Kalle Larsson (V):
Jag ser gärna en vidare blick än bara till detta direktiv, men jag vill också ha svar på samtliga frågor som rör detta direktiv. Vi kan börja med det vidare perspektivet och harmoniseringen inom EU.
Det är vår uppfattning att harmonisering riskerar att innebära att man anpassar sig inte till de goda reglerna och exemplen utan snarare anpassar sig nedåt till dem som har de sämsta reglerna för rättssäkerhet och de lägsta kraven. Det är en uppfattning som vi delar med flera andra partier. Detta är ett allvarligt bekymmer.
Oavsett om man förespråkar harmonisering eller inte måste man vara beredd att diskutera den frågan och vad som är ett rimligt direktiv som man kan gå med på. Jag inledde med att säga att jag tror att det är oerhört viktigt att göra det precis nu. Man får en situation i Europa inom EU där harmonisering ska gälla, det vill säga gemensamma regler som man inte kan avvika ifrån.
Det är vad vi nu i stor utsträckning kommer att se. De första reglerna och vilka signaler de sänder är då oerhört väsentliga. Låt mig ställa en mycket konkret fråga. Är ministern nöjd med de signaler de direktiv vi hittills har antagit sänder? Det är en sak att säga att det står om rättssäkerhet och individuell prövning.
Men både ministern och jag är fullt medvetna om att det läcker som ett såll, som man brukar säga, när det gäller rättssäkerheten. Det finns ett antal undantag för hur man ska behandla människor som är asylsökande. På den nivån kan vi trots allt föra samtalet. Är vi nöjda med att det ska vara så? På vilka punkter skulle ministern vilja förbättra direktivet ytterligare? På vilka punkter borde direktivet skrivas om och förbättras?
Ett sådant besked vore välkommet för kammaren. Det är utmärkt om vi i riksdagen kan få besked från ministern om förhandlingsläget. Det handlar inte om att avslöja enskilda länder. Det brukar man inte vilja göra i den här typen av förhandlingar. Men man kan ändå tala om på vilka punkter som den svenska regeringen anser att direktivet bör förändras. Finns det någon punkt som för regeringen är så viktig att man är beredd att använda sitt veto för att stoppa direktivet?
Om det inte finns ett enda läge där man är beredd att säga: Vi är inte med som undertecknare av detta direktiv, och då stoppas direktivet, har man en relativt svag förhandlingsposition. Det måste trots allt erkännas. Så till de frågor jag ställde. Det är nu man börjar diskutera bindande överenskommelser när det gäller tredjeland.
Vilka länder ska alla anse vara säkra tredjeländer? Det är oerhört angeläget att de krav som ställs inte kan drabbas av den kritik som jag läste upp från UNHCR, och som jag vet att man kvarstår vid efter kontakt med UNHCR. Det är inte så att mötet mellan ministern och UNHCR har förändrat UNHCR:s position. Den kritik som jag har citerat och refererat kvarstår och är lika tung som tidigare.
Jag ställde två övriga frågor. Det gäller först det förenklade asylförfarandet vid gränsen. Risken är stor att man får så låg nivå för rättssäkerhetsgarantierna att det inte kan talas om rättssäkerhet. Enligt UNHCR borde det till och med vara så att detta krav ska raderas från direktivet.
Är ministern beredd att se till att så sker, och med vilken styrka? Jag återkommer till frågan om rätten att kvarstanna i landet under prövningen av ett överklagande.