KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Det är väldigt bra när riksdagsledamöter är ute på arbetsplatsbesök och ser den här typen av problematik. Just transportverksamheten är väldigt komplex. Vi har alla möjliga och omöjliga situationer. Polisen används när det fordras myndighetsingripande av något slag eller när man riskerar att det blir våldsamt på något sätt.
Då är det egentligen bara polisen som agerar. Det är också så att polisen som organisation har en bredd och kompetens som ibland är väldigt användbar plus att de finns överallt och också arbetar alla tider på dygnet. Det är många skäl till att polisen används, men vi kan alltid diskutera effektiviteten. Om vi tar barnen är det stora bekymret bristen på samverkan och att vi ser den speciella situationen.
Det finns situationer där det är alldeles uppenbart att man måste använda sig av polis. Det är de som kan och ska ingripa och kan hantera det hela. Men jag vågar tro interpellanten att det också finns situationer där det kanske inte alls är det bästa. Om man tittar på utredningens förslag, det remissinstanser pekar på och det vi också fått fram av Statskontorets analys handlar det om komplexiteten.
Det är egentligen ett enda stort rop på bättre samverkan mellan berörda myndigheter i de olika specifika situationerna. Justitieombudsmannen har påpekat att det i en del delar av verksamheten egentligen saknas rättsstöd. Det gäller till exempel när man överlåter åt Kriminalvården att hantera vissa typer av transporter. Vi har en problematik där med att den nog borde finnas lagstöd.
Skälet till att detta tar lite tid är komplexiteten i de rättsliga regleringarna och att man måste försöka se praktiskt på verksamheten. Det ligger också i sakens natur att om ingen annan känner att de vill ta på sig uppgiften landar det hos polisen därför att A ska flyttas från en punkt till en annan. Jag har stor respekt för barnperspektivet, där det kan bli väldigt olyckligt.
Sedan finns det självklart också, som jag sade inledningsvis, situationer där barn är inblandade där det kan behövas bra medverkan från polisen. Jag tycker nog inte heller att det är så märkvärdigt att man ibland önskar att den myndighet som har begärt handräckningen i någon mening finns med. Tänker vi på vissa transporter där barn är inblandade kan man väl tänka sig att socialsekreteraren eller lämplig personal ska vara med.
Det jag skulle vilja se och som är en del i det arbete som pågår hela tiden är att vi får bättre samverkan och också ordning och reda på regelverken. Det är i den andan vi arbetar just nu med beredningen.
Beatrice Ask (M):
Utredningen föreslår definitivt att den beställande myndigheten ska medsända egen personal vid transport, så det är klarlagt. Utredningens huvudförslag är att polisens resurser endast ska användas när ett frihetsberövande ska verkställas, då man använder polisens särskilda kompetens, medan kriminalvården ska ta över en del av annan typ av transportverksamhet.
Då krävs som JO har sagt lagstöd. Jag nämnde inte det tidigare, men polisen är positiv och kriminalvården är också positiv till detta. Men det är som sagt flera andra myndigheter inblandade. Det gäller att få varje detalj på plats så att det blir riktigt och att det sker effektivt. Det finns en problematik när det gäller kostnadsberäkningarna. Utredningens kostnadsberäkningar kontra Statskontorets och en del andra har inte riktigt stämt.
Vi måste veta hur det ser ut. Hela ambitionen var att skapa en effektivare transporttjänst, men kostnaderna ser ut att bli högre. Det är inte huvudproblemet, för om det blir bra kan det vara riktigt i alla fall. Men det finns en sådan problematik. Underlaget har varit sådant att vi har behövt ta fram kompletterande material för att se hur man gör.
Sedan finns den komplexa del av verksamheten där sjukvården och andra vid vissa tillfällen inte ser något annat råd än att vända sig till polisen och där man inte ska vara tvärsäker på att kriminalvården i alla delar ska ta den typ av ansvar som måste tas. Sedan är det naturligtvis väldigt besvärligt med barnperspektivet.
Vårt stora bekymmer är att en och annan ung person begår allvarliga brott och hamnar i besvärliga situationer. Det är aldrig enkelt, men det är dess värre problem som polisen ganska ofta tvingas att hantera. Det här är en fråga som vi arbetar med och som vi tycker är viktig men komplicerad.
Beatrice Ask (M):
Kent Ekeroth har frågat mig varför piketpolisen inte har möjlighet att använda prickskyttevapen och så kallad explosiv forcering, det vill säga att ta sig genom dörrar, fönster eller väggar med hjälp av sprängmedel. Han har också frågat mig hur jag ser på piketpolisens verksamhet i stort.
De piketenheter som finns vid polismyndigheterna i våra tre storstäder utgör en kompetent och viktig resurs för att förstärka polisens kapacitet när det gäller att till exempel ingripa mot farliga personer. Vid särskilt svåra situationer finns Nationella insatsstyrkan, vars verksamhet i första hand är inriktad mot terrorism, vanligtvis i samarbete med Säkerhetspolisen.
Därutöver fungerar insatsstyrkan som en förstärkningsresurs för hela landet vid insatser mot grova brott där polismyndigheterna bedömer att Nationella insatsstyrkans särskilda kompetens och utrustning behövs för att lösa uppgiften. Det är Rikspolisstyrelsen som med stöd av ett etiskt råd avgör hur ansvaret för att använda och utveckla olika polisiära arbetsmetoder är fördelade mellan polismyndigheterna och Nationella insatsstyrkan.
Detsamma gäller beslut om vilka vapen och andra medel för våldsanvändning som respektive organisation bör förfoga över. Det är ett ständigt pågående utvecklingsarbete allteftersom metoder och utrustning behöver anpassas till förändringar i samhället.
Beatrice Ask (M):
Kent Ekeroth säger att han inte trodde att ministern skulle vara så nöjd. Men jag har inte uttryckt några känslor eller bedömningar. Jag försökte beskriva hur läget är. Beslut om vapen och metoder är någonting som inte fattas på politisk väg, vilket jag tycker är en bra ordning.
Däremot förs det, som Kent Ekeroth säkert är informerad om, en diskussion, bland annat mot bakgrund av hotbilder, kring olika typer av metoder inom polisen, också när det gäller piketer och Nationella insatsstyrkan. Påståendet att befogenheter drogs in är delvis sant. Bakgrunden var att vi hade ett oreglerat tillstånd. Det fanns inga regler.
Men man hade skaffat sig tillgång till vapen och annat som kom till användning eller skulle ha kunnat göra det. Det bedömdes att detta behövde regleras. Man kom fram till att Nationella insatsstyrkan är den grupp som ska ha den tyngre beväpningen. Interpellanten tar upp två olika metoder.
Metoden att ta sig in i fastigheter med sprängämnen är något som Rikspolisstyrelsen har valt att reglera användningen av och begränsa till Nationella insatsstyrkan av det skälet att denna metod innebär våldsanvändning och skador på byggnader och annat och därför är väldigt svår att använda.
Man vill använda den typen av metoder bara i väldigt specifika situationer. Man har inte heller haft användning av den här typen av metoder i praktiskt läge. Kent Ekeroth nämner prickskyttevapen. Piketpolisen har aldrig haft vare sig prickskyttevapen eller explosiv forcering som dokumenterade och godkända metoder.
Det har hos piketenheterna funnits prickskyttevapen som man lånat in från Försvarsmakten. Men detta var tidigare oreglerat. Man fann från Rikspolisstyrelsens sida, med stöd av Etiska rådet, att det inte var en lämplig ordning. Under en period i början av 2000-talet hade man fältförsök med prickskyttevapen under ledning av Rikspolisstyrelsen.
Detta avbröt man 2005 därför att man aldrig någonsin fann anledning att använda dem. Man beslutade med stöd av Etiska rådet att prickskyttar över huvud taget bara ska få finnas inom Nationella insatsstyrkan. Dessa metoder har inte kommit till praktisk användning. Man har valt att reglera dem och begränsa vilken del av polisorganisationen som ska få använda dem.
Det pågår en diskussion - där kan jag ge Kent Ekeroth rätt - om hur situationen har förändrats, huruvida det finns annan typ av beväpning och hur man ska arbeta. Det är fullt naturligt, eftersom vi nu arbetar med en översyn av hela polisorganisationen. Det är naturligt att då titta på Nationella insatsstyrkans kapacitet, möjligheter att agera och vilken typ av metoder den ska kunna använda.
Piketerna utgör en viktig resurs med specialkunnande som är intressant i sammanhanget. Jag konstaterar att det pågår en diskussion om detta. Men jag landar nog gärna på att det knappast kan vara justitieministern eller ens riksdagen som ska fatta beslut om vilka enstaka vapen eller arbetsmetoder som ska hanteras.
Jag vill nog också som justitieminister hävda att det är viktigt för polisens del att vi har regler för vem som får använda vad och på vilket sätt så att vi har någon ordning. Det är inte leksaker vi talar om.
Beatrice Ask (M):
Kent Ekeroth undrar varför man tog bort metoderna i stället för att reglera eftersom de fanns tidigare i oreglerat tillstånd, eller att det blivit så hos piketpolisen. Varken Kent Ekeroth eller jag var med då. Man får ändå utgå från att beslutet fattades efter viss begrundan och viss beredning. Då fann man, som jag kan begripa, att det inte var värt att behålla dem.
Man valde i stället att säga att man ska begränsa forcering med sprängmedel och prickskyttevapen till Nationella insatsstyrkan. Jag kan hålla med om att en del av det man sysslar med används, prövas eller finns för att man ska hoppas att det aldrig ska komma till användning.
Det argument som jag tog upp var att vi aldrig har använt prickskyttar eller den här typen av forcering i aktiv verksamhet, i varje fall under en väldigt lång period. Så kan man naturligtvis fundera. Man ska ha klart för sig att väldigt mycket av vad både nationella insatsstyrkan och polisen övar och tränar är händelser och situationer som aldrig ska inträffa.
Men den här typen av metodik, prickskyttar eller forcering med sprängmedel, är ändå någonting som är resurskrävande. Om man ska ha det i byrålådan eller möjlighet att använda det kräver det resurser i form av träning, övning, teknisk utrustning och annat. Det är krävande.
Det kan göra att man i prioriteringen mellan olika insatser väljer att prioritera ned det eller begränsa den typen av metodik till i det fallet Nationella insatsstyrkan. Det är väldigt viktigt att man följer de olika stegen och väger olika fördelar och nackdelar mot varandra för att kunna göra en riktig bedömning. Sedan kommer det intressanta som är lite grann av kärnan.
Kent Ekeroth säger att man borde lägg ned Etiska rådet. Jag delar inte den uppfattningen. Väldigt många bedömningar som man ska ta inom en sådan myndighet som polisen om hur polisen, som är den enda myndighet som har monopol på våldsanvändning, ska användas är väldigt svåra avvägningar. Det är klokt att ha människor som också ser till de etiska aspekterna i det hela.
Det gäller inte minst vapenanvändning, val av vapen, val av ammunition och annat. Det är inte bara det tekniskt mest avancerade som är svaret. Man måste också tänka sig in i de olika situationer som finns.
När man bedömer till exempel ammunition och annat tittar man inte bara på pricksäkerheten utan också vilka skador som kan uppkomma, vad som kan hända vid sidan av och vad som händer om användaren inte är tillräckligt kunnig och så vidare. Det finns en rad aspekter som man behöver ha med. Det är bra att också få in de etiska aspekterna i beslutsunderlaget. Det finns många andra aspekter man ska fundera över.
Det är viktigt att polisen gör det nu när vi inför en omorganisation överväger hur olika delar av organisationen ska vara utformade. Det är ingen hemlighet att jag för egen del tycker att vi behöver en något bättre kapacitet för Nationella insatsstyrkan med den typ av kompetens den har.
Vi har också tagit initiativ för att öka och förbättra transportmöjligheterna för Nationella insatsstyrkan där vi söker sätt att på bättre sätt än i dag försäkra oss om att den kan infinna sig där händelser kräver dess speciella kompetens.
Beatrice Ask (M):
Jag tycker att det är bra om man i riksdagen ibland uppmärksammar polisens specialfunktioner och de speciella insatsmöjligheter som finns i form av den nationella insatsstyrkan och även storstadsmyndigheternas piketpoliser. Jag vet att piketpoliserna lägger ned mycket tid på träning och annat. Det är alldeles nödvändigt med den speciella funktion som de har i sina respektive myndigheter.
Men vad jag försökte säga tidigare var att när vi diskuterar den typ av metodik som Kent Ekeroth förordar i form av forcering med sprängmedel och prickskyttar hos piketerna ställer det höga krav på ytterligare resurser. Det är i denna avvägning som man har funnit att det inte är rimligt att ha detta på flera ställen. Nu görs en ny bedömning i och med att vi håller på med en omorganisation av hela polisen.
Jag menar att det i första hand är polisen och de som arbetar inom polisen som kan göra de avstämningar som behövs för att se till att vi får en rimlig fördelning. Jag har respekt för detta. Jag kommer tillbaka till Etiska rådet. Ja, de tar hänsyn inte bara till polisen och deras professionella arbete. De funderar också över hur det fungerar i samhället visavi gärningsmän men också allmänheten.
Det ger just det helhetsperspektiv som någon måste ha när man funderar över polisiära arbetsmetoder. Jag tycker att vi ska vara på det klara med att det inte är någon extremt konstig situation vi har i Sverige. Explosiv forcering används inte heller i resten av Europa av andra än dem som arbetar motsvarande den internationella insatsstyrkan. Man har restriktiv användning av denna typ av mer extrema metoder.
I det fallet sticker vi inte ut i svensk polis som det ser ut i dag. Men det återstår att se hur vi kommer att lösa detta framöver eftersom det pågår ett arbete och en diskussion.
Beatrice Ask (M):
Morgan Johansson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att säkerställa det regionala demokratiska inflytandet i den nya polisorganisationen. Frågan om demokratisk insyn och regionindelning i den nya polismyndigheten har nyligen övervägts av Polisorganisationskommittén. Kommittén, som är parlamentariskt sammansatt och där även socialdemokrater ingår, är enig i sina förslag.
Kommittén föreslår i sitt betänkande En sammanhållen svensk polis bland annat att polismyndigheten ska indelas i bärkraftiga regioner, att den nya myndigheten ska vara en så kallad enrådighetsmyndighet och att myndigheten ska ha ett insynsråd och regionpolisråd. Vidare föreslår man att det under ombildningen ska finnas en referensgrupp för frågorna om demokratisk insyn, bestående av parlamentariker.
Kommitténs förslag har fått ett positivt remissutfall. Regeringen beslutade den 20 december 2012 att i enlighet med kommitténs förslag ge en särskild utredare i uppdrag att genomföra en ombildning av polisen till en sammanhållen myndighet. I direktiven till utredaren har regeringen också tagit ställning för kommitténs förslag när det gäller demokratisk insyn.
Det innebär att den parlamentariska insynen och inflytandet även fortsättningsvis ska vara en viktig beståndsdel av polisen. I direktiven har regeringen dessutom betonat vikten av att inflytandet i polisens vardagliga arbete på lokal nivå fortsätter. En utgångspunkt i ombildningen är att skapa bästa möjliga förutsättningar för ett effektivt samarbete och en effektiv samverkan med andra berörda aktörer.
Polisorganisationen ska byggas underifrån och uppåt, och det lokalt bedrivna arbetet ska också i fortsättningen vara basen i polisens verksamhet. Ombildningen ska leda till att tillgängligheten och kontakten med medborgarna utvecklas ytterligare.
Beatrice Ask (M):
När det gäller den parlamentariska insynen kan inte arbetet påbörjas förrän referensgruppen finns. Det är i enlighet med kommitténs förslag, och de breven har skickats till riksdagspartierna för att få in namn och nomineringar. Det blir ett viktigt forum för att diskutera den parlamentariska insynen och hur det hela ska utformas i detaljerna. Där tror jag att vi kan vara lugna.
Vad gäller regionfrågan och regionindelningen som Morgan Johansson lyfter fram är utgångspunkten enligt direktiven det arbete som bedrivits under lång tid. Vi börjar inte från noll. Det har vuxit fram samverkansregioner inom polisen. De varierar i kvalitet, men det har ändå vuxit fram ett samarbete som fungerar bra i flera olika avseenden.
Vi har sagt att det är viktigt att ta vara på det som fungerar. Det ska finnas goda skäl för att ändra den indelning eller den regionalisering som redan vuxit fram. Det ligger i linje med regeringens uppfattning att det måste växa fram underifrån. Vi ska inte hitta på nya kartor som inte stämmer överens med det som vuxit fram naturligt.
Självklart finns det också annat än polisens egen organisation att ta hänsyn till, men det viktiga för att vi ska få bättre effektivitet inom polisen är att regionerna är bärkraftiga. Om en region på grund av att den är för liten inte klarar av att ha specialfunktioner och annat får den inte den funktion som krävs. Som alltid när man ska rita om kartor eller göra organisationsförändringar blir det många diskussioner.
Så kommer det säkert att bli också i den här frågan. Direktiven till utredaren är att utgå från hur verkligheten ser ut i dag, att ta vara på det samverkansarbete som redan har bedrivits och fungerar väl och att göra förändringar i sådant som inte fungerar eller där bärkraftigheten kräver att man gör justeringar.
Jag tror att det är oerhört viktigt - då vill jag gärna anknyta till det som Morgan Johansson tog upp tidigare - att vara medveten om att risken med den här typen av stora reformer är att man tappar i effektivitet och får problem eftersom alla blir fullt upptagna med det arbetet.
En klok grundregel tror jag därför är att inte ändra sådant som inte behöver ändras, sådant som fungerar väl, bara för ändringens skull, utan kraften ska läggas på de frågeställningar och delar i organisationen där vi måste ha förnyelse och förändring.
Detta framgår tydligt i de direktiv som vi gett och är helt i enlighet med det som den parlamentariska kommittén föreslagit. Vi tror att frågan kommer att diskuteras på rätt sätt och att utredaren någorlunda snabbt kommer att landa i vad som anses rimligt. En tidsplan har presenterats för länspolismästare och olika grupper.
Då kan man invända att det är svårt och att alla måste vara med. Utredaren har ganska kort tid på sig. Om det ska genomföras måste det gå någorlunda snabbt. Jag vet att utredaren kommer att delredovisa sitt arbete för justitieutskottet efter sommaren när man kommit i gång med en del frågor.
Även där finns goda möjligheter för riksdagen att diskutera var arbetet befinner sig på denna viktiga men lite krokiga och besvärliga resa.
Beatrice Ask (M):
Det var inte insynsråden jag syftade på utan regionindelningen när jag hänvisade till de risker som finns för effektivitetstapp på grund av omorganisationen. Regionindelningen är en känslig fråga. Det handlar om var många funktioner ska ligga och vem man samarbetar med. Alla politiker vet att regionfrågor är centrala och inte helt enkla.
Att regeringen har en vacklande hållning till hur staten ska styra olika verksamheter håller jag inte med om. Däremot kan man aldrig sitta ned och vänta sig att alla parametrar ska vara klara från början. Utredningar läggs fram vid olika tillfällen, och det förs diskussioner.
Den perfekta sociala ingenjörskonsten som innebär att hela samhället och alla verksamheter kan organiseras så att allt stämmer i alla delar lär aldrig inträffa. Vi har inte tyckt att det har funnits anledning att vänta med en reformering av svensk polis. Den är nödvändig.
Utgångspunkten är att bygga underifrån, använda de erfarenheter som finns och inte ändra på det som fungerar väl och där det finns förutsättningar för bärkraftiga regioner. Det är de besked vi har skickat till utredningen. Jag tror att det är klokt att börja i hur det faktiskt fungerar och använda det som utgångspunkt i stället för att fundera över hur man kommer att ställa sig i andra utredningar.
Där har inte alla engagerade politiker satt ned sin fot. Självklart kommer en utredare och andra att titta på frågorna. Det inser alla. Det måste ske. Självfallet kommer alla diskussionerna att dyka upp i frågor som rör omorganisationen av svensk polis.
Det är också viktigt att säga att Genomförandekommittén har öron och har en ambition att lyssna brett.
Beatrice Ask (M):
Kent Ekeroth har frågat mig om jag gjort det ställningstagandet att dagens lagstiftning gällande så kallade terrorresor är tillräcklig. Sverige lever upp till sina internationella åtaganden avseende terroristbrott och förebyggande av terrorism, bland annat rambeslutet om bekämpande av terrorism från 2002 och ett tillägg från 2008.
Dessa rambeslut har genomförts genom lagen om straff för terroristbrott och lagen om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet. I svensk rätt finns det inte någon straffbestämmelse som uttryckligen tar sikte på den som genomgår utbildning för att begå till exempel ett terroristbrott, men det finns goda möjligheter att lagföra en sådan person.
Den som gör sig skyldig till gärningar på planeringsstadiet kan dömas för förberedelse eller stämpling till terroristbrott. Det kan i sammanhanget också nämnas att även den som samlar in, tillhandahåller eller tar emot pengar som är avsedda att användas för att begå terroristbrott kan bestraffas enligt den så kallade terroristfinansieringslagen.
Beatrice Ask (M):
Att bevisa brott på planeringsstadiet är svårt och kommer att vara svårt. Likväl är det så när det gäller terroristbrott att vi behöver börja arbeta så tidigt som möjligt, eftersom hela uppgiften är att försöka förhindra att det allvarliga terroristbrottet begås. Därför är det viktigt att arbeta mot denna resandeverksamhet.
Jag vill gärna säga att den lagstiftning som vi har i Sverige om förberedelse och annat som rör detta är väldigt viktig och något som saknas på många andra håll.
I lagen om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet tydliggörs det att det inte är tillåtet att uppmana allmänheten eller annars försöka engagera människor till särskilt allvarlig brottslighet.
Det är inte tillåtet att förmå någon annan, i annat fall än det som anges i första punkten, att begå eller annars medverka i särskilt allvarlig brottslighet, det vill säga rekrytera. Det finns ett förbud mot att lämna information och annat för att underlätta denna typ av träning. Till det kommer finansieringen.
Man ska ha klart för sig att unga människor i allmänhet inte själva hux flux kommer på att nu ska de åka och göra det här, utan de blir ofta lockade och engagerade av någon annan som rekryterar, ordnar det hela och försöker förmå dem att åka i väg. Vår lagstiftning tar väldigt mycket sikte på just dessa aktörer, vilket jag tror är oerhört viktigt.
Jag menar att den lagstiftningen är riktig och väl fyller sin funktion. Vi måste alltid vara öppna för att granska och förfina vår lagstiftning, men när det gäller resandeverksamheten ser jag ändå att det finns en hel del problem med en allmän lagstiftning. Där tror jag att andra åtgärder är mer befogade.