Ann-Charlotte Hammar Johnsson (M):
I denna interpellationsdebatt om bodelning säger statsrådet att verktygen finns. Jag säger att man får ersättning för ett par timmar. Det handlar i stället om fem. Det blir liksom märkligheter på marginalen eftersom det handlar om hela livet för dessa personer, främst kvinnor, och deras ekonomiska möjligheter efter en skilsmässa.
Sedan gör Morgan Johansson sig lite lustig över att Moderaterna inte är glada för bidrag. Nej, i den bästa av världar sköter det sig självt, och det fungerar. Det vi inte är glada för är att kvinnor råkar illa ut. Där tycker jag att vi borde stå på samma sida.
Även om verktygen finns - och även om jag i mitt första inlägg inte tog upp de lösningar på detta som jag ser - delar jag inte statsrådet Morgan Johanssons inställning, att man inte ska tidsbegränsa detta. Problemet är ju att detta utnyttjas gentemot de personer som inte har medel för att ta sig framåt. Det är utdragna processer. De pågår år efter år och slutar inte.
Den ena parten har inga medel, för den kommer inte åt dem. Och den andra parten kan säga sig inte ha några fast den sitter på stora delar av dem. Det är alltså en väldigt obalanserad fråga, där den ena parten råkar riktigt illa ut efter många års äktenskap. Tankesmedjan Ownershift har tagit fram en rapport med rubriken Ägande i nöd och lust - En kartläggning av ägande i våra kärleksrelatio ner .
Där konstaterar man att män i snitt äger 17 procent mer än kvinnor under äktenskapet. Efter skilsmässan ökar det till 75 procent, till mäns fördel. I mitt förra inlägg konstaterade jag något när det gäller lagstiftningen. Statsrådet Morgan Johansson lyfter fram de möjligheter som ges. Det fungerar inte i praktiken, även om verktygen finns och man säger att de ska fungera.
Men när de inte gör det och vi står här gång på gång och diskuterar samma fråga undrar jag: Är man villig från regeringens sida att över huvud taget titta på detta och se om man kan få verktygen att fungera, så att kvinnor - och de män som utsätts för detta - kan slippa råka ut för detta? Jag är då inne på slutdatum. Statsrådet tar upp tingsrätten. Hur det görs spelar ingen roll, men det behövs en tidsgräns.
Man behöver också komma åt problemet med breven som går mellan parterna via advokater eller bodelningsförrättare. Det ska inte kunna pågå. Man måste få seriösa svar, och det ska vara tydliga svar som gör att processerna kan tas vidare så att det inte blir stiltje. Det är nämligen det som händer. Alla kort behöver komma upp på bordet för att man ska få ut alla delar. Man ska inte ha hemsnickrade redovisningar på Excelblad.
Bodelningsförrättare nöjer sig med dem och säger sedan: Nu är det klart. Nu är det bara att dela upp det här. Vi är nöjda med det. Det här handlar också om andra saker. Den finns de som har ett företag. Den ena parten kan ha en pension, och den pensionen får den parten behålla själv. Men har en part ett företag där den har hela sin livsinkomst ska den delas med den andre.
Kunskapen om aktiebolag är undermålig i rättssystemet. Det visar sig att de som orkar driva sin fråga själva får berätta för dem inom rättssystemet hur det ska fungera och varför det är problematiskt att man bryter mot lagen och får råd om att göra det. Det finns en skrämmande del i detta.
Någon har fått vite från tingsfiskalen att betala, vilket man inte behöver göra. Man har 14 dagar på sig att överklaga. Där brister rättssystemet.