KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jennie Nilsson (S):
Nu är det inte den här politiken som har lyckats rädda ekonomin i Sverige i första hand, utan det politiska ramverk som vi, tillsammans med Centern och Folkpartiet för den delen, sjösatte i mitten av 90-talet, när vi lärde oss bittert av den kris vi hade då. Det tjänar oss väl i dag.
När det gäller effekten på att köpa bilar och vad som skapar jobb och inte skapar jobb kan man väl konstatera att det är fler människor som är i sysselsättning i dag beroende på att befolkningen är större. Fler människor träder in på arbetsmarknaden. Det vore väl förskräckligt om inte en av världens starkaste ekonomier under en brinnande högkonjunktur fick plats med fler människor på arbetsmarknaden.
Men faktum är att arbetslösheten i princip är lika stor i dag som under lågkonjunkturen. Den är betydligt större än den var när regeringen tillträdde. För mig är det ett bevis på att politiken inte fungerar och att jobbskatteavdrag inte skapar några jobb. Gunnar Andrén pratade en del om hur det ser ut i världen i övrigt och att det var viktigt att människor kunde köpa en bil.
Jag vill återknyta till det. Jag såg för ett tag sedan en utredning på temat: Var lever den amerikanska drömmen? Jag tror att det var TCO som hade tagit fram den. Med det menar man i princip: Var är förutsättningen för att dina barn ska få det bättre än vad du har det störst i världen? Vet Gunnar Andrén var det var någonstans fram till 2006-2007? Det var i Sverige.
Nu är vi lätt omsprungna av våra nordiska grannar de senaste åren, men vi ligger fortfarande ganska bra till. Faktum är att detta är ett ypperligt bevis på att en ekonomisk politik med ett förhållandevis högt skattetryck där man medvetet och konsekvent använder skatten till sådant som kommer oss alla till del, sådant som vi har ett gemensamt intresse av, faktiskt är och har varit en alldeles ypperlig tjänare för landet Sverige och för oss som bor här.
Jennie Nilsson (S):
Mats Odell sade i sitt anförande att det verkar finnas en strikt åsikt om hur bra de här styrelserna är beroende på vad man tycker om kärnkraftens vara eller icke vara. När man lyssnar på replikskiftet med Lise Nordin får det sin förklaring. Åtminstone var det väl i så fall en personlig reflexion när det gäller Mats Odells synpunkt? : Mm.) Men jag tycker att det är att göra det enkelt för sig.
Mats Odell hävdar också - och argumenterar för det - att regeringen är för ett obegränsat skadeståndsansvar. Sedan förtydligar Odell vad det innebär, nämligen att skadeståndsansvaret höjs från nuvarande 3 miljarder kronor till 11 miljarder kronor med nuvarande valutaomräkning. Först och främst är skadeståndsansvaret inte obegränsat.
Men inte ens det är det största bekymret eller vår främsta kritikpunkt i den här debatten, utan det gäller det lagförslag som skulle innebära en höjning av beloppet från 3 miljarder kronor till 11 miljarder kronor. Det är ju inte sjösatt. Detta är ett av de stora bekymren.
I det läget får vi dessutom en skrivelse för att hantera frågan - en skrivelse där man inte ens lyfter fram problematiken eller ger en fingervisning om när lagen kommer att sjösättas eller åtminstone om när vi får de 11 miljarderna. Det man gör är att man argumenterar om varför man så här långt inte kunnat göra det här. Man hänvisar till att Pariskonventionen och dess tilläggsdirektiv måste ratificeras av samtliga länder vid ett visst tillfälle och så vidare.
Ingenting sägs om hur man arbetar med att säkerställa att detta sker. Man säger: Om tidsutdräkten blir orimligt lång kanske vi gör någonting i Sverige själva. Men vad är väldigt lång i sammanhanget? Vi får inga svar på de här frågorna.
Vi är kvar i läget att man släppt på ett lagförslag som innebar att ny kärnkraft inte skulle byggas, med motivet att ett obegränsat skadeståndsansvar skulle införas - detta utan att man gör det eller kan ge något besked över huvud taget om när det här kommer.
Jennie Nilsson (S):
Det där var inte speciellt klargörande. Först och främst kan jag väl säga att detta med ansvarsbrott är ytterligare en fråga som vi lyfter fram i sammanhanget, men det är inte det som jag i min fråga relaterar till. Jag relaterar till lagförslaget om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor. Detta är beslutat i Sveriges riksdag men inte genomfört av regeringen av de skäl som Mats Odell nämnt.
Regeringen hänvisar till ett antal omständigheter med Pariskonventionen och så vidare och säger dessutom att den om detta drar ut på tiden är beredd att införa svenska regler. Mina frågor får väl bli enkla och koncisa. Hur länge ska vi vänta? När tycker regeringen att detta har dragit ut för länge på tiden? När kan vi räkna med att vi får besked?
Mats Odell säger att det är onödigt att göra någonting två gånger om det är nära förestående i tiden. Då har Mats Odell information jag inte har. Är detta nära förestående i tiden? Vet Mats Odell det?
Jennie Nilsson (S):
Jonas Jacobsson Gjörtler säger i sitt anförande att han tycker att det är en gedigen skrivelse. Det är nästan det enda han säger om skrivelsen i hela sitt anförande. Sedan fastnar han i ett mycket långt resonemang om skatter. Jag förstår att det är ett favoritämne. Vidare resonerar han om energipolitik i stort.
Det är i och för sig mycket intressant - där håller jag med Vänstern och Miljöpartiet - och det hade kanske i någon mening varit en intressantare debatt än den vi har nu, som blir någon form av goddag-yxskaft-debatt.
Jag tänker tillmötesgå Jonas lite grann på den här punkten genom att konstatera att den långsiktiga energipolitik med stabila spelregler som han säger är Alliansens prioritering drevs igenom med två rösters marginal i Sveriges riksdag. Den drevs igenom utan att vara en blocköverskridande överenskommelse.
I min värld är inte det att skapa långsiktiga och stabila förutsättningar för vare sig den svenska industrin och dess konkurrenskraft eller de svenska hushållen.
När det gäller det vi faktiskt debatterar här i dag skulle jag vilja ställa samma fråga till Jonas Jacobsson Gjörtler som jag ställde till Mats Odell: När kan vi förvänta oss att den lag som redan är beslutad om i Sveriges riksdag - och som jag utgår ifrån att alliansföreträdarna står bakom - träder i kraft?
När har det gått tillräckligt lång tid för att man ska fatta beslut om att ta fram egna svenska regler? Hur länge är man beredd att vänta?
Jennie Nilsson (S):
Återigen blir det väldigt uppenbart att regeringspartiernas företrädare gärna vill prata om allt utom om skrivelsen. Det är i och för sig förståeligt, eftersom det inte finns så mycket att säga om den.
Jag kan tycka att det är humoristiskt i någon mening att vi har en företrädare för det största regeringspartiet som är bekymrad över vad oppositionen tycker och inte tycker i energifrågan eller huruvida vi är överens eller inte överens på olika nivåer. Jag vill dessutom poängtera att om man skulle göra en blocköverskridande energipolitisk överenskommelse om energifrågan skulle den handla om betydligt mer än bara om kärnkraften.
Det borde finnas mycket som vi skulle kunna diskutera och komma överens om på hela det här området, men framför allt borde det vara beklämmande för Jonas Jacobsson Gjörtler att bläcket inte ens hann torka på det förslag som togs med två rösters övervikt i denna kammare innan två av partierna som ingår i överenskommelsen, Folkpartiet och Centerpartiet, gick ut och tolkade det alldeles olika.
Jag hade tänkt att den här debatten inte skulle handla om det, för den debatten har redan tagits i den här kammaren, och den kommer alldeles säkert att tas upp igen vid ett flertal tillfällen. Man kommer ständigt tillbaka till den.
När det gäller Socialdemokraterna och vår syn på energiöverenskommelsen har vi flera gånger slagit fast att vi anser att det är av yttersta betydelse, faktiskt helt avgörande, att man får till en blocköverskridande energiuppgörelse som skapar långsiktiga spelregler och konkurrenskraft för vår svenska energi. Det är en märklig inställning från regeringen att för att kunna sätta sig i en sådan förhandling måste det först finnas garantier för vad man ska tycka och inte tycka.
Så går inte en förhandling till. Men det är klart att har man den inställningen är det kanske inte så konstigt att de partier som sedan har tvingats in i en uppgörelse, eller hur det nu har gått till, fått redovisa sina åsikter i förväg och sedan inte står för dem när de väl kommer ut ur rummet.
Jennie Nilsson (S):
Nej, Eva Flyborg, den logiska slutsatsen av debatten så här långt i dag är tyvärr att regeringen är mer splittrad än vad vi ens trodde i den här frågan. Jag vet knappt var jag ska börja och kommer inte att hinna med allt som jag skrev upp som punkter från Eva Flyborgs anförande. Men jag får ta upp några. Först och främst kan man, när man lyssnar till Eva Flyborgs anförande, få intrycket att hon är emot förnybar energi.
I replikskiftet använde hon dessutom uttryck som absurda subventioner, när hon pratade om de subventioner som finns till vindkraft och annat. För mig blir det lite märkligt, inte minst med tanke på att jag har uppfattat subventioner till vindkraft och förnybar energi som tydliga centerförslag.
Är det återigen en smocka rakt mot Centerpartiet som vi hör här, eller är det bara så att Eva Flyborg uttrycker sig oerhört slarvigt i debatten och kanske inte ens är medveten om vilka frågor som hennes kolleger i regeringen driver? Båda delarna tycker jag är klart besvärande.
Hon drar upp elprisområdena i debatten, vilket blir ännu märkligare.
De är ju en direkt följd av att vi i någon mening har en inkompetent regering som inte ens hävdar Sveriges ståndpunkter i EU, utan helt enkelt låter en myndighet gå in och fatta beslut utifrån helt bisarra omständligheter, vilket i grunden handlar om att vi inte har lyckats bygga ut överföringskapaciteten; det är ju inte en total brist på energi i landet.
Slutligen: Eva Flyborg säger åter och åter att det inte finns några subventioner. Anser Eva Flyborg att det faktum att man inte har ett obegränsat skadeståndsansvar och inte ens har lyckats införa det lagförslag om att höja skadeståndskravet som riksdagen är överens om inte ens indirekt innebär en subvention? Är det så man ska tolka Eva Flyborg?
Jennie Nilsson (S):
Elprisområdena förtjänar en egen debatt, kan vi konstatera. Faktum kvarstår: Det var den här regeringen som lät en myndighet gå in och fatta beslut som man inte behövde fatta, vilket fick som konsekvens att man låter industri och konsumenter stå för priset för att det inte finns tillräcklig överföringskapacitet och låter dem göra det i en enda region. Det är Eva Flyborgs och hennes regerings ansvar - ingen annans.
När det gäller subventioner och skälet till att Eva Flyborg tycker sig vara tvingad att redovisa alla typer av subventioner som finns när det gäller förnybara alternativ måste jag kanske påminna Eva Flyborg om en sak.
Det vi debatterar i dag är en skrivelse som vi har fått till riksdagen med anledning av att vi för två år sedan debatterade en annan proposition som handlade om kärnkraft och som innebar att man tillät förnybar energi men med det tillägg - som jag antar var en eftergift åt Centerpartiet - som handlade om att man skulle se till att kärnkraftsindustrin åtminstone bar sina egna kostnader.
Det har tagit två år för regeringen att komma tillbaka med en skrivelse, och nu står vi här och tjafsar om huruvida det finns en subvention eller inte, direkt eller indirekt. Det är frågan om kärnkraft som är på bordet. Det är därför vi andra i debatten koncentrerar oss på just den frågan.
Den fråga som jag inte fick svar på får jag väl återupprepa: Är Eva Flyborgs svar att det faktum att man inte har höjt skadeståndsansvaret - genom att inte få på plats den lag som vi är överens om, som är beslutad i Sveriges riksdag och som gäller en ändring från 3 till 11 miljarder - innebär att hon inte anser att det finns ens en indirekt subvention när det gäller skadeståndsansvaret?
Ska jag tolka Eva Flyborg så?
Jennie Nilsson (S):
Tack för att jag fick en fråga! Det är inte så vanligt för oss i oppositionen att få frågor, eller rättare sagt borde det inte vara så vanligt. Nu brukar man av någon anledning alltid hamna i en situation att företrädare för regeringspartierna ställer frågor till oppositionen i alla fall, oavsett på vilken sida vi står här.
Jag kan börja med att säga att det gläder mig att Mats Odell tycker att jag hade ett helt batteri med förslag som - jag tror att han uttryckte det så - skulle kunna förbättra livet för många företagare och svenska folket i allmänhet. Det gläder mig att Mats Odell ser det. Sedan hade han idéer om det som alla företrädare för Alliansen alltid landar i, skatter.
Skatter tycks vara det enda som man tror på och föreslår någonting om. Hade skattesänkningar varit lösningen på alla problem hade vi inte haft en arbetslöshet på över 8 procent, oavsett konjunkturläge, och en ungdomsarbetslöshet på 25 procent, oavsett konjunkturläge.
Skattesänkningar och skattelättnader för unga som Mats Odell använde som ett exempel kostar nästan 15 miljarder kronor och har gett - ingen vet vad det har gett. Det är det som är bekymret. Riksrevisionen har exempelvis utvärderat den åtgärden och kommit fram till att den sannolikt har betydande dödviktseffekter och tveksam effekt.
De svepande stora generella nedsättningarna är tveksamma och ger ingen effekt. Vi föreslår i stället riktade insatser, riktade gentemot politik, alternativt riktade gentemot unga. Att ta bort hela arbetsgivaravgiften för den som anställer en arbetslös ung person är ett av våra förslag, i stället för att halvera arbetsgivaravgiften för alla som anställer en ung person oavsett om den unga personen har det lätt eller svårt på arbetsmarknaden.
Mats Odells problem är att han inte kan visa att hans miljardsatsningar har gett några jobb.
Jennie Nilsson (S):
Jag börjar där du slutar, Mats Odell, bolagsskatt. Vi tycker att vi ska ha konkurrensneutrala skatter på företagsområdet. Det är viktigt. Vi tyckte därför att man skulle sänka bolagsskatten till den genomsnittliga nivån i vår omvärld. Det vi inte tyckte var att man för lånade pengar skulle starta en press nedåt, ett skattetryck nedåt, när det gäller bolagsskatten.
I någon mening fick vi rätt. Nu ser vi att andra länder tvingas följa efter, vilket innebär att man hela tiden kommer att trycka nedåt. Det kan man tycka är bra och trevligt om man som enda syfte med politiken har att skatterna ska vara så låga som möjligt. Men om syftet är att de ska vara neutrala och att man konkurrerar med andra saker än skatter fyller det ingen som helst funktion.
När det gäller vilken effekt skattesänkningarna har haft kan jag bara konstatera att den här regeringen har sänkt skatterna med långt över 100 miljarder, hisnande 100 miljarder, utan att lyckas nå en arbetslöshet på något mätbart område som är lägre nu än vad den var 2006 när man tillträdde, inte någon gång under hela perioden.
Jag kan inte begripa hur det kan vara ett recept på en lyckad politik. Anders Borg har nu presenterat vårpropositionen. Han går ifrån prognoserna på de lyckade effekter som skulle bli av politiken. Det som hela tiden har legat i framkant och som såg bra ut om fyra år ser inte bra ut ens om fyra år från nu.
De ligger år 2016, efter tio år vid regeringsmakten, enligt den nuvarande prognosen möjligtvis på det ingångsläge man hade när man tillträdde. För de pengarna, Mats Odell, kunde vi ha anställt varenda arbetslös människa i det här landet och antagligen fått en bättre effekt än den effekt som din politik har gett.
Jennie Nilsson (S):
Jag börjar med att tacka statsrådet för svaret, även om det är ett undanglidande svar som egentligen inte ger svar på de frågor som ställs i interpellationerna. Statsrådet konstaterar i sitt svar att regeringen har att förvalta bolagen med statligt ägande på uppdrag av riksdagen och att det ytterst är svenska folket som gemensamt äger dessa företag. Han anger också att staten har ett stort ansvar att vara en aktiv, professionell och ansvarsfull ägare.
Han hänvisar till att styrningen av de statliga bolagen i första hand sker via statens ägarpolicy och genom dialog mellan å ena sidan Regeringskansliets förvaltningsorganisation och den politiska ledningen och å andra sidan styrelsens ordförande och bolagen. Detta låter bra och är givetvis en helt korrekt beskrivning av formalia som de flesta säkert kan ställa sig bakom.
Men det säger ingenting om regeringens och statsrådets ansvar när verkligheten visar sig vara en annan. Min interpellation är ställd mot bakgrund av att bilden av en aktiv, professionell och ansvarsfull ägarstyrning alltmer spricker. De statligt ägda bolagen representerar stora värden som ägs av svenska folket. Det ställer stora krav på en långsiktig och professionell förvaltning från regeringens sida.
Den senaste tidens medieuppgifter om hur de statliga bolagen brister i att leva upp till de riktlinjer och policybeslut som fattas både av riksdag och av regering föranleder frågan om regeringen förmår att hantera och styra de statliga bolagen på ett tillfredsställande sätt. Min bild är tyvärr att regeringen under större delen av mandatperioden har ägnat sig mer åt krishantering än åt att styra våra gemensamt ägda bolag på ett professionellt sätt.
SBAB, Svensk Exportkredit och Telia Sonera är alla exempel på att styrningskedjan på olika sätt har brustit och att regeringen underskattar det ansvar som krävs för att sköta det statliga ägandet. Jag hoppas att min bild inte stämmer och att min oro är ogrundad men också att statsrådet tar till sig detta och inser att det inte är bara jag som har denna bild och denna oro och att detta i sig riskerar att allvarligt skada förtroendet för viktiga och samhällsnyttiga verksamheter.
Jag önskar att statsrådet tar tillfället i akt och använder resten av debattiden till att redogöra för sin syn såväl på ägarstyrningen i stort som på de exempel som har föranlett debatten. Jag vill veta hur statsrådet ser på medieuppgifterna om avancerad skatteplanering och oklarheter kring förhållandena mellan inhyrda konsultbolag och Svensk Exportkredit. Det duger inte att bara hänvisa till att det är en fråga för bolaget. Detta är tyvärr inte en isolerad händelse.
Problemet är inte avsaknaden av riktlinjer och policybeslut utan efterlevnaden av dem. Detta är något som ytterst faller tillbaka på regeringen. Jag vill därför veta vilka åtgärder statsrådet tänker vidta för att säkerställa en professionell ägarstyrning, och hur man agerar för att säkerställa att riktlinjer och beslut fattade av riksdag och regering faktiskt efterföljs framöver.
Jennie Nilsson (S):
Jag börjar med att tacka Staffan Anger som på ett förtjänstfullt sätt redogjorde för Svensk Exportkredits väldigt viktiga och omfattande verksamhet. Precis som, utgår jag ifrån, samtliga statliga bolag är detta ett bolag som fyller en viktig funktion och som just därför är väldigt beroende av att det finns en stor legitimitet och ett stort förtroende för verksamheten.
Det är därför som det blir så bekymmersamt när man i fråga efter fråga hamnar i ett läge där detta ifrågasätts och där ansvarigt statsråd och regeringen - åtminstone verkar det så för omvärlden - mest tycks krishantera. Man gör den ena brandkårsutryckningen efter den andra, i efterhand.
Känslan och bilden blir att man inte styr på ett tydligt sätt och att det inte finns uttalade och tydliga mål för vad man vill med de olika enskilda bolagen. Vad är syftet med Svensk Exportkredit eller SBAB? Den tydligaste bilden för allmänheten och för mig som riksdagsledamot av vad regeringen vill med ägarstyrningen är: Jag vet att regeringen vill sälja.
Det är inte bra. Det skapar inte bra förutsättningar för det som ministern själv och jag betonade i anförandet, att man är aktiv, att man är professionell och att man är långsiktig. Det är oerhört viktigt att ha de här grundbultarna på plats. Den känsla man får är att regeringen på något sätt underskattar vilket hårt arbete det är att ha en bra ägarstyrning.
Det handlar inte bara om att man har rätt riktlinjer och policybeslut på plats. Det är tufft arbete; det är hands-on. Det gäller att ligga nära de olika bolagen. Det gäller att man blir både tydligare och bättre på såväl styrning som utvärdering och uppföljning. Jag utgår från att statsrådet i alla fall i någon mening delar min synpunkt. Det kan inte vara roligt att jämt vara ute och släcka bränder.
Det måste vara betydligt trevligare att jobba framåtsyftande. Jag förutsätter att man har en plan för hur det här ska gå till. Det hoppas jag att vi kan använda det sista replikskiftet till att tala om. Det första handlade specifikt om SEK och det problem som finns därmed. Å ena sidan var det mycket detaljer i Kents anförande, medan jag å andra sidan är mer intresserad av att titta på helheten, alltså hela bilden av ägarstyrningen. Vart är man på väg? Vilket ansvar tar man?
Vilka åtgärder tänker man vidta för att styra upp det och se till att skapa den legitimitet och det förtroende för de här verksamheterna som verksamheterna faktiskt förtjänar?
Jennie Nilsson (S):
Jag kommer gärna på ett studiebesök till Peter Norman av många skäl, men inte för att jag tror att jag har missförstått hur man arbetar med ägarförordningen. Det är inte ens något som jag i detalj ska känna till. Jag tror att statsrådet väljer att missförstå mig lite grann med flit. Kritiken handlar självfallet inte om att man krishanterar. Jag kan till med sträcka mig så långt som att säga att statsrådet är hyfsat bra på att krishantera.
Jag önskar bara att vi kunde ha en samsyn om att det hade varit betydligt bättre om ägarstyrningen var så tydlig, både med vad man ville och med utvärdering och uppföljning, att det blev färre kriser i bolagen, att det fanns färre saker för medierna att granska och att man mer direkt kunde bemöta kritiken, lägga korten på bordet och undanröja tvivel om hur verksamheterna fungerar när det blev granskningar.
Det hade varit ett betydligt mer optimalt sätt att arbeta på. Det både tror och hoppas jag att statsrådet kan skriva under på. Sedan är vi möjligtvis oense om huruvida man har ett arbetssätt som i tillräckligt hög grad bejakar det synsättet.
Ett grundläggande skäl till att jag säger som jag gör, att det känns som om regeringen abdikerar helt eller delvis från sitt ägaransvar, är att den tydligaste bilden av vad regeringen vill med det statliga ägandet är att man vill sälja. Det är säkert inte hela bilden, men den tydligaste bilden man har gett medborgarna och Sveriges riksdag är att man vill sälja. Det är mycket tydligt prioriterat. Det blir jättetydligt i Riksrevisionens granskning av SBAB.
Där slår man fast att målen är så otydliga att det inte ens går att bedöma om SBAB skapar mervärden. Det i sin tur leder till att man får sänkt kreditbetyg. Det är klart att det är ett bekymmer. Det är klart att statsrådet i sådana lägen får förvänta sig att stå i riksdagens kammare och svara på frågor från oppositionen om vad man faktiskt vill. Jag är inte nöjd med de svar som har givits i dag.
Jag tycker inte att man har redovisat vad man vill med det statliga ägandet, hur man ska bli tydligare och hur man ska undvika att hela tiden hamna i krishantering i stället för att bedriva ett framåtsyftande arbete.