KBLab/rixvox huggingface dataset:
Wiwi-Anne Johansson (V):
I dag har 377 100 personer en anställning med beteckningen allmän visstid. De flesta, 53 procent, är mellan 16 och 24 år. Man kan ju säga att det går över med åren och att det är bra att ungdomar kommer in på arbetsmarknaden.
Det är självklart, men även ungdomar tycker om att ha trygghet och kunna klara sig själva och vill inte ha så osäkra anställningar.
Vi har inget skarpt förslag, men vi vill att man ska titta på om man möjligen kan ta ut en liten avgift på arbetsgivaravgiften för dem som väljer att fortsätta att ha de osäkra anställningarna. När en undersköterska får en fast anställning är hon - det är oftast en hon - i genomsnitt 36 år.
Det är inte lastgammalt, men vi pratar inte längre om ungdomar i åldern 16-24 år. Det gäller inte vikariat. Vi ska självklart kunna vikariatbesätta när människor vill vidareutbilda sig eller är föräldralediga. Det ska heller inte gälla provanställningar. Vi tycker också att det är bra för båda parter att man kan arbeta en viss period innan man kommer överens om en tillsvidareanställning.
Vår tanke är att man efter ett antal månaders timanställning ska titta på om man kan få det billigare genom att tillsvidareanställa en person som man använder ganska mycket och som man vill ge ökad trygghet. Vänsterpartiet menar att det ska löna sig för arbetsgivare att ge de anställda trygghet.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Saila Quicklund talar om kommuner och landsting där det företrädesvis är kvinnor som arbetar och har de osäkra anställningarna. Det är sant att 10-11 procent av dem har det. Det förekommer också inom den privata sektorn, framför allt inom hotell- och restaurangbranschen följt av transport, handel och livsmedel.
Det är alltså inte bara inom den offentligt betalda sektorn. Det finns mycket att göra som är direkt politikerstyrt. Det är tråkigt att det moderatstyrda Sveriges Kommuner och Landsting, SKL, inte ser till att man får bättre ordning på torpet när det gäller tryggare anställningar.
Det är bra om Saila Quicklund tar till sig det. Jag tror inte heller att vi har olika åsikter när det gäller att vilja ge tryggare anställningar. Vi talar om flexibilitet, men det är egendomligt att det alltid är unga och kvinnor som ska stå för flexibiliteten.
Saila Quicklund säger att regeringen inte heller vill att det ska se ut på det sättet. Fortfarande är det 377 100 som har de här otrygga anställningarna. Ni sänker arbetsgivaravgiften för alla möjliga, som unga som redan har jobb och så vidare.
Någon gång kanske man skulle titta på vad som händer om man ser till att gynna fastanställningar eller vikariat och provanställningar och missgynna dem som missköter sig. Skulle inte det kunna vara en tanke?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Tack, socialminister Göran Hägglund, för svaret! Jag hade ställt frågan till jämställdhetsminister Nyamko Sabuni, och jag vet att jag inte bestämmer vem som svarar. Jag har inget emot att diskutera frågan med socialministern, men det är också lite betecknande. Eftersom jag tycker att det saknas ett jämställdhetsperspektiv på föräldraförsäkringen i målen förstår jag att det inte är jämställdheten som är det främsta målet.
Jag tackar ändå för svaret, där socialministern säger att man vill ge förutsättningar och att familjerna bäst själva bestämmer vem som tar ut föräldraförsäkringen. Det låter alltid så bra att man sitter hemma vid köksbordet och bestämmer. Men när man sitter hemma vid köksbordet görs det också med verkligheten runt omkring en.
Det känns som att det särskilt för Kristdemokraterna är tabu att sätta jämställdhetsmål i uttag av föräldradagarna. Vi har sett år från år sedan den nya regeringen, som inte är så ny längre, tillträdde 2006 hur målet har spelats ned och inte varit lika viktigt längre. Jag tänker på köksbordsdiskussionen.
Det är på något sätt som att ni politiskt inte vill lägga er i, och ni ger inte heller jämlika förutsättningar. Å ena sidan har ni skapat en jämställdhetsbonus som folk inte verkar begripa och därför inte bryr sig om. Å andra sidan har ni infört ett vårdnadsbidrag som är helt kontraproduktivt när det gäller jämställdheten.
Vi vet vilka som tar ut vårdnadsbidraget, nämligen till 90 procent kvinnor - och till övervägande del kvinnor som inte är etablerade på arbetsmarknaden. Jag förstår inte denna rädsla att inte vilja politiskt styra jämställdheten. Det finns ingen blygsamhet i övrigt från regeringens sida att styra över människors liv.
Det har inte varit svårt för er att sänka a-kassan, att göra det svårare att komma med i a-kassan, att göra det dyrare att vara med i a-kassan. Det verkar inte finnas någon som helst blygsamhet när det gäller försämringar i sjukförsäkringen där människor utförsäkras. Det leder till ökad fattigdom bland familjer och därmed också bland barn.
Därför förstår jag inte denna blygsamhet när det gäller att inte vilja ta itu med jämställdheten. Kristdemokraterna är det parti som aldrig ansåg sig vara ett feministiskt parti ens när det var modernt. Vänsterpartiet är ett feministiskt parti oavsett om det är modernt eller inte eftersom vi ser maktstrukturerna. Det är olyckligt att ni spelar ned jämställdheten.
Varför kan ni inte ha jämställdheten som mål, om regeringen vill ha ett jämställt uttag av föräldraförsäkringen? Det gick tidigare. Det fanns riktlinjer till Försäkringskassan. De utvärderades. Har målen nåtts? Har man talat om pappamånaden, som faktiskt har burit frukt när det gäller att öka det jämställda uttaget?
Varför så oroliga över att styra även över den delen av politiken för folket - som diskuteras vid köksbordet?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det finns de som har räknat ut det här och säger att det tar 31 år innan vi uppnår ett jämställt uttag även med den förenklade jämställdhetsbonusen. Man måste också ta hänsyn till att det vårdnadsbidrag som har införts är kontraproduktivt och leder i den andra riktningen, bort från arbetsmarknaden och tillbaka till spisen.
Socialministern säger lite spefullt att vi strävar efter ett lyckorike. Jag tycker inte att det är så dumt att sträva efter lycka för alla - jag tycker att det är jättebra, så det har jag ingenting emot. Men jag tror inte att ett jämställt uttag av föräldraförsäkringen löser alla andra frågor.
Däremot tror jag att det löser de problem som kvinnor har på arbetsmarknaden, där vi ofta betraktas som reservarbetskraft och inte tjänar 100 procent av vad män tjänar.
Jag tror också att det skulle förändra för de män som är ute på arbetsmarknaden och vill ta ut ledighet men som har svårigheter på vissa arbetsplatser där kulturen är sådan att en farsa inte tar ut föräldraledighet utan frun sköter om det. Jag tror att det skulle vara väldigt bra för barnen att ha lika tillgång till båda sina föräldrar oavsett hur föräldrasituationen ser ut.
Det behöver inte vara bara kärnfamiljer med mamma, pappa, barn. Därför skulle det vara väldigt bra ur alla dessa aspekter. Försäkringar är till sin natur individuella, det vill säga att jag har en sjukförsäkring och jag har eventuellt en a-kassa. Jag kan inte låta min sambo ta en sjukförsäkring eller en a-kassa i stället för mig.
Därför är det mest naturliga att man har en individuell försäkring som gör att man helt naturligt delar på detta. Farhågorna finns naturligtvis: Men då skulle inte männen ta ut föräldraledighet, och då skulle de stackars barnen få börja i förskolan tidigare. Det är ett uselt argument - som jag i och för sig inte har hört socialministern ta i sin mun och som jag hoppas att han inte gör.
Man måste ha tilltro till båda föräldrarna, och det har vi. Socialminister Göran Hägglund säger också att han har det i köksbordsdiskussionerna. Jag bara undrar: Hur viktigt är det för Kristdemokraterna, för regeringen och för Göran Hägglund att man delar lika på föräldraledigheten? Hur viktigt är det att barnen har lika tillgång till sina föräldrar?
Vi vet att det är jätteviktigt att barn tidigt knyter an till föräldrarna. Därför har ni infört att man kan vara hemma tillsammans i 30 dagar i samband med barns födelse, och det tycker vi är ett jättebra steg på vägen.
Däremot tycker vi naturligtvis att det är urdåligt att man då inte får använda sig av jämställdhetsbonusen utan förlorar 3 000 kronor i månaden. Det är jättekonstigt. Jag undrar: Hur ska ni ha det? Hur vill ni ha det med jämställt uttag? Ni verkar göra både-och, och så får ni se hur det blir. Ni har inget mål.
Varför vill ni inte ha ett mål för ett jämställt uttag i föräldraförsäkringen?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Ja, det är möjligt att vi har lika uppfattning. Jag hör ju vad socialministern säger. Och jag tvivlar inte på orden när han säger att han tycker att det är bra om män och kvinnor tar ut föräldraledigheten lika. Fast skillnaden kanske är lite grann att Göran Hägglund säger att det är bra "om" de gör det och att han gärna ser det. Det är alltså väldigt mycket morötter som ska till för att männen ska vara hemma.
Jag är inte mycket för piska, men jag tror att man ska ha jämlika, jämställda förutsättningar för att det jämställda uttaget i föräldraförsäkringen ska ske. Där skiljer det sig just när det gäller medlen till detta.
Jag förstår inte blygsamheten hos Göran Hägglund att inte politiskt vilja vara med och styra. Jag tycker fortfarande att det finns paralleller.
I motsats till vad Göran Hägglund sade nyss styr man ju över människors liv och val när man gör det mycket svårare att gå med i a-kassan, när man gör det mycket dyrare att vara med i a-kassan och när man sänker ersättningen från a-kassan. Och man styr förstås över människors liv när man gör sådana saker som att utförsäkra folk och bestämma hur länge en människa får vara sjuk. Varför denna blygsamhet just när det gäller föräldraförsäkringen?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag tackar statsrådet för svaret. Vi träffades tidigare i förmiddags under en hearing om de ökande sjuktalen. Den största delen sjuka har just psykisk ohälsa, och den psykiska ohälsan ökar. Det är märkligt att höra att det finns en modell som passar alla - one size fits all. Jag tror inte att det är rimligt.
Statsrådet säger att det är för att KBT är den terapiform som har högst evidensstyrka. Men det stämmer inte, vilket man ser om man uppdaterar sig.
I flera internationella studier, precis som i forskningsöversikten från det amerikanska psykologförbundet APA och deras slutsats förra året, har det slagits fast att etablerade psykoterapimetoder som psykodynamisk terapi och KBT i genomsnitt ger lika bra resultat. Det är klart att en metod inte kan passa alla.
Därför måste man kanske ha en kombination av olika metoder. Men i regeringens rehabiliteringsgaranti har man gjort precis tvärtom. Man försöker anpassa patienterna efter den metod som man har bestämt sig för är den bästa. Men det saknar faktiskt vetenskapligt stöd.
Denna idé som regeringen har fått när det gäller rehabiliteringsgarantin, att kognitiv beteendeterapi är den enda gångbara, är mycket speciell för just Sverige. I andra länder, exempelvis Finland, som utskottet besökte för en tid sedan, och Tyskland är rätten till psykoterapi lagstadgad.
Där har patienten själv möjlighet att välja mellan olika etablerade metoder. Det är naturligtvis som statsrådet säger, nämligen att ingen blir nekad någon annan form av terapi. Nej, det är det förstås inte. Men det ingår inte i rehabiliteringsgarantin, och då talar vi om helt andra resurser.
Vi vet också att vårdcentralerna dimensionerar för vad de får betalt för inom rehabiliteringsgarantin. Den är inte ens den succé som regeringen försöker ge sken av.
Det visar sig i två helt oberoende utvärderingar - dels i en från Karolinska Institutet, dels i en från Inspektionen för socialförsäkringen - att satsningen på en enda terapiform inte alls har minskat sjukskrivningarna. Det är väl ändå i högsta grad en vetenskap och beprövad erfarenhet som man borde dra lärdom av och göra om?
Man säger att sjukfrånvaron för den som fick KBT och inte var sjukskriven var lägre än i motsvarande grupp som inte fick behandling. Det stämmer inte heller. Läser man båda dessa rapporter framgår det i stället att 25 procent av dem som fick KBT avbröt denna behandling kort därefter. Andra alternativ fanns inte inom rehabiliteringsgarantin.
Sjukskrivningarna ökade faktiskt bland dem som inte var sjukskrivna när de började. Det är en liten ökning men ändå en ökning. För de 30 procent som var sjukskrivna minskade sjukskrivningarna inte alls. Det blir inte ens kostnadseffektivt. Kan inte regeringen med ny vetenskap och beprövad erfarenhet tänka om?
Är det inte rimligt att det är en terapeut - en välutbildad och legitimerad psykoterapeut - som tillsammans med patienten kan avgöra vilken terapiform som bäst kan hjälpa just honom eller henne? Vi är ju individer, eller hur?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det är klart att det inte är via socialförsäkringen som man helt och hållet bestämmer - eller inte alls bestämmer - hur professionen ska sköta sitt jobb. Det är självklart att det inte ska vara på det viset. Men på ett sätt är det precis det man gör, genom att man uppmuntrar en viss metod, som man betalar miljarder för, när man räknar ihop de senaste åren.
Då stöder man ju en viss form på bekostnad av en annan. Vi vet ju att vårdcentraler och andra vårdgivare dimensionerar för vad de får betalat för, det som ingår i rehabiliteringsgarantin. Det skulle inte behöva bli dyrare om man gjorde på något annat sätt. Det visar det finska exemplet, där de har mycket bra resultat.
Då krävs det också att det är legitimerade psykoterapeuter och att det är de legitimerade psykoterapeuterna som tillsammans med den som är sjuk - och riskerar att bli sjukskriven eller redan är det - avgör vilken metod som passar personen bäst. Men i stället lägger vi alla pengar i en enda korg. Det är inte så att det inte finns nyare forskning. Jag försökte relatera till flera internationella studier.
Den forskningsöversikt som det amerikanska psykologförbundet, APA, har gjort visar lika bra resultat. Då tycker jag att det är synd att man låser sig för en viss form.
Det utesluter förstås inte att jag, om jag inte får detta inom rehabiliteringsgarantin, kan gå ut på staden och få en psykoterapeut, förutsatt att jag har råd att slänga upp 800-900 kronor, om jag inte får det inom systemets ram, och det är verkligen inte alla som kan göra det, om man behöver gå en gång i veckan.
Det är lite grann detta att man bara bestämmer sig för en enda form och betalar för just den som är lite egendomligt. Jag frågade också om legitimerade terapeuter. Då säger statsrådet: Jo, vi håller på att jobba på saken.
Då är det jättekonstigt att man under åren har snabbutbildat socionomer, mentalsjuksköterskor och andra för att kunna bli "experter" på KBT. Vi har 3 000-4 000 legitimerade psykoterapeuter som skulle kunna göra jättegoda insatser, förutsatt att de inte måste ges i den här formen.
Jag tycker att det är egendomligt att man låser sig på det sättet, när man kan ta till sig mer forskning än den vi har i Sverige. Jag förstår fortfarande inte. Vi måste ändå vilja samma sak: att folk ska bli friska så fort som möjligt. Då måste det vara professionen som avgör.
Men med regeringens rehabiliteringsgaranti styr man in alla i en enda fålla och säger: Ni är inga individer utan ska alla behandlas på samma sätt. Det tycker jag är alldeles galet.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Det gör ju inget om de blir friska samtidigt som de går tillbaka till arbetet innan de är fullt återställda, apropå det som statsrådet sade. År 2014 är snart här. Jag är glad för det i några avseenden.
Jag är i så fall också glad om man kan utvärdera att det blir annorlunda, så att man inom rehabiliteringsgarantin kan anpassa kostymen efter människan och inte tränga in människan i en kostym som det bara finns en storlek på. Jag tycker att det är bra att detta kommer att utvärderas. Det är dock synd att det har gått så pass mycket tid. Vi brukar ju ofta titta på våra grannländer.
Återigen tar jag Finland som exempel. Där har man minskat sjukfrånvaron med 30 procent med gott ekonomiskt resultat, men där gäller att det ska vara legitimerade psykoterapeuter. Det är de som tillsammans med patienten väljer vilken vårdform som passar just den personen. Man skulle alltså kunna kika på detta lite tidigare, tycker jag.
Det är inte att gå över ån efter vatten utan snarare att gå och hämta det man behöver. Jag pekar också på den stora amerikanska studien som det refererades till och inte bara till den utan till andra internationella studier. Vi ska försöka komma i gång med utvärderingsarbetet.
I morse sade Ulf Kristersson apropå att sjukskrivningarna på grund av ångest, depressioner och stress ökar att det beror på att vi har mycket bättre sätt att diagnostisera. Vi ökar också medicineringen. I det häradet är jag bekymrad.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag tackar statsrådet för svaret. De här båda interpellationerna är besvarade i ett sammanhang, och det är rimligt att de är besvarade i ett sammanhang. De hänger nämligen ihop - eller snarare borde de hänga ihop. Det finns strategier för hur de skulle kunna hänga ihop rent fysiskt och transportmässigt, men när det gäller det har vi inte fått något svar.
Jag blir också upprörd eftersom jag i min interpellation beskriver hur man i Lysekil slåss med näbbar och klor för att inte bara få behålla utan också utveckla Lysekilsbanan så att den hänger ihop med Västerdalsbanan. Bara som Lysekilsbanan ihop med Bohusbanan skulle den dock ha ett stort värde.
Det finns till exempel Hallindens Terminal AB, som vill använda den - och de vill förstås använda en upprustad bana - för att köra över 100 000 ton virke bara det första året. Vi har ett stort raffinaderi med en djuphamn utanför Lysekil, Preem.
De ska använda flytande naturgas, och det norska företag som ska besörja naturgasen vill kunna köra den på tåg. Det kan man dock inte, utan det kommer att gå ett tjugotal lastbilar på en liten väg, väg 161, mellan Lysekils hamn och raffet varje dygn.
Det finns också ett miljöföretag, Seabased, som jobbar med vågkraft men inte vågar sätta i gång det i storskalig omfattning. De ser nämligen Lysekilsbanan som en förutsättning för att de ska kunna producera detta och kunna hantera det i Lysekil.
Ledningen för Lysekils hamn jobbar förstås också för högtryck för att intressera nya kunder för hamnen, bland annat i Dalarna där företaget Fiskarheden utanför Malungsfors kör många hundra tusen ton timmer. De kör det på lastbil ut till Söderhamn, för vidarebefordran på Östersjön - ett innanhav som vi vet är oerhört förorenat.
Med EU:s svaveldirektiv kommer det dessutom att bli 70 procent dyrare att köra över Östersjön. Det kanske vore mycket bättre att binda ihop Västerdalsbanan med Lysekilsbanan. Det finns alltså stor användningspotential; det är inte så att vi bara vill ha en bana som något pittoreskt där man kan köra turister på somrarna. Så har man nämligen gjort.
Problemet var när Stora Enso lade ned sina transporter där. Då upphörde också underhållet, och det vet såväl Catharina Elmsäter-Svärd och jag som alla andra: Slutar man underhålla någonting - det må vara en järnväg, eller det må vara byggnader - rasar de ihop förr eller senare. Då är det kanske inte ekonomiskt försvarbart att rusta upp dem igen.
Jag vill verkligen ha ett svar på de frågor jag ställde. Är det samhällsekonomiskt, klimatmässigt och trafiksäkerhetsmässigt försvarbart att lägga ned när det finns en sådan potential?
Wiwi-Anne Johansson (V):
Om ingen söker tågläge, om ingen vill köra tåget blir det ingen trafik, och då blir det en självuppfyllande profetia. Då kan man så småningom riva rälsen och göra cykelvägar av den. Så kan man naturligtvis se det om man inte är det minsta visionär och framsynt och frågar sig: Hur kan befintlig i dag elektrifierad järnväg fortsätta att användas?
Det är ju en ren kapitalförstöring att låta banor förstöras och bygga cykelvägar där. För några veckor sedan hörde jag Annie Lööf säga i en interpellationsdebatt att hon hade varit ute på en turné och rest runt i hela landet för att sjösätta och inventera en innovationsstrategi för hur man ska få landet att knytas ihop och leva.
Då måste hon ha missat Bohuslän. Här finns ju Hallindens terminal, Skangass, Premraff och miljöföretaget Seabased som vet hur man vill använda järnvägen. Men de kan inte göra det på det sätt som de önskar, därför att hotet om nedläggning är så stort.
Jag tycker att det är knepigt när ministern säger att Trafikverket får en påse pengar och sedan får man sköta de lågtrafikerade banorna. Vi kommer nog inte att kunna fatta beslutet här i riksdagen eftersom vi bara beslutar om penningpåsen. Det verkar som att man inte bryr sig om skogsindustrierna.
Också Västsvenska handelskammaren ser resursslöseriet med att låta banorna ligga för fäfot. Alla kommunalråd, oavsett partibeteckning och färg, är djupt bekymrade och mycket upprörda. Lars Tysklind, Tina Ehn och jag har åkt Blå tåget från Uddevalla via Munkedal till Lysekil.
En samlad expertis och Lysekils hamn har varit engagerade och vill se hur man kan göra. Om man är infrastrukturminister måste man kunna ta ett större grepp när det finns så klara och tydliga funderingar, och inte bara funderingar som är orealistiska att uppfylla.
Man vet: Det här vill vi använda den här bandelen till, och vi vill knyta ihop den. Det är visionärt, och jag skulle önska att ministern kunde dela den visionen. Det är klart som sjutton att vi inte ska köra 20 stora lastbilar med LNG, flytande naturgas, på den här vägen.
Jag vet inte om infrastrukturministern har kört den vägen någon gång och vet hur den är. Det är rätt mycket trafik där ändå. Det är rätt mycket koldioxid i luften. Det är rätt stora problem med klimatet. Det finns alltså all anledning att se över hur vi kan bygga ut järnvägen. Låt oss inte göra om de misstag som man har gjort tidigare när man har rivit upp räls och gjort cykelbanor.
Det är inget fel på cykelbanor, men man kan bygga nya sådana i stället för att bygga dem där man tar bort befintlig räls och befintliga spår. Jag undrar: Har jag uppfattat det rätt att infrastrukturministern säger att det är Trafikverket som kommer att fatta beslutet och att det inte är någonting som ministern tänker lägga sig i? I så fall är jag djupt bekymrad.
Wiwi-Anne Johansson (V):
Jag kan säga hur jag har märkt den här historiska satsningen, om vi tar den i stort. Jag har rest mellan Stockholm och Göteborg ett flertal gånger i veckan sedan 2003. Det tar längre och längre tid för varje år som går att ta sig denna sträcka. Vi får invänta än det ena och än det andra, och det ramlar en kontaktledning hit och någonting annat dit.
I så fall behöver vi ännu mer historiska satsningar, vilket vi anslår. När det gäller de lågtrafikerade banorna anslår vi i Vänsterpartiets budget 680 miljoner kronor per år som man kan söka speciellt för lågtrafikerade banor.
Jag förstår att det inte kan vara så himla lätt om man är infrastrukturminister att känna till varenda meter järnväg som ska antingen rivas eller byggas. Det kan jag ha förståelse för. Men det finns ett väldigt stort engagemang. Det finns också konkreta exempel som jag har nämnt här tidigare: Hallinden Terminal, Seabased och annat. Det finns ett jättestort engagemang.
Men det kan väl ändå inte vara så att man ska stå inför hotet om en total nedläggning av en bana för att fånga upp det? Det här engagemanget fanns redan innan Trafikverket aviserade att man ville sluta med underhållet. Jag tycker att regeringen lite grann duckar för sitt eget ansvar genom att säga: Trafikverket får pengar.
De ska göra sina bedömningar, och sedan tycker vi att det är bra med det. Jag är orolig för Lysekilsbanans och Västerdalsbanans framtid, och jag är orolig för att klimatet tar skada av den politik som regeringen för.