade arbetsscheman innebär ökad stress, som i sin tur kan leda till psykiska besvär, belastningsskador, fallolyckor och att man inte hinner med sina arbetsuppgifter när man samtidigt har direkt och dagligt ansvar för utsatta människor och deras väl och ve. Det är dokumenterat ansträngande.
De 10 miljarder som kommunernas ekonomi stärktes med genom budgetsamarbetet är viktiga och positiva i detta sammanhang. Men det är uppenbart att det kommer att behövas mer. Vi menar från Vänsterpartiets sida att det skulle vara en viktig del av etablerandet av en progressiv samhällsagenda att tillsätta en utredning som ser över konsekvenserna av sänkt personaltäthet - med avseende på de anställdas arbetsmiljö - i offentligt finansierade välfärdsverksamheter och i myndigheter med serviceuppdrag.
Det är ett av de förslag som vi har framfört i våra motioner. Apropå sjukskrivningarna vill jag ta upp företagshälsovården. I dag är det drygt 60 procent av arbetstagarna som har tillgång till företagshälsovård på arbetsplatsen. Det är en siffra som har gått ned och som kan jämföras med slutet av 80-talet, då det var nästan 90 procent som omfattades av företagshälsovård. Intressant är också att det framträder ett ganska klassiskt klass- och könsmönster här.
LO-förbundens medlemmar, särskilt kvinnor på mindre arbetsplatser i branscher med många osäkra anställningar, många deltider och en hel del arbete på obekväm arbetstid, hör till de grupper som har sämst tillgång till företagshälsovård. Det är synd, eftersom företagshälsovården kan och ska ha en roll inom det systematiska arbetsmiljöarbetet i enlighet med det som föreskrivs i arbetsmiljölagen.
Vänsterpartiet vill se till att alla arbetstagare kan få tillgång till en kvalitetssäkrad företagshälsovård med branschkunskap som arbetar med strategiskt förebyggande arbetsmiljöarbete. Det menar vi är en rättvisefråga. Det handlar också om att ge fler en förutsättning att jobba fram till 65 år eller längre och inte bara teoretiskt ha den möjligheten.
Det skulle kunna vara en pusselbit i en progressiv agenda för samhällsutveckling och för det goda arbetet. Därför har vi från Vänsterpartiet föreslagit en bred utredning med uppdrag att i nära samverkan med arbetsmarknadens parter ta fram förslag på hur en lagstiftad, effektiv och kvalitetssäkrad företagshälsovård kan skapas och täcka hela arbetsmarknaden. Fru talman!
Allt fler arbetsgivare har satt i system att omreglera tidigare heltidsanställningar till deltidsanställningar. Vi har tidigare här i kammaren diskuterat den arbetsrättsliga lagstiftningen. Jag tog från Vänsterpartiets sida upp frågan om så kallad hyvling och behovet av att skärpa LAS så att man inte kan gå runt uppsägningsreglerna genom att minska arbetstiden.
Det finns också ett kompletterande sätt att närma sig det större problemet med arbetsgivare som har alltför låg grundbemanning som erbjuder deltidsarbetande personal att jobba mer än kontraktet, så kallad mertid. En förutsättning för ett erbjudande om sådant mertidsarbete är inte sällan att arbetstagaren är lojal, foglig och okritisk.
Det är då den kan få extratimmarna och inte annars. Om människor är i stort behov av det innebär det att arbetsgivarens flexibilitet uppkommer på bekostnad av arbetstagarna. Det är rejält bekymmersamt för många. I norsk arbetstidslagstiftning finns sedan 2013 en reglering för att förbättra villkoren för deltidsanställda. Den går ut på att deltidsanställda som har arbetat mertid får rätt att utöka sin anställning.
Man beräknar en gång per år den faktiska arbetstiden. Om den är högre än den avtalade deltiden kan man utöka deltidstjänsten så att anställningen övergår till en sysselsättningsgrad som motsvarar faktisk arbetad tid. Det ger en ökad trygghet och ett incitament för arbetsgivare att planera sin verksamhet på ett bättre och rimligare sätt.
Vi vill att man genomför en ändring i samma anda i Sverige med en reglering som gör att den som kontinuerligt har arbetat mer än sin avtalade sysselsättning ska ges rätt till en sysselsättningsgrad som motsvarar faktisk arbetad tid. Fru talman! Nu har jag talat om utredningar och justeringar. Det är viktiga saker. Men det är klart att frågor om arbetsmiljö och arbetstid i grund och botten är väldigt fundamentala maktfrågor.
Det är frågor som påverkar vilken sorts samhälle vi har och när det gäller arbetstiden inte minst hur vi använder frukterna av produktivitetsförbättringar i samhället totalt sett. Arbetarrörelsens kamp för en kortare arbetsdag började redan i slutet av 1800-talet när man hade kravet på åtta timmars arbete, åtta timmars fritid och åtta timmars vila. Under 1900-talet har den lagstadgade veckoarbetstiden stegvis kortats till 40 timmar.
Den föregicks av kollektivavtalsreglerad arbetstidsförkortning inom stora delar av arbetsmarknaden. Sedan 1973 har normalarbetsveckan om 40 timmar varit oförändrad för större delen av arbetsmarknaden trots att vi har haft en enorm ökning av vinster och produktivitet i näringslivet.
Det betyder att det helt uppenbart finns ett utrymme för att diskutera arbetstiden för breda grupper på arbetsmarknaden.
När man talar problemen med reella möjligheter att jobba högt upp i åldrarna och arbeta så många timmar som man egentligen skulle vilja har vi från högern fått höra att det inte handlar om organisering och fördelning, utan man talar om livspussel.
Ska vi ha en samhällsutveckling där fler har reella möjligheter att utvecklas, leva berikande liv, en hållbar arbetsmarknad där människor orkar att jobba till pensionsåldern utan att slitas ut i förtid och bättre förutsättningar för att leva jämställt är en generell arbetstidsförkortning någonting som behöver komma högre upp på dagordningen. Produktiviteten i Sverige har fördubblats sedan 70-talet. Samtidigt har löneandelen av det samlade produktionsresultatet sjunkit.
Det ekonomiska utrymmet för arbetstidsförkortning finns naturligtvis. Det finns alltid ett växelspel mellan arbetslivets organisering, utformning av krav i kollektivavtal och lag. Men i grunden handlar det om avgörande vägval för vårt samhälle. Det handlar om hur vi organiserar ekonomin och vilka värden som ska vägleda oss in i framtiden.
De flesta människor skulle skriva under på att vi arbetar för att kunna leva gott och inte lever för att arbeta till varje pris. Ändå återspeglas det väldigt sällan eller aldrig i samhällsdebatten. Jag menar att en samhällsdebatt om arbetstiden är viktig, och det är viktigt att den har ett gott och mångsidigt faktaunderlag. En mängd sådana underlag skapas nu av intressanta försök på olika håll i landet, ofta initierade av Vänsterpartiet i rödgröna samarbeten. Men vi behöver också nationella processer.
Ett första parlamentariskt steg vore att tillsätta en bred utredning där man vrider och vänder på frågan utifrån flera aspekter. Det är också ett av Vänsterpartiets förslag i betänkandet.