Sofia Damm (KD):
Islamiska statens framfart i Syrien och norra Irak chockar och berör en hel värld. Nineveslätten och området kring staden Karakosh i norra Irak, där majoriteten av landets kristna har bott i närmare 2 000 år, är tömda på kristna och kontrolleras nu av den sunnimuslimska terrororganisationen. Vi berörs alla starkt av den situationen, men vi måste också våga tala klarspråk. Det vi ser i dag är ingenting annat än en etnisk rensning av kristna.
Människor förföljs och mördas på grund av att de är kristna. Det är viktigt att vi kan säga det. Det är viktigt att vi använder de orden, för de har betydelse. Sedan jag i höstas blev invald som riksdagsledamot har jag förvånats över hur många det är i den här kammaren som inte vill tala om, eller inte verkar särskilt intresserade av, att Sverige ska agera mot förföljelse av kristna.
I den viktiga interpellationen om kristendomens överlevnad i Mellanöstern frågar sig Robert Hannah om det möjligtvis har att göra med USA:s tidigare agerande i Irak eller rent av med rädsla för att bli anklagad för islamofobi.
Det kan väl inte vara så att vi på allvar menar att den kristna minoriteten i Mellanöstern för närvarande inte är särskilt utsatt, att vi inte ska fördöma, att vi inte ska göra allt som står i vår makt för att kortsiktigt skydda och få ett slut på lidandet och långsiktigt förmå regeringar i regionen att ta sitt ansvar och respektera den kristna befolkningen. Under utskottsförhandlingarna har jag fått höra synpunkter som: Varför nämna de kristna - det finns ju andra som har det värre?
Liksom åsikten att vi inte kan besvara en motion om de kristnas situation i MENA-regionen utan att tala om muslimska grupper som flyr undan förtryck på andra ställen i världen. Vi har dock lyckats enas om bra skrivningar i den här kammaren när det gäller kristna minoriteter tack vare att det finns representanter för alla partier som har starka kopplingar till regionen och som förstår vad det handlar om och vikten av att vi står upp. Men detta borde vara självklart för oss alla. Låt mig vara tydlig.
Rätten att utöva en religion eller att inte göra det gäller alla. I går ställde jag en skriftlig fråga till biståndsministern om Burmas fruktansvärda behandling av den muslimska folkgruppen rohingya. Jag gjorde detta utan att i sammanhanget prata om Isils behandling av kristna i Mellanöstern. Jag tycker att den fruktansvärda situation som nu pågår i Indiska oceanen, där båtflyktingar nu befinner sig, krävde ett särskilt omnämnande.
Jag ber er alla att klara av att göra detsamma. I Europaparlamentet är debatten inte bättre än i denna kammare. Under förra månadens plenarsession antogs en resolution om förföljelse av kristna runt om i världen, detta med anledning av terrorgruppen al-Shababs selektiva dödande av kristna studenter i Kenya. Här röstade de svenska ledamöterna i Socialdemokraterna, Miljöpartiet och Vänsterpartiet mot att förföljelsen av kristna skulle nämnas i rubriken.
Att vi markerar mot den pågående brutaliteten mot kristna betyder inte att vi skuldbelägger någon annan än förövarna, och det betyder inte att vi inte står upp för religions- och övertygelsefrihet för alla. Fru talman! Med anledning av detta vill jag fråga utrikesministern varför det är så svårt att stå upp och markera med ord för de förföljda kristna, och varför nämndes de inte ens i utrikesdeklarationen? Ord har betydelse.