KBLab/rixvox huggingface dataset:
Nyamko Sabuni (L):
Jag håller återigen med om att det är denna utredning det handlar om, att se till att genomföra så många som möjligt av de åtgärder som föreslås i denna utredning. Men nu fungerar det så att det inte är denna utredning som kommer att läggas fram som en proposition i denna kammare. Nu måste vi jobba fram en proposition, och det tar tid att bereda en propositionen. Den tiden tar vi oss nu, så att vi ser till att det som görs också görs rätt. Den tiden hoppas jag att Luciano Astudillo vill ge oss.
Framför allt vill jag tacka för denna debatt och för din kamp. Jag ser gärna ett nära samarbete med Luciano Astudillo och det parti han företräder, så att vi tillsammans kan rösta fram ett antal åtgärder i denna kammare som gör att flera flickor i vårt land ska kunna välja sitt liv, fritt från tvång och hot.
Nyamko Sabuni (L):
Esabelle Dingizian har frågat mig hur jag avser att hantera de problem som rapporten Jämställdhetsintegrering i statliga myndigheter pekar på. Regeringen delar Miljöpartiets uppfattning att de här frågorna är viktiga. Detta synliggörs också i regeringens politik. Regeringen genomför en historiskt stor satsning på jämställdhetsområdet, och jämställdhetsintegrering är en central del i detta arbete.
Under mandatperioden avsätter regeringen närmare 150 miljoner kronor för att främja utvecklingen av jämställdhetsintegrering i stat, kommun, landsting och kommunala samverkansorgan. Rapporten redovisar att tre av fyra myndigheter som bedriver ett arbete med jämställdhetsintegrering också anser att det är framgångsrikt. Det tycker jag är bra, men inte bra nog. All verksamhet, oavsett var den bedrivs, behöver ständigt vara föremål för uppföljning och utvärdering.
Under 2009 har regeringen särskilt fokuserat på att arbetet med jämställdhetsintegrering ska finnas med i myndigheternas mål- och resultatdialog. Styrningen av myndigheterna har historiskt sett lyfts fram som det centrala verktyget för en effektiv utveckling av jämställdhetsintegrering. I rapporten lyfter myndigheterna själva fram att stöd från ledningen är betydligt viktigare för ett kvalitativt utvecklingsarbete än en stark styrning från regering och departement.
Jag tror att vi behöver båda delarna, en tydlig styrning och uppföljning kombinerat med ett starkt ledarskap ute i våra myndigheter som med ansvar driver verksamheten i en riktning så att kvinnor och män, flickor och pojkar får del av verksamheten på lika villkor och med lika hög kvalitet. Regeringen anser att det behövs stöd för att uppnå en hög medvetenhet om jämställdhetsperspektivets relevans och hur det ska integreras i myndigheternas verksamhet.
Det är viktigt att ta del av den forskning som bedrivs på området samt erfarenheter från tidigare stödinsatser, utvecklingsarbeten i myndigheterna och inte minst erfarenheterna från de utvecklingsprojekt som regeringen möjliggjort genom satsningen på Sveriges Kommuner och Landsting. Därför har Göteborgs universitet fått i uppdrag av regeringen att skapa förutsättningar för ett långsiktigt stöd för myndigheternas arbete med jämställdhetsintegrering, med utgångspunkt i dessa erfarenheter.
Som jämställdhetsminister har jag ett särskilt ansvar för samordningen av arbetet med jämställdhetsintegrering inom Regeringskansliet, och jag följer arbetet inom myndigheterna noggrant.
Nyamko Sabuni (L):
Som jag sade inledningsvis håller jag med Esabelle Dingizian om att det inte är bra nog utan att fler myndigheter behöver jobba med frågorna. Jag kan också beklaga att kunskapen är väldigt låg hos myndigheterna. Som du sade har strategin jämställdhetsintegrering nu varit verksam i 20 år.
Under större delen av dessa 20 år har jämställdhetsintegrering använts framför allt inom Regeringskansliet och för de propositioner och skrivelser som regeringen har lagt fram för riksdagen och inte riktigt nått ut till myndigheterna. Det är först de senaste åren när kommittén Jämstöd tillsattes som man började arbetet på riktigt med att stödja myndigheterna och få dem att förstå vad denna strategi gick ut på.
Tydligen var inte heller detta tillräckligt eftersom vi ser att kunskapsnivån fortfarande är dålig. Jämstöd lämnade sitt betänkande som vi hanterade. Det landade i att bästa sättet var att se till att Genussekretariatet på Göteborgs universitet skulle få möjligheter att forska kring metoder för hur man jobbar med jämställdhetsintegrering men också skapa mötesplatser där man kan utbyta erfarenheter och sprida information om hur det fungerar.
Det handlar också om att stimulera en konsultmarknad med kunniga konsulter som kan gå direkt in i verksamheterna hos myndigheterna och ge dem stöd med hur de ska kunna jobba för att kunna utveckla sin verksamhet. Det behövs så att vi vet att den samhällsservice vi bekostar med våra skattemedel når lika ut till både flickor och pojkar, kvinnor och män. Det är ett viktigt arbete som har satts i gång.
Esabelle Dingizian säger att det bara är 13 miljoner till Genussekretariatet och att det inte räcker. Det är bara en liten del i forskningen och för att ge möjligheter att skapa mötesplatserna och erfarenhetsutbyte. Det viktigaste görs inom ramen för SKL där 150 miljoner har avsatts.
Det handlar också om hur vi som departementschefer med vår mål- och resultatdialog, regleringsbrev och så vidare kan ställa krav på hur myndigheterna ska jobba. Detta är en sak som har satts i gång de senaste åren. Nu år 2009 är det en av nyckelfunktionerna i den dialog som ska hållas.
Det är jätteviktigt med till exempel könsuppdelad statistik för att förstå hur det ser ut. Det är väldigt mycket som behöver göras. Det är lite orättvist att beskylla denna regering för misstag som har begåtts de senaste 20 åren som gjort att jämställdhetsstrategi inte ens är en strategi som har förankrats hos myndigheterna. Denna regering gör vad den kan för att sprida kunskap och forska om metoder. Den ser också till att myndigheterna kan få det stöd som de behöver.
Det är precis som rapporten visar. Det är nog viktigare med en myndighetsledning som vet vad det innebär och har kunskap att kunna jobba med detta än vad ett statsråd skriver i en instruktion. Självklart är det viktigt för regeringen att påpeka att det är viktigt och att alla måste jobba med det. Jag ska göra precis vad jag kan för att arbetet ska fortsätta på bästa sätt.
Nyamko Sabuni (L):
Nej, det kommer inte att få fortskrida som det gör. Det är därför vi har avsatt en hel del pengar för att just utveckla metoder, utveckla forskningen och se till att vi har mötesplatser för att utbyta erfarenheter. Det är just för att visa på att det här är viktigt och att myndigheterna måste jobba med det. Det är därför rapporten görs. Utan rapporter som visar hur verkligheten ser ut och utan den kunskapen kan vi inte heller utvecklas.
Allting som har hänt under de senaste åren är bara ett bevis på att regeringen tycker att detta är viktigt och att detta måste göras. Det gjorde redan den förra regeringen när de tillsatte Jämstöd; det måste jag säga. De visade på att detta är viktigt. Det gör också denna regering när vi fördelar pengar till SKL och deras verksamhet. Man får inte glömma att den verksamhet som styrs via kommuner och landsting är väldigt viktig för människor - många gånger kanske viktigare än det myndigheterna gör inom statens ram.
Det är mycket viktigt att SKL har fått pengarna för att stimulera den här typen av arbete, långsiktigt tänkande, kvalitetssäkring och verksamheter. Universitetet i Göteborg har också fått pengar för att utveckla arbetsmetoderna. Jag är övertygad om att det här kommer att bli bättre. Men då handlar det om att vi som politiker visar att detta är viktigt. Det gör vi genom rapporterna, genom mål- och resultatdialogen och genom opinionsbildning generellt.
Jag menar att vi ska ha ledningar som är kompetenta nog att ta sig an detta kvalitetsarbete. Det måste ske inom den befintliga ram de har. Man måste inte alltid ha extra pengar så fort man ska börja tänka på kvinnors behov. Varför ska det alltid till så mycket extra pengar? Det är väl bara att tänka rätt från början, se till att det finns statistik och se till att göra rätt från början. Det är min inställning till detta.
Men om det visar sig att det absolut behövs pengar för någon särskild sak eller ett led i detta arbete får regeringen vara beredd att göra den typen av bedömningar också. Tack för denna debatt!
Nyamko Sabuni (L):
Wiwi-Anne Johansson ställde en viktig fråga. Hon refererar till min moderata kollega. Av den nuvarande lagstiftningen framgår att kommunerna måste sträva efter att erbjuda nattis - som det brukar kallas - till dem som behöver. Tanken är att lagstiftningen ställer krav på att det ska finnas beredskap i kommunen men att kommunen måste få göra individuella bedömningar från familj till familj.
Som Wiwi-Anne Johansson påpekade måste man titta på om det finns en annan förälder eller andra möjligheter. I den mån det inte finns har kommunen skyldighet att bidra med en plats för ett barn som behöver omvårdnad och omsorg också nattetid. Jag kan hålla med Wiwi-Anne om att lagstiftningen säger att man ska eftersträva. Jag är beredd att följa hur lagstiftningen kommer att fungera den närmaste tiden.
Om det visar sig att kommunerna inte ordnar detta, trots att man kräver beredskap och trots att man säger att barn i behov av nattomsorg ska få det, är jag beredd att fundera och återkomma i denna fråga. Måste vi skärpa lagstiftningen, så att det står att det ska vara en skyldighet, får vi göra det.
Men jag tror att det är väldigt viktigt att inte skriva att kommunerna har skyldighet att ordna detta bara för att föräldrar efterfrågar det, utan kommunerna måste också ha rätten att bedöma om det finns andra möjligheter att få barnomsorg än bara den offentliga barnomsorgen.
Nyamko Sabuni (L):
Vi eftersträvade detta, och det är delvis också därför lagstiftningen nu skärps. Men jag förstår av Wiwi-Anne Johanssons fråga att hon tycker att man kan skärpa den ytterligare. Det är klart att allting handlar om prioriteringar. Redan under den halvtimme som jag har suttit här är det många frågor som har kommit upp: Varför har vi inte en heltidsförskola för barn till arbetslösa, för barn till föräldrar som är lediga med ett annat barn, för barn till föräldrar som är sjukskrivna?
Varför har vi inte nattis? Ja, det är många krav som ska uppfyllas, inte minst personaltätheten och barngruppernas storlek. Allt detta är en del av både god tillgänglighet och kvalitet, och som jag sagt är det detta som vi framgent måste jobba med. Det är inte riktigt möjligt att tro att vi kan leverera allt på en gång, för allt detta kostar pengar. Och det här är en första början med den nya lagstiftningen, där vi ålägger kommunerna att ha beredskap att ordna barnomsorg i den mån det finns barn som behöver det.
Men vi får inte glömma bort att det också finnas föräldrar som vill ha barn på nattomsorg, fast det finns en andra förälder, därför att man inte vill kommunicera med den andra föräldern. I det här fallet menar jag att det måste vara i kommunens intresse att ha möjlighet att göra en bedömning om ett barn verkligen inte har någon annanstans att kunna vara. I så fall man måste man kunna ordna barnomsorgen i kommunens regi. Men allting handlar om kostnader och prioriteringar, och det finns mycket som behöver levereras.
Och som jag sade är jag också på detta område beredd att följa upp lagen och återkomma om det visar sig att kommunerna inte lever upp till sina åtaganden.
Nyamko Sabuni (L):
Som jag tror att jag var inne på i mitt anförande tidigare vill jag titta närmare på frågan om de barn som i dag har för få timmar, tycker jag, just med tanke på att förskolan blir mer och mer pedagogisk och ska förbereda barnen för fortsatta studier. Men återigen, som jag nämnde i mitt tidigare inlägg här, är det en hel del kvar att göra på förskoleområdet, och allt detta kostar. Jabar Amin säger: Varför säger ni inte till kommunerna att de måste se till att barnen får plats i förskola på heltid?
Det betyder bara att då måste regeringen också avsätta pengar till hela den stora grupp som det handlar om. I det här fallet säger jag att jag vill titta på frågan om barn till arbetslösa föräldrar, för jag tror att en sådan miljö är så pass frustrerande, både för barnet och för den arbetslöse föräldern, att den inte är bra att vistas i. Därför vill jag se att dessa barn får gå i förskola fler timmar än i dag. Men, ja, 15 timmar är en start.
Vi måste titta närmare på hur vi kan erbjuda ytterligare fler timmar till de barn som i dag inte har rätt att gå mer än 15 timmar, om inte kommunen själv väljer att göra det. Till syvende och sist handlar det om att med den långa lista av brister inom förskolesektorn som finns kvar att åtgärda måste vi hela tiden se var vi ska börja någonstans. I det här fallet säger jag att jag börjar med barn till arbetslösa.
Sedan får vi återkomma till frågan om andra barn som i dag bara har rätt till 15 timmar, som Jabar Amin nämnde.
Nyamko Sabuni (L):
Denna fråga skulle med samma naturlighet kunna ställas tillbaka till Jabar Amin. Vad gjorde ni under de senaste tolv åren som du och ditt parti var med och styrde detta land tillsammans med Socialdemokraterna? Tolv år är trots allt mer än fyra år. Hur kommer det sig att dessa orättvisor fanns också under dessa tolv år? Vi har under de senaste fyra åren som gått levererat en hel del på förskoleområdet.
Vi presenterar här en ny lagstiftning, en ny lärarutbildning, en reviderad läroplan och inte minst en barnomsorgspeng för att öka valfriheten hos föräldrarna, som jag hörde ifrågasattes i ett antal inlägg här. Men valfriheten är minst lika viktig för föräldrarna. De ska kunna avgöra vad det är deras barn behöver. Återigen: Det finns fortfarande mycket kvar att göra med den svenska förskolan, även om den håller hög kvalitet och även om den har god tillgänglighet.
Som jag sade, det finns inget bra som inte kan göras bättre. Men allting handlar trots allt om att prioritera bland ett antal saker som måste göras. Och min prioritering närmast är att se på vilka villkor och på vilket sätt vi kan se till att skapa utrymme för att barn till arbetslösa ska få tillgång till förskolan i större utsträckning än i dag.
Som min folkpartikollega sade tidigare i denna talarstol finns det absolut ingenting i dag som hindrar kommunerna att erbjuda dessa barn platser. Det finns ingenting som hindrar kommunerna att erbjuda barn till arbetslösa föräldrar mer tid i förskolan, och detta skulle jag gärna vilja se att fler kommuner gjorde i dag.
Nyamko Sabuni (L):
Veronica Palm har frågat mig vad för åtgärder jag avser att vidta för att även de föräldrar som vill kombinera arbete och föräldraskap och ha en förskoleplats för sina barn inte ska hänvisas till vårdnadsbidrag och att avstå från att återgå till jobbet efter föräldraledigheten. Regeringen har under den föregående mandatperioden genomfört en familjepolitisk reform bestående av ett frivilligt kommunalt vårdnadsbidrag, jämställdhetsbonus, barnomsorgspeng och ökat pedagogiskt uppdrag i förskolan.
Syftet med reformerna är att valfriheten, mångfalden och kvaliteten ska öka så att de bättre möter familjernas behov. Med reformerna vill regeringen ge föräldrarna ökade möjligheter att välja den typ av verksamhet som är lämplig för just deras barn, i deras situation. Införandet av ett frivilligt kommunalt vårdnadsbidrag tar inte bort skyldigheten för kommunerna att erbjuda plats i förskoleverksamhet inom tre till fyra månader.
Denna skyldighet kvarstår självfallet och betyder att barn även framöver, om föräldrarna så önskar, ska erbjudas förskoleplats. I den nya skollagen, som ska börja tillämpas den 1 juli i år, har detta förtydligats till att plats i förskola ska erbjudas inom fyra månader efter att vårdnadshavaren har anmält önskemål om förskoleplats. Det har även införts en möjlighet för Skolinspektionen att förelägga kommuner vid vite att fullgöra sin skyldighet att erbjuda förskoleplats.
Jag vill också pröva förutsättningarna för att ge kompensation till föräldrar om förskoleplats inte erbjuds. I den nya skollagen utgör förskolan en egen skolform inom utbildningsväsendet och får samma övergripande mål som andra skolformer. Förskola kan alltså enligt den nya skollagen inte längre ersättas av pedagogisk omsorg mot föräldrarnas vilja, vilket är möjligt med dagens lagstiftning. Förskolan är till för barnets egen skull och har betydelse för barnets allsidiga utveckling.
Tillsammans med föräldrarna bidrar förskolan till att lägga grunden för ett livslångt lärande. Samtidigt skapas en möjlighet för föräldrar att förena föräldraskap och förvärvsarbete. För att ännu fler barn än tidigare ska få tillgång till förskola utvidgades den 1 juli 2010 rätten till allmän förskola till att gälla alla barn från tre års ålder, i stället för som tidigare från fyra års ålder. Samtidigt finns möjlighet att kombinera den allmänna förskolan med andra omsorgslösningar om föräldrarna så önskar.
Detta kan dock, som framgått här, aldrig ersätta att barnet har rätt till plats i den allmänna förskolan.
Nyamko Sabuni (L):
Att det är uselt att inte kunna erbjuda en förskoleplats håller jag absolut med om, Veronica Palm. Men när det gäller exemplen här från stadsdelen Södermalm i Stockholm vet jag att Stockholms stad i början av förra året hade svårt att leva upp till barnomsorgsgarantin, förskolegarantin.
Jag vet dock också att de sedan 2006 har levt upp till garantin. Det är någonting som Socialdemokraterna i samma kommun i samma stad aldrig lyckades leva upp till. Jag hoppas att Veronica Palm använde sig av precis samma kraftiga ord då som nu: Det är uselt att inte kunna erbjuda förskoleplats. Vad vill då jag som statsråd, tillsammans med denna regering?
Precis som jag sade vidtogs det under förra mandatperioden väldigt många åtgärder för att öka kvaliteten och tillgängligheten i barnomsorgen. Fler barn ska ha tillgång till förskola. Precis som vi sade tidigare blir förskolan viktigare och viktigare för att förbereda barnen för framtida lärande när de väl börjar skolan.
Vi har vidtagit åtgärder för att öka mångfalden så att föräldrarna i större utsträckning faktiskt kan bestämma vilken omsorgsform som passar deras barn bäst. Ett budskap här är dock att vårdnadsbidrag inte under några omständigheter är ett alternativ till förskola eller barnomsorg. Det är inte det. Detta vet jag att Stockholms politiker är tydliga med.
Jag kan inte svara för om det finns enskilda tjänstemän som har skickat ut brev till någon förälder och erbjudit vårdnadsbidrag i stället för förskola, men detta är under inga omständigheter okej. Det är, enligt lag, inte heller okej att säga nej. Det är inte tillåtet att säga nej till föräldrar som vill ha förskola och erbjuda dem någon annan typ av omsorg. Vill man ha förskoleplats ska man få det. Därför träder en ny lag i kraft i juli där vi förtydligar detta.
Det ska ske inom fyra månader, och har det inte gjort det kan föräldrarna - anser jag, och det vill jag pröva - få möjlighet till skadestånd. Jag ser gärna att detta skadestånd faktiskt motsvarar en förskoleplats, för tanken är att en kommun inte ska kunna köpa sig fri från att ge ett barn förskoleplats. Vet kommunen att det kostar att inte leva upp till lagen vet jag också att kommunen kommer att leva upp till lagen.
De flesta kommuner i vårt land lever dock upp till förskolegarantin, och det gör också Stockholms stad. Ja, det var problem i början av förra året, men detta har justerats. Jag vill alltså säga till Veronica Palm att vi ser till att höja kvaliteten, vi ser till att det finns plats för flera barn och vi ser till att de pedagogiska inslagen i förskolan håller hög kvalitet. Vi har förskollärare, men vi har också annan typ av personal.
Det är nämligen inte bara förskollärare som är hemligheten bakom den höga kvaliteten i den svenska förskolan, utan barnskötare och annan personal i skolan är lika viktiga. Alla har en roll att fylla. Om en förskollärare fyller den pedagogiska rollen har barnskötare en annan roll att fylla, nämligen att sköta omsorg om och tillsyn av våra barn.
Detta är vad vi kommer att fortsätta att jobba med: att upprätthålla den höga kvaliteten och se till att öka tillgängligheten för fler barn så att de får plats i den svenska förskolan.
Nyamko Sabuni (L):
Tack, Veronica Palm, för den uppskattningen! Jag kan försäkra dig: Vi väljer inte bidrag, men vi väljer valfrihet. Framför allt väljer vi allas möjlighet till eget arbete och egen inkomst. Det är reformer på det området som vi kommer att fortsätta att jobba med, reformer som gör det möjligt för fler att komma ut i arbete, reformer för att sänka trösklar till arbetsmarknaden och att underlätta för företagandet på alla sätt och vis. Det är det vi kommer att satsa på.
Bara genom att fler arbetar och betalar skatt kan vi få ett underlag för att lägga in ännu mer pengar till vår redan i dag väl fungerande förskola. Den kvaliteten ska upprätthållas, och det hoppas jag att vi kan göra i samarbete, Veronica Palm. Tack för debatten!
Nyamko Sabuni (L):
Som jag sade i ett tidigare inlägg är frågorna om sex och samlevnad mycket viktiga. Det är i förskolan och i skolan vi måste tala om dem. Vi måste börja tidigt, och därför avsattes pengar till fortbildning för lärare. Jag utgår från att Lena Olsson är lika medveten som jag om det faktum att lärarna inte är anställda av staten. Det betyder att vi inte kan tvinga dem till fortbildning.
Vi kan bara avsätta pengar och kommunicera med våra kolleger lokalt i kommunerna om att de ska se till att lärarna intresserar sig för fortbildningssatsningarna och går fortbildningar. I dag kan jag inte säga hur många som gått dessa fortbildningar, men jag väntar på en utvärdering. Jag hoppas att det har varit ett stort intresse, för jag menar att det inte kan vara så att det bara finns en lärare i skolan som under en timme ska tala om dessa frågor.
Egentligen måste alla lärare, alla vuxna i skolan, vara medvetna om och kunna diskutera dem närhelst man träffar på en ungdom i korridoren, i klassrummet och på skolgården. Det är min vision om målet med dessa fortbildningar. Som jag har sagt ska jag ha samtal med lärosätena för att höra vad de kan göra när det gäller utbildningarna så att lärarna får denna kunskap. Utan kunskap ska man inte föra sådana diskussioner med ungdomarna.
Detsamma gäller rektorsutbildningen. Jag avser alltså att fortsätta att tala om dessa frågor och se till att det finns utbildning, och då måste alla andra också ta sitt ansvar. Sedan kan vi alltid uppskatta det arbete som RFSU gör på området. De är mycket duktiga. I skolorna, där lärarna själva inte mäktar med att föra dessa samtal, är det välkommet att man bjuder in RFSU för att föra samtalen, men de finns inte alltid i barnens vardag. Därför är det viktigt att börja med lärarutbildningen för att sedan kunna bli bättre.
Jag kan nämna att sex- och samlevnadsundervisningen inte fungerade under min skoltid heller. Den var jättedålig, och den är fortfarande dålig. Jag gör vad jag kan från min sida för att den ska bli bättre, och jag hoppas att kommunerna och lärarna tar sitt ansvar för att vi ska nå fram till den vision som Lena och jag delar på området.