KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lina Nordquist (L):
Ja, det dök upp väldigt abrupt. Det stämmer. Det var dock inte ad hoc, för det var på en tydligt förekommen anledning, nämligen att vår partiledare och många av oss andra i hela landet hörde statsministern hänvisa till andra sjukdomar i ett uttalande.
Detta och andra, som vi ser det, märkliga sätt att närma sig pandemin och märkliga sätt att respektera demokratin gjorde att vi stod inför ett val.
Antingen kunde vi fortsätta som vi hade velat, med två månader, som vi hade yrkat på, och tillåta färre inskränkningar men ändå ta den gängse vägen, eller så kunde vi säga nej och att vi inte har förtroende för regeringens sätt att använda denna lag. Det behövs en pandemilag, men det här fungerar inte längre.
Vi valde då att säga att vi inte ställer oss bakom att denna lag förlängs med dess nuvarande utformning.
Lina Nordquist (L):
En så snabb hantering är inte den vanliga vägen. Det är absolut inte den enkla vägen, men vi bedömde att vi inte kunde fortsätta som vi hade gjort hittills. Vi har aldrig föreslagit att avskaffa expertmyndigheternas råd och rekommendationer.
Det vi har sagt är att det nu är dags att ta tillbaka den delegation av makt som riksdagen har gett regeringen och se till att en framtida pandemilag utgår från riksdagens tydligt uttalade direktiv. Vi anser att regeringen har missbrukat den lag som har funnits.
Lina Nordquist (L):
Jag vill börja med att intyga att allt jag säger i denna talarstol och i andra sammanhang är på riktigt. Jag vill också vara tydlig med att vi inte önskade detta. Vi vill inte ha sjukvård för att vi vill att människor ska bli sjuka. Vi vill inte ha ett starkt försvar för att vi vill ha krig. Vi ville heller inte ta tillbaka makten till riksdagen för att vi tror att det vore en enklare väg, absolut inte.
Det var inte för att det var skoj utan därför att vi ansåg att makten och befogenheterna hade överskridits och att lagen hade använts på ett felaktigt sätt. Då stod vi inför antingen en mycket svår väg eller den tidsmässigt enklare vägen, som vi ansåg inte hade fungerat. Den fungerade bevisligen inte eftersom regeringen inte använde sina befogenheter som det var tänkt och som lagen var skriven.
Det är absolut en mycket tajt tidsram, men vi gjorde bedömningen att det är möjligt.
Lina Nordquist (L):
Det är Liberalernas uppfattning att det är mycket få tillfällen då det är värt att göra på det här sättet, för det skulle innebära ett oerhört tungt arbete. Vi vet ju att en lagstiftningsprocess till sin natur behöver få ta tid. I det här fallet skulle dygnets alla timmar behöva användas. Samtidigt är detta inte vilken lag som helst.
Detta är en lag som inskränker människors grundlagsskyddade fri- och rättigheter och ger regeringen en makt som är unik i fredstid.
När vi har tittat på andra exempel genom historien, exempelvis lagrådsbehandlingen för ganska exakt ett år sedan, som pågick från den 28 december till den 30 december, såg vi att detta är oerhört viktiga frågor, och därför är vi villiga att ta denna mycket tunga process vid detta tillfälle. Men jag vill vara tydlig med att det inte är så att vi tycker att detta ska bli en ny praxis i riksdagen - absolut inte.
Så här är det för att de grundlagsskyddade fri- och rättigheterna är oerhört viktiga för oss människor att värna, och vi tycker att regeringen har missbrukat den makten.
Lina Nordquist (L):
När DN pratar med Ingrid, som har hemtjänst, säger hon att hon vill att de som kommer in i hennes hem och kommer nära henne ska vara vaccinerade. Men hon säger också att hon inte vågar ställa det kravet. Till DN säger hon: Man är ju i beroendeställning för att få sin hjälp, och då är man inte så kaxig. Det tror jag att vi kan känna igen oss i, allihop. Jag hyser ingen tvekan om att statsrådet och jag är eniga om att vaccinationer räddar liv.
Statsrådet har också lyft fram exempelvis Arjeplog som ett föredöme när de säger att den som inte är vaccinerad kanske behöver få andra arbetsuppgifter. Därför undrar jag: Är statsrådet villig att se över om lagen kan bli tydligare? Vi vet ju att många kommuner säger att lagen är otydlig och att rättsläget är osäkert. De säger att utredningar behövs, eller så försöker de utreda själva. Kan regeringen tänka sig att ta ansvar för att det inte ska spela någon roll var man bor?
Tryggheten och skyddsnätet måste alltid finnas där.
Lina Nordquist (L):
Jag tackar statsrådet för svaret. Då är vi eniga i målsättningen, som jag läser den, men kanske inte så eniga i nuläget. Jag hör bara denna vecka att Skellefteå säger att rättsläget är osäkert. Enköping säger att det är säkert men att man inte får fråga. Stockholm vet inte. Vi kan ju inte ha en situation där många säger att hastighetsbegränsningarna på skyltarna är lätta att läsa men där somliga andra säger att de är en rebus.
Då måste vi se till - som stat, som nation - att tillsammans hitta tydliga regelverk, nationella riktlinjer och lagstiftning: Vad är tillåtet, och hur skyddar vi de sköra?
Lina Nordquist (L):
Även min fråga går till statsrådet Hallengren. Covid-19-pandemin visade sig vara en mycket långvarig och för många människor i vårt land oerhört svår prövning. Vi har redan sett att den inte var den sista prövning som vi eller Europa kommer att utsättas för. Pandemilagarna gäller fortfarande, och pandemins effekter är inte över.
Vi vet att många unga människor har fått sina tonår radikalt förändrade jämfört med hur de hade trott att de skulle vara. Deras skolgång har varit en helt annan. Många äldre människor har levt i en oerhörd ensamhet, och många småföretagare har riskerat att få sina livsverk omkullkastade eller faktiskt sett dem falla.
Min fråga till statsrådet är: Vilka åtgärder är regeringen villig att vidta för att analysera, följa upp och motverka de långvariga negativa effekterna av den pandemi som vi har gått igenom? Kan regeringen exempelvis tänka sig att tillsätta en uppföljningskommission som säkrar människors hälsa och ger långsiktigt stöd?
Lina Nordquist (L):
Tack för svaret, statsrådet! Det stämmer att Liberalerna gjorde den bedömningen, eftersom kommissionens utlåtande skulle komma lång tid innan sluteffekterna av pandemin kan ses. Vi ville därför gå lite i förväg och tänkte att man kommer att behöva en framtida analys. Det är något som jag önskar, och som också Coronakommissionen visade sig önska, att även regeringen hade gjort.
Kommissionen säger i sin analys inte bara det statsrådet framhåller utan också att krisledningen präglades av motsättande budskap, dämpande av oro som huvudsak och många andra väldigt farliga saker.
Lina Nordquist (L):
Jag tackar ledamoten för frågan. För mig och andra liberaler var det viktigt med de fullständiga skrivningarna när det gäller de två delarna av Tidöavtalet som ledamoten tar upp.
Den första skrivningen gäller den inre gränskontrollen, det vill säga att de människor som vistas illegalt i landet i högre grad behöver lyftas fram och synliggöras för Migrationsverket och Polismyndigheten när de kommer i kontakt med svenska myndigheter.
Där är det viktigt för oss att vi får kontroll över vilka människor som inte får vistas i landet och därmed vilka personer som ska meddela polis och migrationsverk. Det var dessutom mycket viktigt för oss liberaler att också prata om att utreda de undantag som ska finnas. Det finns med största säkerhet ett behov av tydliga undantag.
Även den som inte har rätt att vistas i landet behöver vissa grundläggande trygghetsfaktorer tillgodosedda. Det är mycket viktigt att den kommande utredningen ska se över vilka undantag som behövs. Samma sak gäller frågan om tolk. Vi tycker att det är viktigt att möjligheten att lära sig svenska stärks.
Den som efter en viss tid i Sverige får ett uppehållstillstånd ska inte bara ha tillstånd att vistas i landet utan också en möjlighet att tillgodogöra sig landet, vara en del av ett samhälle, påverka samhället och förstå viktiga delar av den information man får i tidningar och på annat sätt.
Vi tycker att det är rimligt att utreda om det en viss tid efter det att uppehållstillstånd har erhållits ska införas avgifter. Vad utredningen landar i vill jag inte föregripa. Men naturligtvis förutsätter detta också en stor möjlighet att lära sig språket. Annars blir allt tandlöst.
Lina Nordquist (L):
Ja, mina vänner, det är inte ofta jag blir förbannad i denna kammare. Men detta, ledamoten Jonsson, är ren vilseledning. Jag har precis förklarat för ledamoten, mycket pedagogiskt, att om man läser de fullständiga skrivningarna i avtalet kan man tydligt se att undantag ska utredas. Frågan är om man efter viss tid efter uppehållstillstånd ska införa avgifter. Skaka inte på huvudet, Anders W Jonsson!
Jag har läst detta avtal - sannolikt noggrannare, verkar det som. Jag har varit mycket pedagogisk och tydlig. Detta är ren vilseledning. Jag hade hoppats att snömoset skulle hålla sig utanför Riksdagshuset och inte släpas in hit till talarstolarna.
Efter åtta år med socialistiskt styre i detta land och försök att få till någonting som ger liberala reformer gör vi i Liberalerna bedömningen att hellre än som en takfläkt snurra runt, kasta åt alla håll och bara samarbeta med sig själv acceptera demokratin, acceptera matematiken och se till att få in så mycket liberala reformer som möjligt så att riskerna blir så få som möjligt.
I stället för att försöka skapa verklig förändring står man i riksdagens talarstol och meddelar medvetet svenska folket direkta felaktigheter. Det står uttryckligen att undantag för sjukvården ska utredas. Jag är så arg just nu att jag är glad att jag inte kan många fula ord. Kunde jag dem skulle jag just nu räkna upp en hel lång rad av dem.
Detta avtal var en nödvändighet för att få till en borgerlig liberal regering. Det finns alltid saker i varje samarbete som inte är vad ett enskilt parti vill ha. Men att inte samarbeta, att bara se till alla andras fel, innebär att det inte blir något resultat alls. Låt oss mötas här om tre och ett halvt år, så får vi väl se vilka reformer vi fick!
Lina Nordquist (L):
Jag tackar ledamoten för frågan. Jag tror att ledamoten och jag till stor del delar uppfattningen att vi i dag har en sjukvård som inte är jämställd. Det finns stora skillnader mellan människor som beror på var i landet de bor eller var i staden de bor. Det beror på utbildning, bakgrund och sjukdomar. Det finns för stora skillnader.
När vi kommer till sjukvården kan den första skillnaden vara om det finns en sjukvård att komma till. Där finns det viktiga överenskommelser, och det är jag väldigt glad över. Den nya regeringen kommer att driva på för större chanser att bedriva nära vård både i glesbygd och på landsbygd, för småskalig vård och för en möjlighet att ha vården nära sig.
Det finns också skrivningar som jag skulle säga är väldigt avgörande om tiden i vården. Den som är anställd i sjukvården måste ju ha tid för patienten. Precis som ledamoten Rågsjö nämner kan det handla om språkförbistring. Det kan handla om demenssjukdomar och annat. Det finns mycket som gör att ett vårdmöte behöver ta mer tid. Tolk är ett exempel.
Där blir mötet automatiskt längre därför att en till person behöver komma in och meddela vad som pågår. Men det finns många andra sammanhang där man behöver ha tid att mötas för att prata om en sjukdom som patienten kanske inte ens visste fanns eller en sjukdom som patienten har glömt att hen lider av.
Jag tror inte att det finns mycket som är viktigare än tiden i vården och viljan hos de mest kunniga att stanna i vården och veta med säkerhet att de har den kunskap de behöver och tiden att se både patienter och anhöriga.
Lina Nordquist (L):
Ledamoten lyfter fram en sak som är oerhört viktig för framför allt människor i sjukvården, sjuka personer, men också för oss liberaler - just detta med till exempel hedersförtryck, där en ytterligare person som finns med i vårdmötet kan tänkas vara mer eller mindre en spion som kan hindra patienten från att säga som det är men också sprida vidare vad som sagts.
Det är ju helt oacceptabelt. Vi liberaler vill inte att det ska vara tillåtet att låta barn tolka i sjukvården. Vi vill heller inte att släktingar ska göra det. Däremot vill vi att människor ska ha de allra bästa förutsättningarna att lära sig svenska språket när de kommer hit för att bygga sig en ny framtid. Det tycker vi är oerhört viktigt.
Vi har accepterat skrivningen i Tidöavtalet som säger att man för det första ska stärka tolkars kvalitet i hela samhället och för det andra ska låta en utredning överväga, vilket alltså betyder väga för- och nackdelar med, att ta ut en avgift när en viss tid förflutit efter att någon fått sitt uppehållstillstånd. Vad den utredningen kommer fram till vet inte jag, men jag utgår från att det är en gedigen utredning.
Jag tror att hela den här debatten är viktig därför att den innehåller många helt avgörande frågor för människor, både för dem som arbetar ute i offentlig sektor och för dem som behöver offentlig sektor.
Men jag tror också att debatten i viss mån har blivit lite av en skräckfilm därför att vi sedan länge har en situation med svår matematik i Sveriges riksdag och ett mycket hårt debattklimat. Nu går vi också in i en hård vinter med en väldigt svår situation där många människors vardag riskerar att faktiskt tippa omkull.
Då tror jag att så fort diskussionen blir lite osaklig ligger vi väldigt risigt till, så jag hoppas att oron kan dämpas och att utredningarna är mycket noggranna.
Lina Nordquist (L):
Jag står här för att säga tack. Biobankslagen behövs för att säkra att vi kan spara prover för sjukvård, att vi kan hitta nya behandlingar mot svår sjukdom, att vi kan säkra kvaliteten i vården och utföra andra svåra och viktiga uppgifter, till exempel att identifiera avlidna personer. En ny biobankslag Dessa prover spelar stor roll.
Lika stor roll spelar det naturligtvis att vi vid all hantering och användning tar vara på proverna med stor hänsyn till sekretess och integritet och att den som kan får lämna informerat samtycke och säga: Ja, ni får ta mina prover, för min skull eller för andras skull. Herr talman!
Från början fanns det en lucka i detta lagförslag, där de allra sköraste av oss riskerade att falla igenom. Det var naturligtvis inte någons mening. Men förslaget innebar att man aldrig skulle kunna bevara eller använda prover från personer som inte själva kan ge samtycke. Det kan låta rimligt.
Men det gjorde det oerhört svårt att söka ny och effektiv behandling mot sjukdomar som drabbar just självbestämmandet och beslutsförmågan - demens, stroke, psykoser och svåra tumörer. Den sjukdom som tagit dessa människors beslutsförmåga från dem skulle alltså också förhindra möjligheten att hitta bättre behandlingar mot just denna sjukdom.
Vi i Liberalerna skrev därför en motion som nu är hela utskottets gemensamma förslag. Det går ut på att försöka hitta en försiktig särreglering när det gäller forskning på prover från beslutsoförmögna personer. En ny biobankslag Var och en av oss ledamöter inser att detta är en känslig avvägning. Det kräver stor hänsyn till integriteten.
Vi ser samtidigt, alla i utskottet, att patienter med de sjukdomar som drabbar självbestämmandet självklart måste ha goda chanser att få bättre behandling i morgon. Så varmt tack, kollegor! Tack snälla för att ni än en gång visar mig politik för kunskap och hälsa när den är som allra bäst! Tack så mycket för hantverket, och tack för lagförslaget!
Lina Nordquist (L):
Det är bra, tycker jag, att kammaren i dag beslutar om ett ökat fokus på rehabilitering. Det är efterlängtat och viktigt. Det är också viktigt att vi ser till att Ivo verkligen har de verktyg som behövs för att sätta stopp när vården inte håller måttet.
Sedan finns det en annan del i dagens betänkande som handlar om när arbetsgivare tillsammans med fackföreningar vill teckna försäkringar för sina anställda. Den allra största yrkesgruppen här är byggnadsarbetare, men det finns naturligtvis en massa andra yrkesgrupper också. Där tycker jag att en del partiers ställningstaganden blir problematiska.
Jag är väldigt tacksam över att majoriteten säger nej till de ursprungliga förslagen i detta betänkande. Vi behöver nämligen ta vara på svensk sjukvård. All vård vi kan uppbåda behöver vi, herr talman, för att kunna få hjälp när vi blir sjuka. Alla goda krafter måste kunna hjälpa till och måste vara välkomna.
Varje arbetsplats där vårdutbildade människor vill arbeta ska vi se som något positivt. Människor måste kunna byta jobb om de vill. Det behövs fler arbetsplatser i sjukvården än bara den offentliga sektorn. Vi kan inte ha bara en enda arbetsplats.
Det förslag som vi säger nej till i dag motsvarar, tycker jag, att jag ber någon om hjälp och samtidigt säger: Jag vill ha din hjälp, men medan du hjälper mig vill jag också att du tydligt förklarar exakt på vilket sätt du inte ska hjälpa någon annan och sedan lägger mycket tid på att följa upp att du verkligen inte hjälper någon annan än mig. Jag begriper inte detta.
Enligt min mening innebär det förslag som låg, men som nu kommer att röstas ned, en stoppkloss för privata alternativ, för möjligheten att byta jobb och, i slutändan, för möjligheten att få vård när man blir sjuk. Det har i dagens debatt hänvisats hit och dit.
Det har hänvisats till omfattande utredningar - och det är sant att det finns en omfattande SOU - som dock säger att man inte har kunnat hitta några rapporter om undanträngningseffekter. Det har också hänvisats till Myndigheten för vård- och omsorgsanalys. Det finns en sådan rapport, ja. De kunde inte visa om patienter påverkades. De rekommenderade oberoende forskning och tyckte att det fanns mycket åsikter men inte så mycket fakta på detta område.
Det har hänvisats till Läkarförbundet. Läkarförbundet påpekar precis det jag just sa, nämligen att det i utredningen som ligger till grund för detta inte finns ett enda exempel på att man hittat någon undanträngningseffekt. Jag kan alltså inte låta bli att tycka att delar av dagens debatt handlar om det klassiska sovjetiska tricket att lova att bygga broar där det inte finns någon flod. Och sådant tycker jag inte att vi ska hålla på med.
Till och med Lagrådet skriver att det är svårt att bedöma vad syftet med lagen egentligen är, och vilka problem som kan uppstå kan man inte förutse, konstaterar Lagrådet. Så vi säger nej till detta förslag men ja till utskottets förslag om vård oavsett utförare och ja till förslaget om ett tydligt fokus på rehabilitering.
Michael Anefur (KD):
Jag har en fråga till Mats Wiking om heltidstjänster inom hemtjänst. Jag tror inte att någon är emot detta. Delade turer är på många sätt ett elände. En del tycker att det kan vara bra att kunna jobba halvtid. Men väldigt många tycker inte att det är helt okej.
I min hemkommun, Kristianstad, satsade man hårt för att försöka lösa frågan. Då uppstod det lilla problemet att det hela också skulle finansieras. I grunden håller nog alla med om att en lösning vore bra.
Men i min kommun, som då styrdes av Socialdemokraterna, Liberalerna och säkert något ytterligare parti, fick man lägga ned projektet eftersom man inte kunde finansiera det. Mats Wiking har kanske en lösning på detta. Det vore intressant att höra.
Michael Anefur (KD):
Tack, Mats Wiking, för svaret! Delade turer innebär att det finns en arbetsbelastning på morgonen. Under dagen är arbetsbelastningen mindre, och sedan kommer en ny topp framåt kvällen. Det är där bekymret uppstår. Vad gör man däremellan? Ska man jobba någon annanstans, eller ska man inte jobba? Ska man ha betalt för att bara finnas där?
Det låter kanske som att jag gör mig lustig, men det är inte så. I grunden håller jag med om att heltid för dem som vill ha det är jättebra. Men som gammal kommunpolitiker vet jag att allting ska betalas och finansieras. Drömmar och visioner är jättebra, men det ska också betalas. Det är där problemet uppstår. Hur säkerställer vi att vi kan göra detta?
Vi är överens om att det vore bra. Jag är något mer skeptisk till hur enkelt det är. Mats Wiking tycker att vi ska arbeta mot det, och det kan man tycka. Jag undrar dock hur vi ska finansiera det hela.
Michael Anefur (KD):
Vi vet att sex av tio äldre som bor i villa och tre av tio äldre som bor i bostadsrätt tycker att de bor för stort. Det innebär att det finns 420 000 hushåll i Sverige där man bor kvar i ett boende som man tycker är för stort. Detta sätter fokus på vad det egentligen handlar om.
Man hittar inte alternativen. Att flytta till en mindre bostad blir mycket dyrare än att bo kvar i den avbetalda villa man redan har. Man fastnar, och vi får inte igång några flyttkedjor över huvud taget. Här måste politiken lyckas med att skapa incitament för dem som vill flytta till mindre och mer ändamålsenliga boenden.
Vi kristdemokrater vill höja taket i bostadstillägget för att öka efterfrågan på nyare och därmed dyrare bostäder. Vi vill också höja själva bostadstillägget för pensionärer så att de med lägst pension får mest hjälp. Vi tycker att man när man har fyllt 85 år åtminstone ska vara myndig nog att själv bestämma hur man vill ha det.
Har man fyllt 85 år ska man utan biståndsbedömning kunna säga: Nu vill jag bo i ett trygghetsboende - nu behöver jag ett särskilt boende. Det vore ganska rimligt. För att åstadkomma dessa flyttkedjor krävs att pensionärernas inkomster ökar. Vi vill stimulera kommunerna att bygga fler äldrebostäder i olika former.
Det vill vi göra med en äldreboendemiljard. Vi kommer också att stödja goda förslag som ökar byggandet av boenden för äldre. Sedan kommer vi till Riksrevisionens rapport. Den är ganska grym. Alla miljarder som har satsats har inte lett till någonting, åtminstone inte till något som kan påvisas.
Jag tror att det man inte kan se i Riksrevisionens rapport är att det handlar om två saker. Det handlar om särskilda boenden, och där är Riksrevisionen väldigt tydlig, så tydlig man nu kan vara. Man visste nämligen inte hur många särskilda boenden det fanns när detta infördes, och man är inte riktigt säker på hur många som finns nu heller. Men man kan inte se någon effekt, säger man.
Vad man inte följer upp på samma sätt är antalet trygghetsboenden, som vad jag förstår har ökat ganska kraftigt under de här åren. Det är möjligt att kommunerna har varit smarta. Man hade inte behov av fler särskilda boenden, men man hade behov av trygghetsboenden, och så har man byggt det. Om detta vet vi väldigt lite utifrån Riksrevisionens rapport. Det är självklart rimligt att vi tar den på allvar.
Det är rimligt att man följer upp alla statliga pengar som fördelas ut till kommuner. Det finns däremot något som är fullständigt klart. För att vi ska få ett byggande av boende för äldre kommer det att krävas statligt stöd i någon form även framöver.
Och om vi inte skulle lyckas med det ser vi ett problem som bara ökar och ökar tills det så småningom blir helt oöverstigligt. Med det vill jag yrka bifall till reservation 5.
Michael Anefur (KD):
Jag vill börja med att yrka bifall till utskottets förslag till beslut. Det är bra att vi i dag har att behandla ett betänkande som reglerar all form av alkohol. Tidigare lagstiftare i denna församling har inte tagit i beaktande att alkohol skulle kunna uppträda i till exempel fryst form, i pulverform eller godisform, och de har därför heller inte reglerat det.
Detta åtgärdas genom betänkandet, och det är bra. Det känns som att vi kommer att få en enig riksdag bakom detta. Fru talman! När alkoglassen kom till vår kännedom beslutade de stora livsmedelsföretagen snabbt att ta bort den ur sitt sortiment.
Det gjorde de eftersom de ansåg att det inte var försvarbart att sälja alkohol i en till största delen barnrelaterad produkt. Jag vill påstå att livsmedelsföretagen har en inre kompass som visade helt rätt i det avseendet, nämligen att se barnen först.
Jag kan ur ett rent logiskt perspektiv förstå hur Moderaterna resonerar när de vill tillåta försäljning av alkoglass upp till 3,5 procent, men då ger man samtidigt barnperspektivet för lite utrymme, anser vi kristdemokrater.
Som kristdemokrat väljer jag att alltid, när det är möjligt, ge så mycket stöd och skydd till barnen som över huvud taget kan uppnås, så även i denna fråga. Fru talman! Allvarligt talat: Sverige har klarat sig och kommer att klara sig utmärkt utan en folkglass 3,5 procent.