KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Låt mig vara väldigt tydlig: Det finns ingen grund för det påståendet. Jag skulle vilja säga att det är rent felaktigt att påstå att Sverige skulle ha haft en sådan strategi. Det är klart att det övergripande målet för den svenska strategin har varit och är att långsiktigt och hållbart pressa ned smittspridningen så mycket som det bara går. Att vi inte har valt att helt förbjuda affärer eller andra verksamheter att ha öppet grundar sig i att vi inte har bedömt att det i grunden bidrar eller är så effektfullt.
Rätt åtgärd behöver sättas in vid rätt tillfälle för att kunna ge just en så stor effekt som möjligt; det har vi sagt många gånger. Regeringen har fattat, och kommer att fatta, alla de beslut som vi anser vara nödvändiga för att värna människors liv, hälsa och jobb. Sveriges strategi har på den punkten inte skilt sig så mycket från andra länders, men det har inte funnits det där alexanderhugget som jag tror att många kanske skulle önska.
De åtgärder som regeringen och myndigheterna vidtar för att minska takten på smittspridningen måste förstås också hela tiden balanseras mot alla de effekter som de får på samhället i stort. Vi förändrar detta i och med att lägesbilden också förändras.
Lena Hallengren (S):
Jag fortsätter tillsammans med mina kollegor och myndigheter att oförtrutet beskriva hur vi arbetar för att vidta rätt åtgärder vid rätt tid. Det förändras ju. Detta betyder kanske inte att Sveriges strategi förändras, utan det betyder att läget förändras. När vi alla blir trötta kan vi behöva vidta nya åtgärder för att vi ska orka hålla ut. Vi noterar också att det är ett virus som är otroligt oberäkneligt, och det behöver vi ta i beaktande när vi gör vårt yttersta för att minska smittspridningen.
Lena Hallengren (S):
Det var bra frågor, som många förstås funderar på. Om man jobbar inom vård och omsorg är det självklart, men jag tror att vi alla är engagerade i och bekymrade över hur vården ska orka. Det handlar inte om att ställa in all planerad vård. Vi måste ta alla tillfällen att tala om för dem som lyssnar att man ska söka om man behöver vård.
Det är inte så att all vård ställs in, men det är klart att det blir konsekvenser när man befinner sig i den största krisen i modern tid, som dessutom är så kopplad till hälso- och sjukvård. Vi behöver naturligtvis förbereda oss för en tredje och en fjärde våg, och vi behöver förbereda oss för nya utbrott. Den nedgång vi nu ser kommer att gå upp igen. Vi behöver förbereda oss på många olika delar.
Om det är någonting vi ska ta fasta på är det förstås att se till att vi kan hålla smittspridningen så att den fortsätter att gå ned så att vårdens personal både kan få återhämta sig och kan börja hantera uppskjuten vård.
Lena Hallengren (S):
Tack, Jon Thorbjörnson, för frågan! Jag minns inte hur många veckor sedan det var vi hade motsvarande diskussion. Jag ska säga till Jon att inte mycket nytt har hänt sedan frågan ställdes förra gången, men jag vill gärna understryka att det är klart att Sverige är engagerat i detta. Konstigt vore det annars.
Sverige är inte det enda land som är påverkat, men vi hör till de länder som är det och som också vill bidra till att reda ut den här situationen och bringa klarhet i vad som kan ha hänt - både för att se till att det inte ska gå till så här och förstås också för att ge stöd till enskilda som behöver stöd i sökandet efter sitt ursprung men också när de ska delta i den här typen av processer. Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd är den myndighet som har ett särskilt uppdrag att bistå när det handlar om stöd till att söka sitt ursprung.
Men det är också de som svarar på frågor och som deltar och bistår med den typ av uppgifter man kan behöva i Chile för att kunna fortsätta denna process, som är så viktig.
Lena Hallengren (S):
Det var väldigt många frågor jag ska försöka besvara på en minut. Jag vill för det första helt motsäga Elisabeth Björnsdotter Rahm när hon säger att det inte finns någon som helst vägledning. Jag delar inte det misstroende gentemot Sveriges 21 regioner som jag tycker att jag hör mellan raderna - tvärtom. Vi har en överenskommelse; det är tydligt vem som gör vad.
Staten har inte bara ett ansvar för att skriva avtal, betala för vacciner och leverera ut dem utan också, genom Folkhälsomyndigheten, ett ansvar för att ha en prioritetsordning och en löpande dialog, inte minst när det handlar om informationsuppdraget och hur man ska nå ut. Men Sveriges Kommuner och Regioner samordnar förstås också arbetet för att se till att vaccinationerna rullar på. Jag hör att den socialdemokratiskt ledda Region Västerbotten verkar vara ett mycket gott exempel i sammanhanget.
Lena Hallengren (S):
Jag behöver inte upplysa någon här i kammaren eller någon som lyssnar om att vi är mitt i en pandemi och att vi behöver vidta åtgärder inte bara en gång utan kanske förlänga dem och justera dem. Det är vad vi gör i det här läget. Nu handlade väl frågan om att vidta åtgärder.
Finansministern har ju tidigare här redogjort för vilka stöd som finns, inte specifikt riktat enbart till restaurangnäringen, men det är den näringen som i princip toppar de olika stöd som ändå fördelas. Låt mig säga något om detta med framförhållning.
Regeringen har i dag haft presskonferens och varit tydlig och sagt att vi räknar med att kunna göra helhetsbedömningar av läget varannan vecka för att kunna veta om vi behöver justera eller förändra något eller vidta nya åtgärder. Det är detta man kan vänta sig när vi befinner oss i den största krisen i modern tid. Det är inte bara restaurangnäringen som vill ha framförhållning, utan det är många branscher och aktörer som skulle önska det, men pandemin bjuder inte alltid på det.
Lena Hallengren (S):
Vad bra att vi avslutar frågestunden med ett klargörande som jag måste säga att jag är lite förvånad över att jag behöver göra i kammaren. Vi använder allt vaccin som kommer till Sverige. Jag vet inte vilken region Ann-Sofie Lifvenhage bor i, men varje region har en plan för hur man arbetar och får ut vaccinet. Först ut är de som bor på särskilda boenden, personalen där, de som har hemtjänst och de som bor med någon som har hemtjänst.
Därefter är det vårdpersonal, andra i riskgrupp och personer med LSS. Från och med april och fram till sommaren ska resten av befolkningen, som alltså är under 70 och inte i riskgrupp, kunna vaccinera sig. Vi får mer och mer vaccin, och så fort vaccinet kommer till Sverige använder vi det. Vi får vår andel precis andra EU-länder, och från början av april kan vi ha så mycket som en halv miljon doser i veckan.
Lena Hallengren (S):
Tack, Karin Rågsjö, för frågan! Först tänkte jag att den handlade mycket om själva skrivelsen och stödet från våra nordiska grannländer. Jag vill ändå passa på att säga att det inte i detta sammanhang finns anledning att tala om samarbetsavtalet och att man i en krissituation kan förvänta sig stöd. Däremot finns det förstås en väldigt god samverkan och dialog. Men Karin Rågsjös fråga handlar mer om privata aktörer.
Detta är naturligtvis något man får titta på och som Utredningen om hälso- och sjukvårdens beredskap skulle kunna återkomma till, men frågan är inte aktuell i något förslag som just nu bereds. Det är dock en väldigt relevant fråga, tycker jag, som Karin Rågsjö ställer.
Lena Hallengren (S):
Det är väldigt viktigt att man reglerar i sina avtal att man ska ha möjligheten att avropa bistånd i olika situationer. Men detta är ganska komplext, och därför skulle vi säkert behöva titta på frågan; jag delar Karin Rågsjös uppfattning om det. Olika regioner kanske hanterar detta lite olika och har olika andel privata aktörer, så man har inte samma utgångsläge i alla regioner. Men jag vill understryka att det är en väldigt relevant fråga som Karin Rågsjö ställer.
Lena Hallengren (S):
Tack, Barbro Westerholm, för frågan och för att du aldrig ger dig i de här frågorna! Ålderism är ett sätt att beskriva den diskriminering som finns i samhället gentemot personer som är åldersrika, årsrika, livsrika och rika på erfarenhet och kunskap på så många olika sätt. Jag vill säga att vi behöver arbeta med detta på många olika sätt, och det gör vi också i Sverige. Den konkreta fråga som Barbro Westerholm ställde kan jag inte säga att vi har tagit ställning till i dagsläget.
Men jag vill verkligen understryka att dessa frågor i högsta grad är levande. Pandemin har verkligen synliggjort att det finns grupper i samhället som har fått stå tillbaka och inte bara kan gå och vänta på bättre tider. Jag vill också understryka de satsningar som görs när det gäller äldreomsorgen. Sjukvården tar ju inte minst sikte också på personer som är äldre. I fastläkarreformen, som ju Barbro Westerholms parti är väldigt delaktigt i, är ju fokus på att de äldre ska gå först.
Vi försöker ha det tänkesättet.
Lena Hallengren (S):
Jag vill också understryka att användning av kronologiska åldersgränser eller att hänvisa till dem i sjukvården faktiskt inte är förenligt med hälso- och sjukvårdslagens bestämmelser om vård efter behov. Oavsett hur vi ska ställa oss till WHO:s initiativ råder det ingen tvekan om att det finns kostnader förknippade med detta, men jag tycker också att vi ska tala om hur människor faktiskt begränsas i sitt sätt att leva. Det finns alltså också ekonomiska vinster att göra, men jag vill att vi ska sätta individen i centrum. Det ska vi fortsätta att göra, för det är en diskrimineringsgrund som vi inte ska acceptera.
Lena Hallengren (S):
Tack, Kristina Nilsson, för frågan! Jag är liksom frågeställaren ganska övertygad om att detta är något som upprör väldigt många väldigt djupt. Man tycker att man arbetar och gör rätt för sig, och man betalar skatt. Sedan finns det verksamheter som tycker sig ha rätten att använda skattemedel på ett annat sätt än lagstiftaren eller beslutsfattaren har tänkt sig.
Redan 2015 utredde vi huruvida offentlighetsprincipen skulle gälla i all offentligt finansierad vård och omsorg, och vi lämnade förslag om detta till riksdagen 2016. Såvitt jag vet har majoriteterna inte ändrats sedan dess, då förslaget röstades ned, men det är förstås möjligt att ta upp frågan igen om majoriteterna i riksdagen förändras eller om många ger uttryck för dessa tankar. Låt mig dock säga att även om frågan fokuserar på statligt coronastöd är det skattemedel precis som så mycket annat.
Skattemedlen kan ha olika syften, men om de ska gå till äldreomsorg delar jag det eniga socialutskottets uppfattning att de också ska gå dit. Detta behöver vi stå för fullt ut.
Lena Hallengren (S):
Jag vill understryka att detta inte är en del av januariavtalet som vi håller på att jobba med, men frågan är ändå otroligt angelägen. Skulle det visa sig att det finns stöd i kammaren är det inte svårt för regeringen att komma tillbaka. Vår uppfattning har i grunden inte ändrat sig: De medel vi avsätter till välfärden ska gå till välfärden.
Om det sedan handlar om offentligt eller privat driven vård borde egentligen vara underordnat, men det påverkas förstås av majoriteterna i kammaren.
Lena Hallengren (S):
Tack, Ulrika Heindorff, för frågan! Låt mig understryka att innan pandemin, som ju naturligtvis har försvårat läget enormt och förlängt den tid som människor tvingas vänta på vård som inte är akut, hade vi en situation där allt fler regioner faktiskt gav vård snabbare än de hade gjort under samma månad året innan, vilket innebar att köerna kortades. Sedan fick vi en pandemi, och det sätter oss i ett unikt läge.
Nu frågade Ulrika Heindorff specifikt om hur de privata kan hjälpa till. Låt mig understryka att majoriteten av svenska folket bor i kommuner där Ulrika Heindorffs parti Moderaterna styr ihop med bland andra Kristdemokraterna. Det finns förstås alla möjligheter att se till att man tar in privata aktörer och konstruerar avtal där man hjälps åt. Sedan vill jag understryka att oavsett vem som är huvudman - det är regionerna som är huvudmän för sjukvården - ska vi naturligtvis göra allt vi kan för att hjälpas åt.
Det handlar om resurser men också om personal. Hur ser man till att personalen får sjysta förutsättningar?
Lena Hallengren (S):
Det blir en lite märklig fråga. Vem som är utförare ska tydligen inte vara så väsentligt, men vem som är huvudman är väl i allra högsta grad väsentligt? Om regioner har en massa privata aktörer som har skrivit avtal där man inte samarbetar, inte hjälps åt och där de privata aktörerna inte kan bistå för att man har satt tak för produktionen - det är något som varje region får svara på. Möjligheten att hjälpas åt borde naturligtvis finnas.
Om det finns ett intresse från moderat sida för att de privata aktörerna ska tvingas bidra mer på det sätt som Karin Rågsjö frågade om förut tycker jag att det skulle vara väldigt spännande att se hur Vänstern och Moderaterna kan enas om detta.
Lena Hallengren (S):
Tack, Carina Ståhl Herrstedt, för frågan! Jag måste säga att den kanske blandar både det ena och det andra. Man jämför sig hela tiden med nordiska länder som med all rätt, tycker jag, kan beskrivas som länder som har klarat pandemin. Men i ett globalt och internationellt perspektiv sticker de verkligen ut. Det är ju inte riktigt så att Sverige sticker ut i ett europeiskt eller globalt perspektiv. När det till exempel gäller överdödlighet ligger vi betydligt lägre än de allra flesta länder i till exempel EU.
Jag tycker också att det blandas ihop när det gäller beredskap och den precisa frågan från Carina Ståhl Herrstedt, som handlar om huruvida man klarar att bemanna intensivvården under sommaren. Man får inte blanda ihop en situation där det är tufft, där personal har jobbat hårt och där de behöver vila och få semester med en katastrofsituation där vi begär internationellt stöd. Det är inte så det ser ut. Vi har många gånger i den här kammaren diskuterat: Varför är det så många svenska sjuksköterskor som åker till Norge för att arbeta?
När vi fick gränser till Danmark undrade vi hur dansk sjukvård skulle klara sig. Jag får fortsätta i min nästa replik.
Lena Hallengren (S):
Jag tackar för frågan. Jag har kommit in på frågan vid flera tillfällen. Låt mig vara tydlig: Det vore önskvärt om alla ledamöter i Sveriges riksdag också är väl medvetna om att det inte går att bara ställa en fråga till ett land och sedan skickar landet personal, utan det här är särskilt reglerat i det nordiska samarbetsavtalet. Då handlar det om katastrofsituationer. Vi är länderna emellan överens om att katastrofsituation inte föreligger i ett läge där man med all rätta känner att man vill ha möjlighet att få tid för återhämtning och semester.
Men det är inte att beteckna som en katastrofsituation där man kan räkna med att inhämta hjälp. Däremot finns alla möjligheter att rekrytera, samarbeta och försöka agera på det sätt vi hela tiden gör, nämligen att arbeta över gränserna. Där föreligger inte några som helst hinder. Låt mig också säga att det finns en utmaning inför sommaren och en utmaning framöver. Alla de som leder våra kommuner och regioner har förstås ett stort arbete att göra, och i det ska vi hjälpas åt.
Lena Hallengren (S):
Jag tackar för frågan! Ett regleringsbrev kan inte stå över lagstiftning. Det är jag övertygad om gäller i det här fallet och i andra fall. Lagstiftning gäller, men däremot kan lagstiftningen prövas. Det är också det som har hänt inte minst inom LSS, som Pia Steensland och jag har diskuterat många gånger. Det handlar alltså inte om lagstiftning som har ändrats, utan det är domar som har prövats och praxis som har utarbetats.
Om man bryter en utveckling där man sett en ökning under en ganska kort tid - och som innebar att inte så många fler fick assistans men att de fick desto fler timmar - förtjänar det väl att tittas på för att man ska se vad det berodde på. Om det nu skulle vara så att regleringsbreven stod över lagen på något sätt kan man tycka att det borde ha haft samma effekt när detta sedan togs bort. Jag vill bestämt hävda att det handlar om att lagstiftningen inte har ändrats men att vi har fått praxisförändringar.
Vi arbetar otroligt hårt för att se till att ändra lagstiftningen, vilket är det verktyg som riksdagen och regeringen har att ta till för att förändra på ett område där man inte är nöjd med hur det ser ut.
Lena Hallengren (S):
Det är väldigt trevligt att vara i kammaren. Det är svårt att hinna med alla utskottets debatter. Eftersom regeringen producerar väldigt många produkter till utskottet har utskottet också många debatter i kammaren. Men vi har ju setts, inte minst digitalt, väldigt ofta den senaste tiden. Det gläder mig också att vi ägnar den här debatten väldigt mycket åt tillgängligheten. Det är klart att det är något som vi alla måste ha för ögonen. Jag tror inte att det kan finnas många viktigare frågor på området än att ha en köfri vård. Jag tror att många som hör ordet köfri tycker att det nästan låter utopiskt.
Och jag förstår det, men det är dit vi ska. Camilla Waltersson Grönvall frågade vad som är Socialdemokraternas recept. Jag uppmanar ju alla regioner att verkligen ha debatter mellan partier och företrädare om hur man ska öka tillgängligheten, för det ser rätt olika ut. Vad gör vi då på nationell nivå? Jo, vi försöker förstås på många olika sätt bidra till att underlätta för regionerna.
Bland annat finns det en tillgänglighetsdelegation som har arbetat, fortsätter att arbeta och som har lämnat många spännande förslag som vi tittar vidare på. Jag vill också säga något på tal om bilden av att köerna minskade under alliansåren och sedan ökade. Det infördes en kömiljard. Vi kan ha ganska många diskussioner om vad den fick för bieffekter, men den bidrog till minskade köer. Däremot såg vi att effekten började avta efter att den de första åren hade givit en positiv effekt.
Då konstaterade vi att vi måste göra om kömiljarden, att vi inte kunde fortsätta på samma sätt, dessutom med undanträngningseffekter. Nu finns det 3 kömiljarder, om man nu tror att det är pengar som är svaret på alla de utmaningar som vården står inför. Före pandemin fick alla regioner del av kömiljarden, då man fick kortare väntetider än vid samma tid året innan. Det var en positiv utveckling som coronapandemin verkligen satte stopp för.
Nu skulle jag säga att det handlar om en kombination av resurser, utbildningsplatser, vårdkompetens och råd av tillgänglighetsdelegationer.
Lena Hallengren (S):
Det är en helt omöjlig fråga att försöka besvara på en minut. Vi gör allt vi kan för att hantera alla tillkännagivanden, men jag tycker att det kanske börjar gå lite inflation i tillkännagivanden. Varje tillkännagivande kan inte besvaras på tre veckor eftersom de ska beredas, men det känner Camilla Waltersson Grönvall förstås till. Eftersom fler har tillämpat metoden med retoriska frågor tänker jag också ställa en sådan. Sju av tio regioner styrs av Camilla Waltersson Grönvalls parti Moderaterna.
Det är ju inte så att det arbete som sker där inte påverkar köerna. Tvärtom är det ju där tillgängligheten hanteras. Vi ska göra allt vi kan för att på nationell nivå bidra till att korta köerna, men arbetet måste ju ske runt om i landet. Vad är skälet till att sju av tio regioner, som är moderatstyrda, har så långa köer? Den reflektionen kan vi ägna oss åt vid nästa tillfälle.
Lena Hallengren (S):
Alla står ju bakom att vi ska ha ett nationellt kompetenscentrum på Socialstyrelsen för att öka kunskapen om hur det ser ut runt om i landets 290 kommuner, för det ser olika ut. Att vi behöver öka denna kunskap har vi samma uppfattning om, och jag tror att det kommer att tjäna oss väl.
Vad gäller resurstillskotten i vårpropositionen vill jag säga att det inte är något problem att det finns pengar till äldreomsorgen. Låt mig vara tydlig med det. Men det är problematiskt när de är skarpt riktade med en uppföljning som är svår att ta del av, som är svår för kommunerna att styra på och som ska ske på kort tid.
Vi lägger därför mycket tid på att försöka hantera de idéer och beslut som är väldigt konkreta. Jag satt tidigare i utbildningsutskottet, och vi hade många diskussioner om hur mycket riktade statsbidrag det var och hur svårt det blev.
Då framhölls många gånger socialutskottet med hälso- och sjukvården och äldreomsorgen som ett föredöme där man inte ägnade sig åt små, riktade statsbidrag som skulle sökas, redovisas och kanske återbetalas, för det skapar administration på nationell nivå för myndigheter men framför allt i verksamheten. Jag tycker att vi håller på att slå in på denna väg när det gäller äldreomsorgen och sjukvården.
Det är inte 25 eller 100 miljoner som löser problem när regioner och kommuner redan har fått 22,5 miljarder i tillskott. Vi måste börja fundera på hur styrningen ser ut. Jag tror att en äldreomsorgslag kommer att göra skillnad för äldreomsorgen, för då vet man vad man ska styra på. Utifrån hur den ser ut ska vi också finansiera äldreomsorgen på ett sätt som göra att man har likvärdiga förutsättningar i hela landet.
Lena Hallengren (S):
Det var precis det jag sa i mitt förra replikskifte. Vi behöver ha en mycket bättre redovisning. Det förutsätter att vi får in all information och att kommunernas datainsamling organiseras så att vi får relevanta data. Jag är övertygad om att ett nationellt kompetenscentrum kommer att spela en stor roll.
Vi behöver öka kunskapen om hur det ser ut i kommunernas äldreomsorg för att både kunna följa upp och kunna vidta nya åtgärder som går i rätt riktning. De 4 miljarderna är ett permanent tillskott som man får använda till vad man vill så länge det är äldreomsorg. Många har använt det till att ta bort delade turer eller till att anställa sjuksköterskor.
Det är inte alltid helt lätt att veta vilka pengar som använts till vad när man har stora generella tillskott, tillskott som ska gå till äldreomsorgen och tillskott som ska användas väldigt specifikt. Detta ger både kommunerna och dem som ska följa upp detta svårigheter, men vi måste förstås lyckas bättre med det.
Lena Hallengren (S):
Jag har funderat på det och också på många andra saker. Sedan är frågan hur man skulle kunna gå till väga. Jag tror att vi är överens om att om kammaren beslutar om stora tillskott - i det här fallet till kommuner och regioner och i förlängningen till svensk välfärd - ska pengarna också gå dit. För min del är det otroligt viktigt att vi gör vad vi kan för att säkra det. Det kan ses i sammanhanget att vi inte ska sänka skatter och inte plocka ut stora vinster. Men det är också viktigt att pengarna går just till att anställa fler. Det är det som vi alla vill.
Vi vill anställa sjuksköterskor, läkare och specialistutbildade för att därmed kunna se till att det finns tillräckligt med vårdplatser så att operationer och behandlingar kan bedrivas. Det är väldigt viktigt men förstås inte alltid helt enkelt. Det försvåras återigen av att en del medel är generella och andra är riktade. En del är väldigt specialdestinerade. Vilken peng som egentligen är vilken är inte helt enkelt att utröna. Men det är klart att vi vill få effekt på de satsningar vi gör.
Det är därför vi beslutar om dem. Låt mig bara säga någonting om omfattningen av tillskott. Sedan 2018 har 22,5 miljarder i permanenta höjningar gjorts till kommuner och regioner. Det är väldigt mycket pengar. Men såvitt jag vet har tidigare finansministern, numera statsministern, aldrig sagt att det räcker, utan tvärtom. Välfärden måste prioriteras.
Det kommer att ske också fortsättningsvis. Eftersom vi har god ordning på våra finanser och hanterar en pandemi parallellt ska vi också se till att vi kan satsa oss ur krisen. Vi har redan börjat göra det, men vi kommer att fortsätta att göra det. Det sista ordet är inte alls sagt. Men 22,5 miljarder på fyra år är ganska stora tillskott.