Beatrice Ask (M):
Det här med prognoser och verklighet är naturligtvis besvärligt. Men om jag tittar på hur det ser ut just nu med häkten och anstalter är skillnaderna mellan önskad nivå för att bedriva bra verksamhet och den faktiska beläggningen ganska små. Om man lägger till de tillfälliga häktesplatserna ligger man till och med något under det man har sagt är acceptabel nivå.
Däremot är det naturligtvis över nivån när det gäller ordinarie platser. Vad gäller anstalter är det en något högre nivå, men det handlar om grader - 93 procent just nu. Men vi måste se framåt. Regeringen har aviserat åtgärder som innebär att vi kan få ett ökat tryck. Då var frågan: Vad gör vi då?
Ja, jag tror att vi måste arbeta mycket med personalen, med utbildning av personalen och olika åtgärder för att arbetet ska fungera. Jag tror också att det handlar om arbetsorganisation och mycket sådant, därför att det är ett väldigt ansvarsfullt och svårt arbete man bedriver ute på anstalterna. Jag har stor respekt för det. Det som har trätt i kraft och som jag vill arbeta mer med är till exempel frigång. Det handlar om vårdvistelsemöjligheter. Det handlar om våra halvvägshus.
De har inte så många platser, men jag vill gärna framhålla att vi ju inte fyller dem. Man kan fråga sig varför. Beror det på att informationen inte har gått ut, har vi fel intagna eller vad är skälet? Vi jobbar rätt mycket med detta, därför att vi tycker att det är en väldigt god idé att man i öppnare former kan slussas ut till ett vanligt liv.
Här ger vi oss inte även om det så att säga inte är kö till de platserna, utan vi kommer att fortsätta och vill gärna bygga ut den typen av verksamhet. Utökad frigång är också ett sådant alternativ som är väldigt bra. Jag tror också att det höjer motivationen för olika behandlingsinsatser och annat för dem som är intagna att man ser att det finns en väg ut, att den kommer ganska snabbt och att den är strukturerad och organiserad.
Vi vet att en del intagna som har haft en längre typ av anstaltsvistelse i det närmaste är skräckslagna inför att komma ut i vardagen därför att ingenting är ordnat, och man kanske inte ens vet hur man ska hantera sin verklighet. Det här måste vi jobba med som en del i behandlingen, och då är de här utslussningsaktiviteterna, rätt hanterade, oerhört betydelsefulla.
Det är naturligtvis så att arbete med volymen av kriminalvård och innehållet inte är något som man kan göra endera eller någondera, utan vi måste arbeta på båda sätten. Vi försöker vidta kvalitativa åtgärder, även om vi ser att det finns många behov som bara handlar om att bygga fler platser. Vi måste också se till att de människor som finns på anstalt möts av en bra verksamhet.
Vi har väldigt mycket att göra för att se till att deras dagar blir meningsfulla. Ytterst handlar det om - det är därför det är så svårt att vara personal också - att människor som mår dåligt - kanske är det därför de finns på anstalt många gånger - mår ännu sämre, och det gör arbetssituationen ännu mer utmanande.
Men jag tror att om man successivt arbetar med positiva åtgärder och verksamhetsförbättrande åtgärder så att man också förnyar och vidgar antalet anstaltsplatser kommer vi rätt. Det är därför, för att klara det, som vi är tvingade att se mycket på effektiviteten och på hur resurser används.
När det gäller kriminalvården är det där vi har det kanske mest organiserade arbetet just nu för att få ordning och reda på siffror, prognoser och annat så att vi känner att alla är med på vagnen och att vi kan göra rätt saker.