KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lotta Finstorp (M):
Orden tur och otur har inte jag tagit i min mun, utan det var arbetsmarknadsministern som gjorde det. Det är självklart att det är svårt att hitta en balans i arbetsmarknadspolitiska stödåtgärder mellan seriösa arbetsgivare som gärna tar emot människor och dem som är oseriösa. Det blir en hämsko för dem som är seriösa eftersom man måste ha ett tydligt regelverk. Det är naturligtvis en balansgång.
Att riksdagens ramar måste respekteras är också självklart. Men när jag gör studiebesök på de olika arbetsförmedlingarna i landet - arbetsmarknadsministern gör naturligtvis också sådana - är det precis det här som ofta blir medskicket. Som profession känner man att man vet vad man gör och tycker att man har koll på läget.
Därför vill man också kunna ha några medel som är friare så att man kanske kan hjälpa människor som inte passar in i de olika stödåtgärderna att ändå komma i sysselsättning. Jag noterade i en tidningsartikel ett begrepp som samhällsvetare har börjat använda: prekariatet.
Det är "en allt större klass av mestadels unga människor som går i åratal mellan vikariat, timanställningar, deltider, projektanställningar, allt detta omväxlande med perioder av arbetslöshet". Det är ofta kommuner som är arbetsgivare men inte hittar det regelstöd som man skulle behöva ha eller vad det nu kan bero på. Det är extratjänster som av någon anledning inte passar in i enhetens verksamhet och så vidare.
Det är ju vi politiker som är arbetsgivare i kommunerna, men vi är inte särskilt bra på det här. Vi frågar heller inte hur det ser ut med antalet vikarier och så vidare. Varför ser det ut så här inom offentlig sektor? Varför låter man i många fall inte unga människor få fasta arbeten?
Lotta Finstorp (M):
Jag har tagit fram tre exempel för att ge en ökad förståelse för problematiken, men jag vill också säga att jag har full förståelse för finansministerns svar och det engagemang som finns. Väldigt många av de våldsutsatta, förföljda och hotade känner dock en stor oro, för det som i dag finns som säkerhet för dem är inte säkert. Jag har några exempel på detta.
Vid två tillfällen ansökte en individ i en familj om försörjningsstöd från socialtjänsten i Hudiksvall; detta har stått i en lokal tidning i Hudiksvall. Vid båda tillfällena skickades sedan brev från Hudiksvalls kommun till den adress där familjen vistades under skyddad identitet. Då är den ju inte skyddad längre, för då är de blottade i sin tillvaro.
I en skola i Skåne, tror jag, upptäckte en elev med skyddad identitet när skolkatalogerna delades ut i slutet av höstterminen 2016 att hens namn och bild fanns med i katalogen. Så snart felet uppdagades stoppades utskicket av katalogerna, och då hade 352 av drygt 1 200 exemplar skickats ut.
I januari 2017 hade 299 av dem lämnats tillbaka, men 53 kataloger är fortfarande på villovägar. När denna person och hens familj får veta att katalogen är ute och alla ser att hen finns med där måste de bära på en fruktansvärd rädsla.
På tal om våld i nära relationer avslöjades i Helsingborgs tingsrätt en kvinnas nya namn för före detta maken, trots att hon hade skyddad identitet. Detta skedde av slarv, anser JO, och kritiserar domstolen. Denna kvinna lever med en livslång rädsla för den före detta maken, och så blir det uppenbart på detta sätt.
Dessvärre finns det alltför många sådana här exempel på att skyddet är otillräckligt. Därför måste detta komma från utredningen så fort som möjligt. Vi tillsatte ju utredningen när ni i opposition ville ha det här. Alla vi vill att det ska bli ett ytterligare skydd för de personer som är hotade och förföljda, oavsett om det handlar om våld i nära relationer eller om demokratiskt våld.
Vi vill se en förändrad lagstiftning och utvecklade myndighetsrutiner avseende skyddad identitet och byte av identitet. Detta ska tillkännages för regeringen. Det som ofta händer tycks ske i skarven mellan olika myndigheter, och det är här det måste till ett slags bro. Det måste naturligtvis vara rättssäkert, lika för alla och så vidare.
Om man på förhand kan misstänka att utlämnade uppgifter om en person kan förorsaka personförföljelse eller annan skada kan man göra en sekretessmarkering i folkbokföringsregistret. En markering är en första skyddsåtgärd, och den anger att en särskild försiktighet bör iakttas vid bedömningen av om uppgifter om personen i fråga bör lämnas ut eftersom uppgifterna kan omfattas av sekretess. Detta räcker dock inte.
Markeringen är avsedd att så att säga ge myndigheterna en uppflaggning i systemet: Här har vi en person som omfattas av en första skyddsåtgärd. Förfarandet med sekretessmarkering är inte lagreglerat. Sekretessmarkeringen omprövas i regel varje år.
Förföljda och hotade personer vittnar om att denna årliga omprövning av markeringen skapar en ytterligare krampaktig rädsla vid tanken på att man kanske inte får ett fortsatt skydd.
Lotta Finstorp (M):
Jag känner en förhoppning om att regeringen snart kommer med ett förslag, eftersom vi har en samsyn om att detta är otroligt viktiga frågor. Precis som finansministern säger måste vardagen bli hanterlig för de personer som lever under hot och förföljelse. Det är svårt nog som det är. Man måste hitta ett slags gränssnitt mellan myndigheterna, för det är ofta där det fallerar.
Jag ser fram emot att utredningen inte blir så gammal att man måste göra ett omtag. Det är min farhåga. Jag kommer att följa frågan och ser fram emot att ett förslag kommer så fort som möjligt.
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för svaret! Det är glädjande att ministern tar det svaga rättsliga skyddet för tjänstehundar och tjänstehästar på allvar. Däremot kan jag inte på regeringens hemsida läsa att översynen av strafflagstiftningen även gäller det svaga rättsskyddet för dessa tjänstedjur. Det är ju detta som ministern hänvisar till i svaret.
Eftersom det inte står nämnt något om polishundar och polishästar i översynen kanske det finns ett tillägg i en underliggande bilaga som inte går att läsa sig till på regeringen.se. Det vore önskvärt om ministern kunde förtydliga direktiven till översynen.
Jag tog ett citat från regeringens hemsida angående översynen av strafflagstiftningen: "Skärpta straff för attacker mot blåljuspersonal: En översyn ska göras för att se över behovet av förändringar i strafflagstiftningen för att ytterligare öka skyddet för blåljuspersonal och andra viktiga samhällsaktörer." Där kan det eventuellt ingå. "Bland annat ska övervägas om angrepp på yrkesgrupper som har till uppgift att garantera säkerhet, liv och hälsa bör ses som särskilt allvarliga."
Jag hoppas alltså att detta verkligen kommer med i översynen. Anledningen till min interpellation är den svaga rättsstatus som tjänstehundar och tjänstehästar har i Sverige. Det finns alltför många fall där dessa, tjänstemannens fyrbenta kollegor och vänner, har blivit attackerade och svårt skadade av gärningsmän, inte sällan helt utan påföljd för gärningsmannen. Flera hundförare samt tull- och bevakningspersonal har uppmärksammat mig på problemet, och jag har skrivit två motioner i frågan.
Tjänstehundar och tjänstehästar betraktas som egendom, precis som ministern säger i svaret. Det betyder att om en person medvetet skadar djuret anses det vara skadegörelse på egendom, ungefär som att klottra på en garagedörr eller sparka på ett staket. Gärningen ger väldigt sällan kraftiga påföljder utan ofta mycket blygsamma påföljder, om den alls föranleder någon påföljd.
De flesta fall läggs ned eller konsumeras av andra brott. Noteras bör att en tjänstehunds utbildning tar flera år, till en kostnad av 200 000-300 000 kronor. Frågan handlar alltså inte bara om en känslomässig reaktion inför djurplågeri utan också om pengar. I dag arbetar ungefär 400 polishundar och 60 polishästar i Sverige.
Till detta ska man addera de hundar som arbetar för till exempel Tullverket, Kriminalvården, Försvarsmakten eller i bevakningstjänst. Vid konfrontationer med gärningsmän händer det att hundarna utsätts för våld av varierande grad, till exempel hugg med skruvmejsel eller kniv, sparkar och slag med mera.
Vid kravaller träffas ibland både hundar och hästar av stenar och flaskor och får knallskott kastade mot sig. Våld mot tjänsteman är brottsrubriceringen om man medvetet skadar en polis eller annan person som lyder under förstärkt rättsskydd.
Men om någon däremot medvetet skadar en polishund blir brottsrubriceringen alltså bara skadegörelse, eftersom hundar räknas som egendom. Med andra ord: De djur som varje dag jobbar för att skydda oss eller söka efter oss är inte särskilt väl skyddade själva, och det tycks som om våld mot polishundar och polishästar blir vanligare och grövre.
Lotta Finstorp (M):
Jag tackar ministern för en viktig debatt. Sveriges Bussföretag och Svensk Kollektivtrafik har upprepade gånger vänt sig till regeringen för att få fram en enhetlig beskattning av el för eldriven kollektivtrafik. De har bland annat räknat ut att med en årlig körsträcka på 5 000 mil för en buss blir merkostnaden ungefär 20 000 kronor per år med en eldriven buss på grund av elskatten, jämfört med spårbunden trafik.
Där tas eldrivna bussar upp, huvudsakligen trådbussar. Jag tror, precis som finansministern, att man avser spårvagnar. Ute i Europa finns det mycket trådbussar. Men i Sverige har vi inte det. Detta direktiv är 14 år gammalt. När det skrevs fanns det få elbussar i Europa.
I svaret från EU-kommissionären Pierre Moscovici den 7 april i år framgår det att han delar synen på vikten av incitament för grön energi och en övergång till ren kollektivtrafik. Han skriver i sitt svar att kommissionen är väl medveten om att det nu gällande direktivet från 2003 är föråldrat och innehåller ett antal begränsningar som hindrar en rättvis beskattning av el som används i elfordon.
Han skriver att kommissionen för närvarande genomför en utvärdering av energiskattedirektivet och att man i samband med det även kommer att noga analysera frågan om införande av en särskild bestämmelse om el som används i elfordon.
Men han skriver också: I det korta perspektivet vill jag nämna att rådet, trots direktivets många begränsningar, får ge en medlemsstat tillstånd att införa ytterligare skattebefrielser eller skattenedsättningar för energiprodukter och el av särskilda politiska hänsyn utöver dem som redan föreskrivs i direktivet. Där skulle jag vilja ha en kommentar.
Här öppnar denna kommissionär upp för att det egentligen borde vara möjligt för Sverige att ansöka om skattebefrielse även för el till bussar. Jag vet inte om det handlar om lokalbusstrafik. Men som det ser ut i dag används elbussarna främst i lokaltrafik.
Därför borde man åtminstone börja med det. Det tycker jag vore viktigt. Jag vet inte riktigt vad regeringens ståndpunkt är. Om regeringen verkligen vill få fram dessa gröna alternativ inom kollektivtrafiken, borde det också finnas en kämpavilja att få igenom detta i Sverige.
Då skulle man kunna få fler att köpa elbussar och på så sätt värna miljön.
Lotta Finstorp (M):
Den stora frågan i min interpellation handlar egentligen om konkurrensneutralitet. Den marknad som i dag finns för kollektivtrafiken, tack vare den nya kollektivtrafiklagen 2012, gör att det blir mycket svårt för framför allt en bussoperatör som faktiskt vill bidra till klimatomställningen.
Det vore väldigt intressant att veta hur mycket investeringsstödet har gett för de bussoperatörer som har köpt elbussar och tagit del av elbusspremien från regeringen. Det har ju inte tagit fart. Vi får aldrig någon riktig fart på investeringar i elbussar om man dessutom ska kämpa mot och brottas med en osund konkurrens.
Jag undrar om finansministern vet hur stor skatteintäkten är för de få elbussar som i dag finns. Hur stor del är det på intäktssidan för staten? Det måste vara ganska försumbart som det ser ut i dag. Jag förstår att det kan bli kontrollproblem där om man ska särskilja bilar och bussar när det handlar om skatten, men det måste gå att lösa på något sätt.
Hur stor är skatteintäkten per år från de eldrivna bussarna?
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för en debatt som är viktig ideologiskt men också väldigt pragmatisk. Jag förstår inte riktigt hur de 650 000 som i dag har privata sjukvårdsförsäkringar så att säga ska få plats i systemet. De avlastar ju i dag den offentliga sjukvården. Ministern tar lokalvårdare som exempel här.
Det vanligaste är att arbetsgivare tecknar försäkringar för hela sin personal, oavsett om det är den högste tjänstemannen eller en lokalvårdare. Man tecknar för hela personalen. Det blir en olycklig debatt, tycker jag, även om det handlar om ideologi.
Egentligen handlar det om en betydligt större frågeställning, nämligen: Varför har inte arbetsgivare och personal tillit till det offentliga sjukvårdssystemet? Man vill komma tillbaka till arbete så fort som möjligt, och det är kopplat till att regeringen har en bra ambition om att få ned sjukskrivningstalen till nio dagar.
De 650 000 personer som har privata sjukvårdsförsäkringar hjälper ju regeringen att få ned dessa dagar till att bli just nio, i stället för 10,7, som de var när jag nyligen tittade. Jag tycker att det är helt fel att fokusera på privata sjukvårdsförsäkringar i stället för att ytterligare lyfta den offentliga hälso- och sjukvården.
Lotta Finstorp (M):
Jag tackar ministern för att jag får ta del av svaret i kammaren. Ministern nämner LIS-områden och den översyn regeringen avser att göra. Det är bra, och min förhoppning är att den anpassas efter behovet av att hela Sverige ska leva. Det handlar om att försöka underlätta - men med miljöhänsyn. Syftet med strandskyddet är, precis som ministern beskrev, att säkerställa förutsättningarna för allmänhetens friluftsliv och behålla goda livsvillkor för djur- och växtliv.
Det är viktigt att ha tydliga regler för utbyggandet i tätbefolkade områden, och det är förstås viktigt att trygga att landets strandnära miljöer inte överexploateras. Men det är bara 10 procent av Sveriges stränder som i dag är påverkade av bebyggelse. I landsbygdsområden, till exempel stora delar av Södermanland, som är det område jag känner bäst till, blir ett landsomfattande och strikt strandskydd ett bekymmer för många kommuner.
Det ligger som en död hand över utveckling av vissa kommuner, över turistnäringen och inte minst över möjligheten att öka attraktionen och nyinflyttningen, vilket många av kommunerna behöver. Jag vill till exempel ta upp skärgårdskommunen Oxelösund, som har den sjunde minsta kommunytan i Sverige och till största delen består av vatten. Hur ska byggnation kunna ske där när strandskyddet är 300 meter och kommunen gärna vill få fler invånare?
Om strandskyddet hade varit 100 meter hade byggnationsproblemet varit betydligt mindre. Dessutom tänker jag på att hela Sverige ska leva och den klyfta som faktiskt finns där. Ett sätt att minska den klyftan kan vara att göra det lättare för strandnära bebyggelse - men med väldigt stor miljöhänsyn.
Precis som ministern sa gav alliansregeringen kommunerna större makt över beslutsprocessen genom möjligheten att medge undantag från strandskyddet för åtgärder för landsbygdsutveckling. Alla dessa åtgärder är viktiga för att underlätta detta, och de är relevanta steg i rätt riktning. Jag anser dock att lagstiftningen borde ge större frihet till kommunerna. Kommunledningarna har ju ofta unik kunskap om just sina kommuner.
Alltför ofta överprövas kommunernas beslut med motiveringar som är helt adekvata när det gäller kraftigt exploaterade skärgårdsområden men som i inlandskommuner framstår som irrelevanta. En av mina frågor är om ministern anser att det kommunala självstyret borde vara en realitet även i beslut avseende strandskyddet i respektive kommun. Bostadsbristen är ju stor i Sverige, framför allt i vissa delar av landet.
I till exempel mindre inlandskommuner skulle det hjälpa till på ett väldigt bra sätt om man fick till bra infrastruktur för pendling, så att arbetsmarknaden växer. Dessutom vill ju många bo i landsort och på landsbygd, men gärna sjönära - och då uppstår hinder. Man måste nämligen bygga i bebyggelseformationer, där det finns flera hus, eller också måste man ha verksamhet ute på landsbygd för att få bygga.
Detta är väldigt hämmande. Både ministern och jag satt i Bostadsplaneringskommittén, som hade ett regionalt anslag; man tittade på olika regionala planer. Min andra fråga är vad som händer med det betänkande som kom fram från den utredningen.
Lotta Finstorp (M):
Det finns också ekonomiska aspekter på strandskyddet. Jag ska berätta för ministern hur det kan vara att bo i en landsortskommun och vilja bygga där. Många av kommunerna har väldigt många vattendrag. I min hemkommun Flen - som ligger på pendlingsavstånd till Stockholm - finns det mer än 200 vattendrag.
Om man kunde underlätta för sjönära byggnation skulle fler kunna bygga, och det saknas inte intressenter. Dessutom skulle den enskilde få mer fördelaktiga bolån, och det är där som ekonomin kommer in. Tobins q för Flens kommun är 0,82. Miljötekniken har ju kommit väldigt långt i dag, så det måste ändå ställas väldigt tuffa krav på till exempel avloppshantering.
Argumenten från bankerna i de kommuner där man har ett lågt Tobins q, det vill säga under 1, har varit att om huset hade byggts mer sjönära hade man fått låna till mycket mer fördelaktiga villkor. Det går ju inte att jämföra med kommuner där Tobin q överstiger 1, självklart.
Ett sätt att få igång byggnation på landsbygd vore att man med stor miljöhänsyn lät människor bygga och bo, kanske 100 meter från stranden i stället för - som i Sörmland - 300 meter generellt. Kommer ministern att verka för att underlätta för insjönära byggnation med miljöhänsyn?
Lotta Finstorp (M):
Jag vill fortsätta att uppehålla mig vid stressrelaterad och psykosocial ohälsa. Att inte ha för många medarbetare är en viktig friskfaktor. Till exempel har forskning visat att när medarbetare drabbas av personliga svårigheter är det lättare att komma vidare från den personliga sorgen om det finns ett stödjande klimat på arbetsplatsen.
Prevent, som jobbar med arbetsmiljö i samverkan mellan Svenskt Näringsliv, LO och PTK, har i rapporten Arbetsmiljöindikator 2016 intervjuat 2 100 chefer och skyddsombud.
Det var en stor svarsfrekvens, men hälften av dem som svarade sa att de inte hade någon bra metod för att undersöka och riskbedöma den organisatoriska och sociala arbetsmiljön på arbetsplatsen. Det säger mycket om att man behöver råd och stöd.
Om någon på arbetsplatsen har brutit benet är det lättare att förstå att det kommer att ta ett antal veckor innan man kan komma tillbaka, men det är svårare att som arbetsgivare hantera den som har ont i själen. De mindre arbetsgivarna har ju inte heller HR-avdelningar som kanske kommuner och landsting och större arbetsgivare har, utan man ska hantera det inom befintlig personal. Jag vill ställa en fråga innan min tid här framme i talarstolen är ute.
Den handlar om Socialförsäkringsutredningen, som jag hade förmånen att vara ledamot i. Vi arbetade med arbetsskadeförsäkringen också och har en del förslag i utredningen. Bland annat tittade vi på Finland, som har en sorts bonus-malus-system. Det är kanske ingenting för Sverige, men det finns en hel del i utredningen som man skulle kunna ta fram eftersom det finns många frågetecken kring det här.
När kommer riksdagen att få utredningens förslag avseende ministerns ansvarsområde för beredning och beslut?
Lotta Finstorp (M):
Indelningskommitténs förslag till regional indelning för Svealands län har för Sörmlands del otillräckliga funktionella samband. Regionen blir dessutom geografiskt väldigt stor. Det är uppenbart att andra hänsyn än det som borde vara grunden, det vill säga arbetsmarknadsregioner och tillväxt, ligger till grund för kartritningen. Hur sjukvården ska organiseras är en märklig utgångspunkt.
Ett av Indelningskommitténs direktiv är att de nya länen ska vara väl anpassade till befolkningens vardagsmönster. Det är inte nuvarande förslag. Det är olyckligt att slarva bort en viktig reform genom fel fokus. Dessutom är tidsplanen orealistisk, med ett ikraftträdande redan den 1 januari 2019. Varför vill regeringspartierna göra denna reform till ett hastverk där medborgarnas frågor saknar svar och rimlig demokratisk implementering nonchaleras?
Lotta Finstorp (M):
Om det beslutas om den föreslagna regionala indelningen är det enda rimliga ikraftträdandet den 1 januari 2023. Det är orimligt att de sex befintliga landsting som är tänkta att bilda Svealands län ska hinna omorganiseras till ett landsting som samordnar övrig verksamhet till den 1 januari 2019. Varför inte låta frågan belysas och diskuteras i en valrörelse?
Lotta Finstorp (M):
Jag vill ställa en allmänpolitisk fråga till näringsminister Damberg. Under besöket i Saudiarabien gjorde statsministern ett uttalande angående kvinnors deltagande på arbetsmarknaden där han i princip likställde problemen kvinnor möter i Sverige med problemen i Saudiarabien. Enligt UD:s rapport om mänskliga rättigheter är kvinnor i Saudiarabien utsatta för omfattande socialt institutionaliserad och rättsligt sanktionerad diskriminering.
Kvinnor lever under ett manligt förmyndarskap som begränsar deras frihet, och kvinnor är utsatta på arbetsmarknaden, eftersom det krävs tillstånd från den manliga förmyndaren för att en anställning ska medges. Min fråga är därför: Är det den feministiska regeringens officiella hållning att situationen för kvinnor i Saudiarabien är jämförbar och går att likställa med situationen för kvinnor i Sverige?
Lotta Finstorp (M):
Jag vill ställa en fråga till finansministern. Idrottsklubbar och idrottspersoner marknadsvärderas av sina förbund, och marknadsvärdena sätter tak för avdragsrätten avseende sponsring till lag eller enskilda. I Skatteverkets riktlinjer får företagets avdragsrätt koppla sponsringen till marknadsvärdet. Riktlinjerna missgynnar alltså de företag som vill sponsra damidrott, som i allmänhet har ett lägre marknadsvärde.
Detta har bland annat drabbat Eskilstunas fotbollslag Eskilstuna United, som är framgångsrikt i damallsvenskan. Laget riskerar att gå miste om sponsorpengar på grund av rådande system. Systemet förstärker strukturer inom idrotten där damer och herrar behandlas olika. Anser finansministern att det är rimligt att avdragsrätten för sponsring grundar sig på ett lags marknadsvärdering?
Lotta Finstorp (M):
Jag vill ställa min fråga till finansmarknadsministern tillika biträdande finansminister. I regeringsförklaringen står bland annat att läsa att Sverige ska hålla ihop och att Sverige ska utvecklas genom samhällsbygge och samarbete.
Om regeringen menar allvar med att Sverige ska hålla ihop även geografiskt, hur är planerna på kilometerskatt, flygskatt och höjd skatt på drivmedel förenliga med en politik för hela Sverige och för de företag och konsumenter och den samhällsservice som finns även långt från storstadsområdet?
Lotta Finstorp (M):
Jag vill ställa en fråga till infrastrukturministern angående Ostlänken. Många sörmlänningar och östgötar är undrande inför byggstarten av den så hett efterlängtade Ostlänken. Arbetspendlingen ökar och trycket på den befintliga järnvägen är hård. Det är synnerligen trångt på spåren. Byggstarten har flyttats fram gång på gång genom åren, och när det nu ska ske tycks vara höljt i dunkel.
Kardonbanan, industrispåret i Norrköping, skulle ha påbörjats nu i vår, men i en SVT-intervju nyligen sa Trafikverkets nuvarande projektledare att det nog blir byggstart i höst. Men klartecken från regeringen saknas, och därför har ingen upphandling av bygget skett ännu. Därför är min fråga till ministern: När kommer byggstarten av Ostlänken att ske, och för vilken tåghastighet ska banan byggas?