Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag vill börja med att yrka bifall till förslagen i betänkandet och avslag på samtliga reservationer. Av de 89 motionsyrkanden som är från allmänna motionstiden 2007 och 2008 finns det många viktiga frågor som jag hade önskat - och jag vågar säga regeringen också - att man hade sluppit ha yrkanden på.
Varför har man då yrkandena? Jo, därför att det är så enormt stora behov inom den här sektorn, och har vi varit dåliga på att följa upp hur det fungerar. Rättare sagt, vi har inte haft inrapporteringssystem så att vi ens har vetat hur många barn vi har omhändertagit.
Magdalena Andersson och jag, vet jag säkert, satt i den utredning för några år sedan - det gäller även Christer Engelhardt; det är riktigt, Christer - som arbetade med barn som hade varit omhändertagna enligt LVU.
Jag tror att vi alla var chockade över att det fanns så dålig kunskap om den verklighet som väldigt många barn levde i. Jag tror att det finns stor anledning till en enorm ödmjukhet från oss alla, såväl för kommun- och landstingspolitiker som för oss på nationell nivå, för att vi inte tillräckligt kraftfullt har arbetat med den här frågan.
Jag är ändå glad att kunna säga att regeringen har tagit detta på allvar. Ett exempel på det är väl den grupp människor som tar emot de kvinnor och män som känner att de har blivit misshandlade när de har placerats i olika hem under åren. Det har varit så många som har velat komma så att det nästan är omöjligt att stänga butiken.
Där har vi anledning en gång till att fundera på hur vi ska göra för att det inte ska upprepas. Jag tror att det var min kollega Tobias Krantz som alldeles nyss talade om kunskap. Vi kan inte tänka oss att acceptera att någon, vare sig det är talmannen eller någon annan som gör sig illa i ett ben eller har hjärtproblem, möts av att vem som helst kommer och säger: Ta en Alvedon, en Treo eller vad du vill!
Vi måste kräva kunskap för den grupp människor som vårdar och hjälper de av våra barn som har det svårt. Fru talman! Jag tänker använda mina minuter, och jag ska försöka hålla mig inom de minuter jag har anmält, nämligen sex minuter, till att tala om de stora grupper människor som har missbruksproblem.
Vi ska ha klart för oss att kommunen enligt socialtjänstlagen har ansvaret tillsammans med landstinget.
På grund av att man såg att det här inte fungerade tillsatte alliansregeringen - jag tror att det var den 1 april - en utredning där man ska göra en översyn av missbruks- och beroendevården med uppdraget att göra en samlad översyn inom helheten.
Det ska göras med utgångspunkt i både kommun- och landstingsinsatser och statens insatser. Det här är ett jätteuppdrag som tar tid. Därför har utredningen fått tid fram till 2010 på sig, till och med i slutet av 2010.
Det är naturligtvis å ena sidan för de ungdomar och vuxna med problem i dag kanske inte så stor tröst att det ska komma ett utredningsförslag i slutet av nästa år, men å andra sidan måste arbetet göras grundligt så att vi på det sättet kan få verktyg för att se till att det blir bättre i framtiden.
Det här tyckte regeringen var så pass viktigt att man tog upp det i regeringsförklaringen. Man talar också om att det finns en stor risk att dessa barn, ungdomar och vuxna hamnar mellan stolarna. Jag delar Eva Olofssons och andras oro inom oppositionen att människor med missbruksproblem inte kan få den hjälp de behöver när de behöver den.
Framför allt, herr talman, har jag kritiserat att det enbart ska vara en vårdmodell. Vi måste förstå att vi behöver olika vårdmodeller som passar olika personer och deras egna problem - vi är olika som människor.
En del människor behöver en sluten vårdform för att komma ur ett missbruk. Andra klarar det med polikliniska resurser. För att alla ska få hjälp måste de olika sakerna finnas i en kommun, så att det verkligen kan bli en valfrihet.
Vi tror att regeringens förslag om valfrihet i kommunerna när det gäller både socialtjänsten och äldrevården ska vara till hjälp så att det kan växa upp goda och bra vårdformer. Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet.