KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kent Persson (V):
Jag vill tacka Anna-Karin Hatt för svaret. Det är positivt att någonting är på gång. När det blir vet vi dock inte riktigt än. Det här är en fråga som är ganska akut. Utbyggnaden av den förnybara energin och uppgraderingen av kärnkraften i Sverige ställer krav på betydande förstärkningar av det svenska elnätet.
Just frågan om tröskeleffekten är en fråga som ända sedan 2009 har legat på regeringens bord. Då lämnade Svenska kraftnät ett förslag på hur man skulle lösa upp frågan och gå vidare. Enligt Svenska kraftnäts bedömning är det så mycket som 1,3 terawattimmar vindel som står och knackar på dörren för att få ansluta sig. Varför ansluter man sig då inte?
Det är en fråga om vem som ska stå för kostnaden för den förstärkning av näten som behöver göras där det inte finns kapacitet nog. Vem ska stå för den kostnad som inte utnyttjas vid en nätförstärkning? Det är frågan, och det är det som också gör att väldigt många tvekar att ansluta sig till nätet.
Den här problematiken har gjort att så pass mycket vindel står och väntar på en lösning för att kunna komma in. Fyra år har nu gått sedan Svenska kraftnät lämnade ett förslag till regeringen. Nu hoppas jag verkligen att vi inom en snar framtid, redan under sommaren eller till hösten, har en proposition på riksdagens bord som löser upp den här frågan så att vi kan gå vidare.
Det handlar ju inte bara om det här; det handlar om solel som kommer och trycker på och behöver komma ut på näten och förstärkas. Jag har ett par funderingar kring det svar jag fick, även om det var positivt. Vilken tidsutdräkt pratar vi om? När kan vi ha en proposition?
Jag antar alltså att det blir någon form av lagförslag. Anna-Karin Hatt skriver i sitt svar att det här ska gälla de storskaliga produktionsanläggningarna för förnybar el. Vad menas definitionsmässigt med storskaliga produktionsanläggningar? Vilka anläggningar pratar vi om?
Det här gäller ju även för mindre anläggningar där det behövs nätförstärkningar och där Svenska kraftnät eventuellt gör en bedömning att det finns utrymme för ytterligare kapacitet, och då bygger man det. Frågan är alltså vem som ska stå för den här kostnaden, och nu hoppas jag att riksdagen kan få del av ett sådant förslag framöver.
Kent Persson (V):
Ibland har regeringen gjort saker och ting både fort och fel, men här har det knappast gått snabbt. Det är fyra år sedan 2009, och det borde under den tidsutdräkten ha funnits möjlighet att komma fram till en lösning av det här. Jag hoppas innerligt att vi har ett svar på den här frågan redan till hösten så att vi kan lämna den bakom oss.
Det är sant att vindkraften slår nya rekord, och det är väldigt bra. Den ser ut att göra det också 2013. Men efter 2013 är bedömningen tyvärr inte densamma. År 2014 och framöver ser man inte den här utvecklingen längre. Det är väldigt mycket beroende på att elcertifikatssystemet har slagit i taket, och det behöver åtgärdas på något sätt.
Nu vet jag att regeringen kommer att se över det här vid kontrollstationen 2015. Jag har ju fört debatten tidigare och önskat att det här skulle ha snabbats på, men jag förstår nu att det inte kommer att ske någonting förrän 2015, eftersom det i grunden också finns ett avtal tillsammans med Norge som styr upp den här frågan.
Men jag får ju inte svar på frågan vilken typ av anläggningar det är. Du säger i ditt svar "storskaliga" anläggningar. Vad menas egentligen med det definitionsmässigt? Det här är akut och kommer säkert att bli det även när solenergin ska ut på näten framöver.
De flesta av de anläggningarna är ju betydligt mindre per installerad effekt än vindkraften är. Min fråga och min fundering är: Vad menas egentligen definitionsmässigt med "storskaliga"?
Kent Persson (V):
Jag tackar Anna-Karin Hatt för svaret till Gunnar Andrén. Jag tänkte också kommentera Gunnar Andréns inlägg. Det är viktigt att vi får in förnybar energi. Genom att exportera förnybar energi kan vi också hjälpa andra länder. Det är bra. Nu hoppas jag att frågan löses.
Den är en del i diskussionen om att vi behöver bygga ut, förstärka och underhålla det befintliga nätet. Gigantiska investeringar behöver göras i det svenska elnätet om vi ska klara att hantera den förnybara energin, dels den som finns i dag, dels den som kommer i framtiden. Jag hoppas att detta kommer att sätta fart när regeringen presenterar sitt förslag om nettodebitering.
Jag förväntar mig att förslaget kommer under hösten. Sedan var det frågan om tröskeleffekten. Jag tar det som ett löfte att det kommer ett förslag under hösten.
Jag hoppas också innerligt att hanteringen av frågan om hur energieffektiviseringsdirektivet ska implementeras i den svenska lagen inte ska ta lika lång tid att lösa. Då klarar vi inte att nå målen om energieffektivisering som EU har satt upp.
Kent Persson (V):
Jag tackar statsrådet för svaret på min interpellation. Den har en bakgrund i de planer Vattenfall har att undersöka möjligheterna att ersätta en eller två reaktorer. Man har som sagt lämnat in en ansökan till Strålsäkerhetsmyndigheten om att undersöka det.
Denna satsning innebär att man på Vattenfall är beredd att investera någonstans mellan 50 och 70 miljarder för att eventuellt ersätta reaktorer. Givetvis kommer det att få återverkningar på investeringsgraden när det gäller förnybar energi. Vi kan titta på vad som har hänt de senaste åren.
Sedan 2006, när jag kom in i riksdagen, har de svenska kärnkraftverken utsatts för en rad incidenter, mer eller mindre allvarliga. Bara under det senaste året har intrång skett på Forsmark och Ringhals.
Oskarshamn har stått under särskild bevakning från Strålsäkerhetsmyndigheten, och för inte så länge sedan drabbades Forsmark av ett strömavbrott när reservaggregatet inte fungerade. Det är klart att det här är väldigt allvarligt. Ändå är man på Vattenfall beredd att de närmaste åren satsa 16 miljarder på att förlänga drifttiden för redan befintliga reaktorer och dessutom undersöka möjligheten att ersätta dem.
Det kommer att innebära ökade kostnader när det gäller avfallshantering, osäkerhet när det gäller att ta hand om avfallet och osäkerhet när det gäller konsekvenser för miljö och människor. Framför allt innebär det en ekonomisk belastning som kommer att leda till att satsningen på förnybar energi minskar.
Enligt Vattenfalls investeringsplaner ska man investera 123 miljarder de närmaste fem åren. Givetvis är merparten av de investeringarna reinvesteringar. En mindre del är investeringar i det som man kallar ny energi. En del är investeringar i förnybar energi men en stor del i kolkraft, framför allt i Tyskland.
Vattenfalls planer för 2013 och 2014 innebär också ökade utsläpp av CO2 - ökade utsläpp, inte minskade som det har sagts tidigare. Dessutom kommer deras utsläppsrätter, den fria tillgång som man har haft, i princip att försvinna från och med 2013.
Det innebär en ökad ekonomisk belastning för Vattenfall på 4 miljarder kronor. De har sagt att de ska reducera CO2-utsläppen på något sätt. Den stora satsningen är CCS, avskiljning och lagring. Det är bara det att det finns ett problem, och det är att den verksamheten läggs ned eftersom det inte finns någon acceptans i Tyskland för att fortsätta den.
Hur ska de då klara av att minska CO2-utsläppen? I ljuset av detta förstår jag deras planer på att dels förlänga livstiden, dels bygga ny kärnkraft. Det är bara det att det kommer att minska investeringsgraden när det gäller förnybar energi. Vi har sett deras satsningar tidigare.
Det har varit vanvettsaffärer, vilket vi har diskuterat. Jag är övertygad om att deras planer nu också kommer att visa på det. Jag återkommer till det i senare inlägg.
Kent Persson (V):
Jag tackar statsrådet. Jag ska hålla mig till Vattenfalls planer eftersom det var det som jag skrev min interpellation om. Vattenfall gör denna analys för att man har planer på att ersätta befintlig kärnkraft. Vattenfall är det enda bolaget som gör detta.
Varken Fortum eller Eon har satt i gång ett sådant arbete och har inte för avsikt att göra det heller, utan de följer det arbete som Vattenfall gör. Vad händer om Vattenfall kommer fram till att det är för kostsamt, att man inte har pengar och möjlighet att göra det? Vad är då regeringens handlingsplan?
Vi kommer att stå med en enorm energibrist om inget görs. Det är därför regeringen måste satsa och ha en klar bild av hur framtiden ser ut. Nu har man lämnat över hela energipolitiken till marknaden, och marknaden får avgöra om vi ska ha kärnkraft eller inte. Kommer den fram till att vi inte ska ha kärnkraft kommer det att leda till brist på energi i Sverige och högre energipriser.
Därför måste vi ha en plan för 100 procent förnybar energi och för hur vi ska ersätta kärnkraften i Sverige. Låt oss titta lite på hur det ser ut i världen.
Citigroup i London varnade redan för ett par år sedan sina investerare för att satsa på och investera i kärnkraft: Vi vet inte kostnaderna för slutförvar, vi vet inte kostnaderna för rivning och den är i allra högsta grad osäker för finansiering framöver.
EDF, det största franska bolaget, har nyligen diskuterat med den engelska regeringen och vill ha 40 års garanti på ett minimipris för att över huvud taget kunna tänka sig att bygga kärnkraft i England.
Detta borde få regeringen att höja ett varningens finger, men i stället har man låtit Vattenfall betala in 100 miljoner till Strålsäkerhetsmyndigheten för att göra analysarbetet.
Detta driver på en utveckling som i värsta fall kommer att leda till en enorm energibrist i Sverige. Den andra delen är att reaktorerna ska rivas oavsett om man bygger nytt eller inte.
Det Vattenfall kan konstatera utifrån undersökningar av vad det kostar att riva är att den lösning som Tyskland hade och som Sverige skulle ha blev alltför dyr, så den har man övergett. Nu tittar man i stället på hur USA gör, men också det blir dyrare än vad man räknat med.
Det är en allmän sanning att man alltid underskattar kostnaderna och överskattar vinsterna. Det gör man i alla sammanhang, även när det gäller kärnkraften. För bara fem år sedan skulle ny kärnkraft i Sverige kosta ca 30 öre.
Vattenfalls grova beräkning visar på 50-60 öre, fast man egentligen inte har en aning. Regeringens icke-politik när det gäller energipolitik öppnar för en situation i Sverige som kommer att innebära stora påfrestningar på svensk energiförsörjning.
Kent Persson (V):
Jag tackar statsrådet för den här interpellationsdebatten om Vattenfall och Vattenfalls planer när det gäller kärnkraften. Man räknar med att vi i Sverige kommer att ha ett överskott på 30 terawattimmar fram till 2030. Det är ganska rejält. Dessutom ska man räkna in de ytterligare effektiviseringar som ska göras under perioden men som vi ännu inte riktigt vet var de landar eftersom det inte kommit några beslut om hur det ska ske.
Med dagens elpriser kommer den förnybara elproduktionen att växa ytterligare. Det finns alltså utrymme för att ha en plan för utfasning av kärnkraften. Jag tycker att det är rimligt att göra det.
Jag är fullständigt övertygad om att kärnkraften har en bortre gräns och att vi måste planera för ett helt annat samhälle med förnybar energi, precis som Jens Holm tog upp, av den enkla anledningen att vi med kärnkraften bygger fast oss i ett samhälle som vi inte ser konsekvenserna av.
Det är beslut som kommer att ge efterverkningar hundratals och till och med tusentals år framöver. Då lägger vi hela ansvaret på våra barn och barnbarn som får ta hand om det. Vi vet inte kostnaden för rivning av befintliga kärnkraftverk. Inte heller vet vi notan för Barsebäck eller när och hur den slutligen kommer att rivas.
Kärnkraften har alltså många osäkerhetsfaktorer. Det finns dessutom ytterligare en koppling, som vi inte har diskuterat, nämligen kärnkraft och atomvapen. Den är mycket tydlig. Den blir särskilt tydlig när vi tittar på Irans kärnkraftsplaner, som vi i västvärlden vill stoppa eftersom vi gör kopplingen till atomvapen. Detsamma gäller Nordkorea.
Har man inte den bilden klar för sig förstår jag att man ser kärnkraften som en energikälla vilken som helst.
Kent Persson (V):
Jag tackar statsrådet för svaret, men jag är kanske inte lika nöjd med det som med det föregående. Vi har debatterat bland annat Vattenfall och ägarstyrningen av Vattenfall tidigare. Här har vi ett bolag som verkligen är inne i en förtroendekris och som är ifrågasatt, åtminstone på den tyska marknaden och kanske även på andra marknader.
Det tar tid, som statsrådet sade i den förra interpellationsdebatten, att bygga upp ett förtroende. Och det går snabbt att riva ned det.
Det fall som jag tar upp nu, där Vattenfall har agerat mot EU-kommissionen när det gäller att man borde verka för att minska subventionerna till de förnybara energislagen, är något som jag ifrågasätter i allra högsta grad. Den andra delen i min interpellation gäller förhållandet mellan stater.
Här är det ett statligt ägt företag som stämmer en annan nation. Det har man gjort i två fall. Det gjordes 2009 när det gäller miljökraven på kolkraft i Tyskland. Där nådde man en förlikning vid sidan om och slapp rättegångskostnader och så vidare. Det andra fallet gäller stängningen av kärnkraften i Tyskland.
Det ska förhandlas, och det kommer säkert att ta några år innan utslaget kommer. Jag tycker att detta är problematiskt på många sätt. Jag vet att det oftast finns lösningsmekanismer inskrivna i handelsavtal för att detta inte ska inträffa. Men ibland blir det märkligt.
Det finns länder, till exempel Australien, där man vill att det på hela cigarettpaketen ska stå: Det här är farligt. Och vad gör då det stora cigarettbolaget? Man stämmer Australien och får rätt. Det visar att de kommersiella intressena går före folkhälsan. Jag ifrågasätter verkligen om det ska vara på det viset.
Samma sak blir det här. Här har en stat, en nation, efter ett demokratiskt fattat beslut bestämt att stänga ned kärnkraftverken. Då går man in och stämmer staten. Det är inte rimligt. När det gäller kolkraften är det på samma sätt. Miljöhänsynen kommer i andra hand efter ekonomisk vinning.
Jag tycker att man utifrån det perspektivet verkligen borde fundera: Är det ett bra sätt för Vattenfall att agera gentemot en annan stat, Tyskland? Vi vet sedan tidigare att det finns oerhört stora motsättningar i Tyskland när det gäller Vattenfall, som har tappat i förtroende. Det har varit folkomröstning i München om nätet.
Majoriteten av befolkningen där tycker att man ska återta nätet i kommunalt ägo. Det var en folkomröstning i Berlin. Där var det inte tillräckligt många, så den behöver man inte ta hänsyn till. Det finns en rad incidenter i Tyskland som har gjort att Vattenfall har förlorat i förtroende på ett sådant sätt att det äventyrar hela Vattenfalls verksamhet.
Det är utifrån det vi måste fråga oss: Är det verkligen rimligt att man stämmer en stat, även om man har rättslig grund att göra det? Är det på det sättet man bygger upp ett förtroende? Är det på det sättet man ska bemöta demokratiskt fattade beslut i Bundesrepublik?
Kent Persson (V):
Nej, vi är nog inte riktigt överens i denna fråga. Det är en väldigt stor skillnad i vissa delar. Statsrådet sade att Vattenfall bör agera för aktieägarnas bästa. I direktiven är ekonomin med, men också miljöhänsynen.
I riktlinjerna sägs att Vattenfall ska vara en av de ledande i energiomställningen i Europa. Då sitter man med i en grupp som verkar på ett annat sätt och där det inte handlar om att höja skatten på koldioxid.
Man vill få upp priset på den produktion man har och som man givetvis ser som bas för att tjäna mer pengar. Det är grunden, så är det. Förtroendekrisen har lett till att Vattenfall tappar kunder i Tyskland och har gjort det under en rad år.
Man lever inte heller upp till miljökraven. När regeringen har fattat beslut om skärpta miljökrav för kolkraft går Vattenfall in och stämmer. Det är inte rimligt. Det är inte heller rimligt att stämma en annan nation om man vill bygga upp ett förtroende. Det hade varit skillnad om alla kärnkraftverk som Vattenfall har i Tyskland hade varit i drift.
Då hade jag kunnat förstå det, men det var de inte. Några av dem stod stilla på grund av att de inte uppfyllde säkerhetsbestämmelserna, och då är det inte rimligt. Jag kan förstå att vi betalade ersättning till Eon när vi stängde ned Barsebäck. Det var rimligt, för det var ett verk som var i drift och var planerat att vara i drift under en viss tid.
Det fanns en rimlighet där, men här är det verk som står stilla på grund av säkerhetsbrister. Jag förstår inte logiken.
Givetvis är det slutligen regeringens ansvar att se till att Vattenfalls förtroende inte skadas ytterligare via våghalsiga affärer eller ett agerande som gör att Vattenfalls förtroende minskar ytterligare. Det slår tillbaka och slår tillbaka på kommande affärer.
Vem vill göra affärer med någon som inte sköter sig bra eller som har ett dåligt rykte? Det är samma effekt när det gäller Telia Sonera. Här behövs tydligare direktiv från regeringen till Vattenfall om hur man ska uppträda på en marknad och på vilket sätt man ska bygga upp förtroendet igen. Det handlar om överlevnad.
Vi vet att det nu är nedskrivet med 38 miljarder men att det kommer ytterligare nedskrivningar på grund av de affärer som gjorts tidigare. Jag är uppriktigt orolig för utvecklingen inom Vattenfall den närmaste tiden.
Kent Persson (V):
Tvistlösningsförfarandet som nu kommer att påbörjas är inte gratis. Det kommer säkerligen att kosta några hundra miljoner. Det är den storleksordningen det handlar om, och utfallet vet man inte. Men oavsett utfallet kommer Vattenfalls förtroende inte att stärkas i Tyskland. Det är givetvis problematiskt.
Avslutningsvis vill jag säga att en konflikt mellan miljöhänsyn och ekonomi blir tydlig här. Man har genom ett demokratiskt fattat beslut bestämt sig för att avveckla kärnkraften på grund av miljöhänsyn.
Det accepterar inte Vattenfall, som ser att de förlorar pengar och kräver kompensation. När de inte får det stämmer de staten. Man sätter ekonomi före miljö, och det kan vi se i flera liknande fall. Man måste diskutera om det är rimligt eller inte.
Kent Persson (V):
Jag får tacka statsrådet för svaret på Hans Lindes interpellation. På grund av hans sjukdom har jag blivit ombedd att ta den här interpellationsdebatten, som rör de pågående förhandlingarna mellan EU och USA om ett frihandelsavtal som möjligtvis kan komma att bli ett av världens största frihandelsavtal, om förhandlingarna går i hamn.
Jag vill gärna börja med att referera vad handelsministern sade i samband med den handelspolitiska deklarationen i april 2010: Frihandel leder till större rörlighet och öppenhet och gör det enklare för alla som vill investera. Det leder till fred och frihet. De orden är intressanta.
Det står klart och tydligt att den borgerliga regeringen har gjort frihandel till det överordnade målet i handelspolitiken. Det är just den delen som är så bekymmersam utifrån Vänsterpartiets syn på frihandel och frihandelsavtal. För Vänsterpartiet är avregleringar inte ett självändamål i sig.
För oss är målet att handeln ska bidra till minskade klyftor inom och mellan länder, med ökad jämställdhet och en hållbar utveckling. För oss är målet att handeln ska bli rättvis och inte ske till vilket pris som helst. Handel och investeringar måste också omfatta sociala frågor och miljöhänsyn.
Det är just mot bakgrund av våra farhågor, som finns i samband med att de här förhandlingarna pågår. De har ju startat nu igen efter några veckors uppehåll.
De frågor som Hans Linde har lyft upp i interpellationen rör just sociala frågor, arbetstagarens rättigheter, miljöfrågor och hur man löser tvister mellan företag och nationer. Jag kan konstatera att svaren på de frågor som är ställda reser en del nya frågor.
När det gäller tvistlösning och tvister mellan nationer och företag hänvisar statsrådet till att det är vanligt förekommande och att i de fall ett företag har vunnit mot någon stat har staten brutit mot gängse regler. Då blir det intressant att se vilken tolkning som görs.
När det gäller miljöhänsyn stämde svenska Vattenfall tyska staten år 2009 för de hårda miljökrav som tyska staten hade fattat beslut om när det gällde kolkraften.
Det är ett exempel där svenska staten genom styrning av Vattenfall inte reagerar och där man går in och påverkar en nations rättmätiga lagstiftning till skydd för människor och miljö. Det finns andra exempel.
Ett stort cigarettföretag här har stämt både Australien och även Uruguay, tror jag, därför att de anser att det i dessa fall blir för mycket text som talar om att det är farligt att röka. Då är min fråga: Är det rimligt att vi har den typen av avtal som reglerar tvister i fråga om investeringsavtal mellan olika länder?
Kent Persson (V):
Jag tackar statsrådet för svaret! Jag noterade att statsrådet inte tog upp någonting om farhågorna när det gäller just mekanismerna som ska styra avtal mellan olika länder och vilka regler som ska gälla. Vi har i dag en rad tvister.
Statsrådet svarade att vi jobbar utifrån CSR. Det är ju bra, men vi kanske skulle behöva städa lite på hemmaplan också, i de statliga företag vi har. Vi har Telia Sonera som har varit aktuella i många länder där de inte lever upp till kriterierna.
Jag ifrågasätter också Vattenfalls stämning av tyska staten 2009 när det gällde just miljökonsekvenser. Det är en del av de mekanismer och frågor som ingår och som ska lösas upp i kommande avtal. Jag skulle vilja ha ett svar på det.
Det är viktigt eftersom det ska reglera förhållandena mellan demokratiska stater kontra företag. Det finns en risk med den här typen av avtal. Vi kan se nu att WTO och hela Doharundan har gått i stå.
Utifrån det perspektivet ska vi se till att försöka förhandla fram nya bilaterala avtal.
Därför är det viktigt att vi har regler som reglerar företags möjlighet att agera i olika nationer och att de inte kan få påverka nationella krav på miljö, hänsyn och sociala frågor.
Vi har ett exempel när det gäller ILO:s kärnkonvention som Sverige skrivit under och ratificerat, men USA har inte skrivit under delar av det. Det gäller bland annat frågor som rör rätten att organisera sig fackligt och rätten att teckna kollektivavtal. Det är oerhört viktigt att den typen av frågor finns med i sådana avtal. Det gick nästan att tolka det som att Vänsterpartiet är emot frihandelsavtal.
Nej, det är vi inte, men de ska vara rättvisa. De måste ta hänsyn till sociala frågor. De måste ta hänsyn till jämställdhet. Det måste finnas ett vinna-vinna-koncept i den typen av avtal. Jag tror att statsrådet är väl medveten om att det pågår en diskussion om tredjeländers förhållanden, framför allt utvecklingsländernas.
Hur kommer de att drabbas av ett frihandelsavtal som eventuellt stänger dem ute från möjligheten att ta del av den inre marknaden i Europa? En annan fråga som jag vill ta upp i det här sammanhanget gäller vikten av öppenhet. Öppenheten är otroligt viktigt i den här typen av frågor.
Vi måste komma ihåg de rykten som florerade på nätet när vi diskuterade ACTA-avtalet. Vi minns hur olyckligt det var. Mycket i de förhandlingarna var inte ens värt att ha sekretess på, för de hade inte ett sådant värde. Därför är det viktigt att så långt som möjligt ha en öppen diskussion om det.