Mats Einarsson (V):
På morgonen den 26 december 2004 svepte gigantiska flodvågor in över stränderna runt Indiska Oceanen. Miljoner människor, däribland tusentals svenskar på semester i Thailand, drabbades.
Redan efter några dagar stod det klart att Regeringskansliet inte hade svarat upp mot de högt ställda förväntningar på snabba och effektiva räddnings- och evakueringsinsatser som väldigt många hade, i första hand naturligtvis de drabbade svenskarna och deras anhöriga. Att insatserna skulle bli föremål för KU:s granskning var uppenbart.
Det var bara en fråga om vilket parti som skulle vara först med att försöka vinna uppmärksamhet med en anmälan. Jag föreslog därför att utskottet skulle ta ett eget initiativ till granskning för att om möjligt undvika en olycklig partipolitisering av tragedin. Förslaget vann snabbt gehör, och det formella beslutet att inleda en granskning fattades den 18 januari.
När så den av regeringen tillsatta Katastrofkommissionen presenterade sina slutsatser i december förra året utbröt en debatt centrerad kring en för oppositionen hägrande misstroendeförklaring. Det var en debatt som föreföll radera ut varje förhoppning om att kunna undvika det kortsiktiga taktiserandet.
Att KU några månader senare skulle kunna ena sig om en gemensam bedömning ansågs av alla experter - och de var många - som uteslutet. Socialdemokraterna antogs göra allt för att skydda regeringen från kritik, och den borgerliga oppositionen kunde förväntas söka en reservation till varje pris för att på denna grund vinna Miljöpartiet för en misstroendeförklaring mot utrikesministern.
Partipolitiskt spel och taktiska manövrer i stället för seriös granskning och kritik på en konstitutionellt rättslig grund - så såg scenariot ut. Konstitutionsutskottets ledamöter valde till sist att inte infria dessa förväntningar. Vi lägger nu fram ett enigt betänkande. Och det är inte en utslätad kompromissprodukt.
Det är en ingående redovisning av de rättsliga och konstitutionella utgångspunkterna. Det är en detaljerad genomgång av skeendet dag för dag, timme för timme och i vissa fall minut för minut. Hundratals människor, från telefonister och sjukvårdspersonal till generaldirektörer och ministrar, gjorde under ett par veckor sitt yttersta för att hantera en katastrofsituation som ingen förutsett.
Trots alla insatser, alla uppoffringar och ansträngningar var det inte tillräckligt. För lite gjordes för sent. Förberedelserna var otillräckliga. Tillgängliga resurser var otillräckliga eller underutnyttjade. Förmågan att inse katastrofens omfattning räckte inte till. Fel begicks. Missbedömningar gjordes.
Förtvivlade människor på stränderna och på sjukhusen i Thailand och deras anhöriga här hemma kände sig fullständigt övergivna i en katastrof de inte kunde överblicka. Det yttersta ansvaret för detta misslyckande bär, i enlighet med vår författning, regeringen och berörda statsråd, och det är de som står till svars inför oss, den svenska riksdagen. En sak bör vi hålla i minnet.
I dag har vi facit i hand. Vi känner katastrofens omfattning. Vi vet vad som hände. Vi vet vad som brast. Det visste i regel inte statsråden, när de begick de fel som vi i dag gör dem ansvariga för. Vår kritik är stark, men den är inte svepande, och den är inte avsedd att utse syndabockar som kan offras i öknen för att befria oss andra från skuld.
Det är inte en kritik som grundas i den mediedramaturgi där arketypiska hjältar och hjältinnor, skurkar och häxor utses att spela sina förutbestämda roller. Utskottets kritik är preciserad, nyanserad och konkret.
För sex statsråd - statsminister Göran Persson, utrikesminister Laila Freivalds, försvarsminister Leni Björklund, vård- och äldreomsorgsminister Ylva Johansson, biståndsminister Carin Jämtin och finansminister Pär Nuder - finner vi skäl att punkt för punkt ange vari deras agerande var otillräckligt.
Det är en kritik som inte kan avfärdas med en axelryckning, utan måste analyseras, begrundas och leda till ytterligare förbättringar av krisberedskapen. Det är en konstruktiv kritik, och det är så konstitutionsutskottets och riksdagens kontrollmakt ska fungera. Fru talman!
Över 226 000 människor dog i flodvågorna på annandagen den 26 december 2004. Över 1,7 miljoner människor förlorade sina hem. Mot den bakgrunden är 543 döda och omkring 1 500 skadade svenskar låga siffror, men det gör inte lidandet och sorgen mindre.
Inte heller minskar det den svenska regeringens ansvar att göra vad som göras kunde när resebolagens och de thailändska myndigheternas resurser var uttömda. Fru talman! Vi kan inte veta vad som händer nästa gång eller var det händer - i morgon, nästa månad eller om tio år. Kommer vi att vara bättre förberedda då?
Kommer vi att klara påfrestningarna? Det vet vi inte. Men vi kan försöka. Och om KU:s granskning och kritik i någon mån bidrar till att regeringen - vi andra också för den delen - försöker förbereda sig bättre och med större eftertanke än vad som annars skulle ha varit fallet så är vårt syfte nått. Fru talman!
Låt mig också slutligen instämma i de tack som riktats till utskottets kansli och övriga ledamöter. Det är ett tack som denna gång inte bär den formella artighetens prägel utan är särskilt motiverat.