KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ylva Johansson (S):
Också jag vill tacka för debatten och kort svara Cristina Husmark Pehrsson. Som Cristina Husmark Pehrsson vet kan jag inte kommentera hur enskilda landsting sköter sin upphandling eller vilka prioriteringar de gör. Det ligger helt inom deras kompetensområde. Men om man bygger ut och satsar nya resurser inom den psykiatriska vården ser jag det också som naturligt att fler kan medverka i den.
Däremot vill jag inte medverka till att vi får en marknadslösning. Jag vill inte tvinga ut vårdsökande på en marknad, men jag ser gärna att det finns flera aktörer som kan tillhandahålla vård och omsorg. Avslutningsvis, herr talman, vill jag säga att också jag tycker att det varit en intressant och bra debatt. Vi har alla som framträdande politiker ett stort ansvar för hur och att debatten om psykiatrin förs.
För det första vet vi att det fortfarande finns problem med både fördomar och stigmatisering i debatten kring psykiatrin, och vi har ett ansvar för att motverka detta. För det andra vet vi att psykiskt sjuka i stor utsträckning är en svag grupp. Tvärtemot vad man kan tro om man läser tidningar är det i allmänhet inte en grupp som gör särskilt mycket väsen av sig.
Kanske är det också en av orsakerna till att resurser historiskt inte har satsats tillräckligt mycket på denna grupp. Där har vi gemensamt ett ansvar för att lyfta fram de här frågorna och att fortsätta att driva ett utvecklingsarbete.
Ylva Johansson (S):
Vi avvaktar inte alls. Jag är väldigt glad för Inger Renés stora engagemang i de här frågorna. Det engagemanget behövs. Vi har redan satt i gång med ganska mycket arbete på det här området. För första gången har Socialstyrelsen nu i uppgift att titta på om vi ska ha föreskrifter när det gäller maten inom äldreomsorgen. Maten har aldrig tidigare behandlats med en sådan vikt som nu sker. Den jämställs med de andra åtgärderna inom vården och omsorgen. Det arbetet är redan i gång.
Socialstyrelsen har också redan dragit i gång det informationsarbete och stöd för kvalitetsutveckling som man har i uppgift att genomföra. Går man in på Socialstyrelsens hemsida kan man följa aktuella artiklar som hela tiden läggs upp på deras särskilda område för närings- och måltidsfrågor som är ett resultat av det uppdrag som man fick för ett år sedan.
De ska också inom en mycket kort tid komma fram med förslag på vilken typ av stöd som behövs för att tillsynen när det gäller måltidsfrågorna ska få en annan tyngd och konkretion än vad de har haft. Det här arbetet pågår för fullt. När det gäller personalens utbildning gör vi den största satsningen någonsin på äldreomsorgspersonalens kompetensutveckling.
Just frågor om näringslära men också om måltidssituationen i stort, som Inger René beskriver väldigt bra här i sitt inlägg, är ett av de områden som är mest prioriterat ute i kommunerna. Regeringen beslutade strax före jul om att fördela ungefär 800 miljoner kronor till de projekten. Många av dem handlar om just de här frågorna. Väldigt mycket pågår alltså redan, men jag tror inte att vi ska vara nöjda. Väldigt mycket mer behöver göras.
Den här frågan kommer också att finnas med i den nationella utvecklingsplanen för äldreomsorgen som jag kommer att presentera för riksdagen under våren. En fråga som man kan ställa sig är hur kommunerna på ett ännu bättre sätt ska kunna ta ett helhetsgrepp om måltidsfrågorna.
Det handlar ju också, som beskrivs så väl av den ljuvliga doften från de här bullarna, om lust och njutning, och förhoppningsvis också ofta om samvaro. Måltiden är ett bra tillfälle för samvaro. Men det handlar också om många äldre människor som har sjukdomar och kanske många mediciner som påverkar både smaken och upplevelsen av maten och också aptiten. Det måste man ta särskild hänsyn till.
Då blir jag förstås lite bekymrad när jag ser på situationen ute i kommunerna. Nyligen träffade jag Dietisternas riksförbund. De uppgav att det totalt sett i Sveriges kommuner endast var anställt 9,6 dietister. Det finns naturligtvis även andra personalgrupper som kan göra ett bra arbete på det här området, men man kan ändå lite förvånat konstatera att det borde finnas ännu mer av den kompetensen ute i kommunerna.
Så även om mycket pågår, finns det mer att göra. Jag är glad för det stora engagemang som Inger René visar. Jag tror att det är viktigt att måltiden inte bara ses som ett näringsintag utan att vi ser till hela måltidssituationen. Det är också en väsentlig del av det sociala innehållet inom äldreomsorgen.
Ylva Johansson (S):
Vi har inte gömt undan matfrågan i någon utredning. Det som händer är att vi har satsat nu. På regeringens initiativ pågår just nu utvecklingsarbete och kompetensutveckling på bred front inom det här området på ett sätt som det aldrig har gjort tidigare. Vi har inte gömt undan någon fråga. När det gäller vårdbiträdenas och undersköterskornas kompetens är det precis så som jag också sade i mitt svar och i mitt tidigare inlägg.
Det är där vi gör de stora satsningarna. Det är också där man har valt att i väldigt många fall prioritera just näringslära och måltidssituationen. Där gör vi större satsningar än någonsin tidigare. Jag delar uppfattningen att den nära personalens kompetens spelar väldigt stor roll. Och som säkert Inger René vet håller Skolverket redan på med en översyn av kursplanerna för bland annat omvårdnadsprogrammet.
Men man måste också säga att det inte bara handlar om att önska sig bättre situationer ute i hemtjänsten inte minst. Det är ofta där vi har problemen med de här lådorna som Inger René beskriver. Det handlar också om att våga vara beredd att ta politiskt ansvar för att satsa pengar på den här verksamheten. Då är det svårt att få ihop det med den övriga politiken som Inger Renés parti företräder.
Där handlar det om att man ska sänka skatterna väldigt mycket redan nästa år och ännu mer de kommande åren. Vill man ha en bättre måltidssituation i hemtjänsten och i de särskilda boendena måste man också vara beredd att satsa mer pengar.
Kompetens är viktigt, men det behövs också mer resurser så att det finns tillräckligt med personal som har tid att sitta ned tillsammans med vårdtagaren när man äter, som har tid att duka lite snyggt på bordet, röja undan andra saker som ligger där, kanske tända ett ljus, kanske lägga upp maten lite snyggt och finnas med. Vi vet i dag från undersökningar av hur måltidssituationen ser ut att det ger väldigt mycket bättre resultat när det gäller hur mycket mat man faktiskt äter.
Vi vet också en hel del om vad man kan göra med själva näringsinnehållet i maten, hur det ska bli godare så att man äter mer och får i sig mer. Då måste man också vara beredd att satsa mer pengar på den här verksamheten, och det kommer vi socialdemokrater att göra.
Ylva Johansson (S):
Det är ju så - det vet ju Inger René också - att om man räknar på Moderaternas budgetförslag så resulterar det i mindre pengar till kommuner och landsting än vad de har i dag. Det är naturligtvis så att man inte både kan få mer pengar till offentlig verksamhet och samtidigt göra väldigt stora skattesänkningar. Där har man ett val att göra, och det är det valet som väljarna kommer att få göra på valdagen i år. Men jag vill ändå kommentera detta. Det är inte sant att ingenting händer.
Det är sant att vi har stora problem fortfarande, men det är inte sant att ingenting händer, och det är inte sant att maten inte värderas lika högt som medicinen. Det var precis det som var innebörden av regeringens beslut för ett år sedan då vi ändrade den här synen. Just nu pågår den största kompetensutveckling som staten någonsin har satsat på inom äldreomsorgens personal. En stor andel av detta handlar just om måltidssituationen och näringslära. Socialstyrelsen håller nu på med ett brett utvecklingsarbete.
Väldigt mycket pågår just nu, och det är självklart att det kommer att leda till förbättringar. Jag är dock inte nöjd. Jag tror att vi behöver göra ännu mer än det som redan pågår. Inte minst tror jag att äldre invandrare är en grupp som behöver uppmärksammas. Det gäller inte bara maten, utan det gäller i väldigt många avseenden inom äldreomsorgen, där jag tror att vi behöver göra särskilda insatser för att se till att få en bra äldreomsorg för våra äldre invandrare.
Det är en av de frågor jag också kommer att återkomma till i den nationella utvecklingsplanen till riksdagen i vår.
Ylva Johansson (S):
Jag har stor respekt för det engagemang som både Kenneth Lantz och Maud Ekendahl visar i arbetet och som jag också vet att ni har i era andra funktioner när ni stöter på de här frågorna. Men det är inte sant att mitt svar är att vi ska avvakta och inte göra någonting. Väldigt mycket pågår redan, och det måste drivas vidare. Vi kan som exempel ta frågan om läkemedel.
Det nya läkemedelsregistret som riksdagen lagstiftade om infördes i våras. Jag tror att det började fungera i november före jul. Nu har vi ett läkemedelsregister. Det betyder att läkare eller farmaceuter alltid kan ta reda på vilka läkemedel personen redan har. Det innebär i den praktiska situationen en förbättring för mängder av framför äldre människor. Men man vet själv hur det är när man sitter hos doktorn. När doktorn frågar vilka mediciner man redan har kommer man inte ihåg vad de heter, och sedan byter de ju namn varje gång man hämtar ut dem.
Det är inte så lätt att veta vilka det är eller vilken dos. Det kan man alltid ta reda på, och därmed på ett bättre sätt avväga medicineringen. Det är en stor och viktig åtgärd som vi just har genomfört och som jag tror kommer att betyda mycket. När det gäller elektroniska journaler delar jag uppfattningen. Jag tycker att det är allvarligt att vi inte har det. Vi borde ha elektroniska journaler i hela sjukvårdssystemet.
Vi måste genomföra de lagändringar som gör det möjligt att också kunna få information från varandras olika journaler. Jag avser inte att tillsätta några utredningar, utan arbetet drivs nu framåt. IT-strategin kommer att presenteras inom kort. Vi har där för första gången blivit överens alla Sveriges kommuner och landsting, de stora statliga aktörerna och regeringen. Det är ett stort och viktigt steg att vi har en gemensam syn på att det behövs gemensamma grepp.
Den utredning som tar fram lagförslag för att möjliggöra informationsöverföringen kommer med sina förslag i höst. Jag räknar med att de mycket kort därefter, efter remissbehandling, kan bli proposition så att vi kan få den förändringen. Självklart ska ingen drabbas av repressalier när man rapporterar felaktigheter eller risker. Det tror jag att vi kan vara överens om.
Frågan är: Hur kan vi ytterligare förbättra avvikelserapporteringen över huvud taget? Det gäller både att få den mer frekvent och att man rapporterar tillräckligt brett. Det gäller också att information som sedan finns i avvikelserapporteringen verkligen återförs så att det kan leda till förändringar av rutiner och verksamheter. Här är jag mycket öppen för att diskutera olika sätt att åstadkomma den förbättringen. Jag vet att Socialstyrelsen under en tid har prioriterat den frågan mycket högt.
Man har haft regelbundna genomgångar av just avvikelserapporteringen runtom i landet ute hos huvudmännen. Jag kommer att träffa Socialstyrelsens ledning om detta i nästa vecka. Jag vill ta del av deras förslag innan jag uttalar mig om vilka förändringar jag kan tänka mig. Men jag vet av förhandsinformation från medierna att Socialstyrelsen också kommer att föreslå förändringar när det gäller lagstiftningen lex Maria. Det ska bli intressant att ta del av de förslagen.
Ylva Johansson (S):
Erik Ullenhag har frågat mig vilka åtgärder som jag avser att vidta för att tillgodose patientens rätt till kontinuitet och samordning i enlighet med ett förslag från Socialstyrelsen. Låt mig inledningsvis poängtera att patientsäkerhet, samordning och kontinuitet i vården är mycket viktiga och angelägna frågor som i hög grad påverkar den enskildes möjligheter att få en god och trygg vård. Jag vill dock understryka att sjukvårdshuvudmännen har en skyldighet att erbjuda en god hälso- och sjukvård.
I detta ligger bland annat att vård och behandling så långt det är möjligt ska utformas och genomföras i samråd med patienten. Hälso- och sjukvården ska också tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behandlingen. Socialstyrelsen har som tillsynsmyndighet till uppgift att bland annat stödja och granska verksamheten och hälso- och sjukvårdspersonalens åtgärder.
Dagens hälso- och sjukvård är högt specialiserad, vilket för många patienter innebär att de inom ramen för sin vård kommer i kontakt med många olika vårdgivare. Det är viktigt att det finns någon bland dessa professionella som kan ta ett samlat grepp om patientens vårdkontakter. Människor med svåra sjukdomstillstånd som cancer och äldre multisjuka är några av de patientgrupper som är mest utsatta och där behovet av samordning är stort.
När det gäller cancervården vidtas det i dag en rad åtgärder för att förbättra denna. Jag vill här peka på Socialstyrelsens arbete med att ta fram nationella riktlinjer för behandling av de största cancerformerna, bröstcancer, kolorektal cancer och prostatacancer. Arbetet med riktlinjerna sker utifrån en helhetssyn på cancervården. Begreppet patientansvarig läkare, PAL, infördes i hälso- och sjukvårdslagen 1991.
Syftet med att införa bestämmelsen om PAL var just att förbättra läkarkontinuiteten för patienterna. Tanken var att en PAL bland annat skulle samordna de undersöknings- och behandlingsåtgärder som vidtagits och se till att patienten skulle få en reell möjlighet att samråda och påverka vården och behandlingen. Som komplement till föreskriften om PAL, som tillämpas inom sjukhusvården, finns en bestämmelse i hälso- och sjukvårdslagen om fast läkarkontakt i primärvården.
Socialstyrelsen har gjort en utvärdering av reformen och lämnat vissa förslag till förändringar. Man har till exempel föreslagit att flera yrkeskategorier än läkare ska kunna vara patientansvariga. Jag vill dock betona att de bestämmelser som redan finns ger goda förutsättningar att förbättra kontinuiteten i vården. Det är viktigt att huvudmännen och tillsynsmyndigheten ser till att de tillämpas. Socialstyrelsens förslag bereds för närvarande inom Regeringskansliet.
Ylva Johansson (S):
Låt mig först ta upp cancervården, som Erik Ullenhag inleder med. Jag delar uppfattningen att vi har brister inom cancervården. Det gäller framför allt likvärdigheten. På många håll fungerar cancervården mycket bra, ibland till och med alldeles utmärkt, en av de bästa i världen.
Samtidigt får vi oupphörligen rapporter om patienter som inte har fått den vården, inte har fått vård i tid eller inte har fått det bemötande som man har räknat med. Därför är det viktigt att vi kan vidta nationella åtgärder för att säkerställa alla patienters likvärdiga bemötande och vård överallt i landet.
Där hoppas jag mycket på de nationella riktlinjer från Socialstyrelsen som inom kort kommer att gå ut på remiss och som kommer att ta tag i flera av de här frågorna, också i ett helhetsperspektiv på cancervården. Det kan bland annat handla om sådant som rimliga väntetider vid olika typer av diagnoser.
När det gäller frågan om patientansvarig läkare eller någon annan funktion är det naturligtvis oförskämt att säga att det inte finns någon person på Socialdepartementet som har ansvar för frågan eller att vi har gömt den eller glömt den. Det är naturligtvis inte sant. Självklart finns den på departementet. Det har varit en svår fråga att ta ställning till.
Jag tror säkert att Erik Ullenhag har läst på och vet att Socialstyrelsen i sitt förslag säger att PAL-funktionen fungerade mycket bra när den infördes men att den sedan successivt har försvagats. Där det finns en PAL i dag tyder Socialstyrelsens utvärdering på att PAL-ansvaret ofta uppfattas som ett behandlingsansvar inom den egna specialiteten.
Ansvaret för patienten upplevs bara finnas då patienten finns inom den enhet där läkaren arbetar. Ingen av läkarna i Socialstyrelsens undersökning har uppfattat sig ha ett övergripande ansvar för kontinuitet, säkerhet och samordning, som ligger i PAL-funktionen. Det här är allvarligt. Det är allvarligt att PAL inte finns, men det är också allvarligt att de där de finns inte uppfattar sig på det sätt som var avsikten när patientansvarig läkare infördes.
Då bör man ändra i den lagstiftningen. En förändring som Socialstyrelsen har föreslagit är att man tar bort 27 § i hälso- och sjukvårdslagen och i stället lägger ansvaret på verksamhetschefen. Jag tvekar lite till en sådan förändring. Jag är rädd att det inte är en förstärkning av den nödvändiga kontinuiteten och att någon tar ansvar för den kontinuiteten inom sjukvården.
Om man bara tar bort den befintliga skyldigheten att ha en patientansvarig läkare, därför att alla inte lever upp till den, och i stället lägger den på verksamhetschefen är jag rädd att det inte leder till en förbättring. Jag menar att ansvaret ändå alltid ytterst ligger på verksamhetschefen. Jag tror snarare att man kanske behöver jobba med någon annan typ av lagförändring än den Socialstyrelsen har föreslagit.
Ylva Johansson (S):
Det är självklart att vi på Socialdepartementet vet vad en patientansvarig läkare är. Det är självklart att de förslag som har lämnats till departementet inte har försvunnit och inte är försvunna. Det finns alltid ansvariga enheter som ansvarar för alla frågor på vårt departement.
Den beskrivning som har getts i tidningen under nyårshelgen var felaktig på den punkten. Anledningen till att det har tagit tid att komma fram med förslag är att själva sakfrågan är ganska svår. Jag är ledsen, fru talman, att Erik Ullenhag inte verkar vilja diskutera sakfrågan: Hur ska vi göra med lagstiftningen i fråga om patientansvarig läkare?
Är det bra att gå på Socialstyrelsens förslag, att avskaffa den paragrafen och i stället lägga ansvaret på verksamhetschefen? Jag själv tvekar om detta. Jag är rädd att det kan uppfattas som att vi försvagar ansvaret, om en person ansvarar för kontinuiteten och har det övergripande ansvaret för varje individ som har behov av en sådan funktion.
Jag skulle snarare vilja gå i en annan riktning, där vi kanske skulle titta på en annan typ av lösning i lagstiftningen. Det här är ju ändå det som kärnfrågan gäller. Jag tycker att det är synd, fru talman, att Erik Ullenhag inte vill diskutera den frågan. Jag är intresserad av vad som är Folkpartiets ståndpunkt. Är det Folkpartiets ståndpunkt att vi ska gå på Socialstyrelsens förslag och ta bort paragrafen? Vad är annars lösningen i detta? Sedan tar Erik Ullenhag upp frågan om en nationell cancerplan.
Jag tycker att Erik Ullenhag gör det på ett sakligt och bra sätt. Vi hade en utredning, som Erik Ullenhag väl känner till, som fick i uppgift att fundera på om det är en bra idé att ha nationella planer för olika diagnoser, till exempel en cancerplan. Den kom med sitt betänkande och tog tydligt ställning emot detta. Jag tror att det då inom flera politiska partier och i sjukvården fanns en stor förståelse för det ställningstagandet.
Samtidigt när vi tittar på cancervården och dess utveckling, och inte minst cancervårdens utmaningar och möjligheter, tycker jag liksom Erik Ullenhag att det inte finns någon anledning att benhårt stå fast vid den tidigare ståndpunkten. Jag tycker att vi ska vara öppna för att pröva tanken om en cancerplan. Det kanske är motiverat i det här fallet. Jag kan se flera skäl till att det skulle vara det.
Därför har jag nyligen gett Socialstyrelsen i uppdrag att överväga detta, att titta på förutsättningarna för en nationell cancerplan. Även om det fanns skäl för de argument som framfördes i utredningen kan det finnas skäl för att ta ett annorlunda beslut när det gäller cancer och en nationell cancerplan. Jag är öppen för att undersöka detta.
Ylva Johansson (S):
Låt mig ta det sista först. Cancervården i Sverige har inte bara brister. Den har framför allt möjligheter och åstadkommer väldigt mycket bra i dag. En av orsakerna till att det blir skillnader i bemötande och i behandling handlar om att utvecklingen av cancervården går fantastiskt fort, vilket är otroligt glädjande. Nya mediciner och nya behandlingsmetoder kommer fram i ett fantastiskt snabbt tempo, och det ger stora möjligheter.
Det är viktigt att komma ihåg att det är det som är bakgrunden till många av de skillnader som vi ser i dag. Men det minskar inte behovet av att vi åstadkommer en skarpare nationell likvärdighet utifrån patientens perspektiv. Ett husläkarsystem kommer naturligtvis inte att kunna klara de utmaningar som svårt sjuka patienter möter när de bollas mellan olika delar av den specialiserade vården. Det gäller en del cancerpatienter, men det gäller till exempel också multisjuka äldre.
Jag tror att vi behöver titta på ett bredare perspektiv för att hitta en sådan funktion. Jag är, som jag har sagt tidigare, tveksam till att helt enkelt ta bort 27 §, som föreslås från Socialstyrelsen. Jag är rädd att det uppfattas som en försvagning av den här funktionen. Däremot tycker jag att Socialstyrelsen har helt rätt när man säger att det inte alltid måste vara en läkare. Många gånger kan det vara en annan funktion inom sjukvården som är bättre lämpad att svara för den här kontinuiteten.
Det kan till exempel vara en strålningssjuksköterska. Det kan vara någon annan funktion beroende på vem patienten är, var patienten vårdas och för vilken diagnos. Man kanske på ett flexiblare sätt inte skulle vara låst till att det måste vara en legitimerad läkare utan också kunna använda andra professioner inom sjukvården för den här patientansvariga funktionen, för att säkerställa kontinuiteten från patientens perspektiv.