KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Gunvor G Ericson har frågat mig vilka initiativ jag kommer att ta för att en tidsplan ska bli allmänt känd för direktiv till utredningen om att utreda hur papperslösa och asylsökande ska få tillgång till hälso- och sjukvård på i allt väsentligt lika villkor som övriga invånare. Gunvor G Ericson har också frågat mig vilka åtgärder jag kommer att vidta för att en utredning snarast ska tillsättas.
Enligt hälso- och sjukvårdslagen är landstingen skyldiga att erbjuda omedelbar hälso- och sjukvård till alla som vistas inom landstinget, även de som inte är bosatta där. Denna skyldighet omfattar även personer som vistas i Sverige utan tillstånd. Landstingen är inte skyldiga att tillhandahålla vården kostnadsfritt eller till ett särskilt lågt pris men får samtidigt inte neka patienten omedelbar vård på grund av bristande betalningsförmåga.
Reglerna om hälso- och sjukvård och tandvård för asylsökande med flera återfinns i lagen om hälso- och sjukvård åt asylsökande med flera som trädde i kraft den 1 juli i år. Lagen innebär i allt väsentligt en kodifiering av den vård som berörda personer tidigare erbjudits enligt överenskommelser mellan staten och Sveriges Kommuner och Landsting. Enligt gällande lagstiftning erbjuds asylsökande barn samma hälso- och sjukvård samt tandvård som barn bosatta i Sverige.
Detsamma gäller även för barn till föräldrar som undanhåller sig verkställighet av avvisningsbeslut, barn som i debatten brukar kallas för gömda barn. För asylsökande vuxna erbjuder Sverige omedelbar vård och vård som inte kan anstå, det vill säga sådan vård som behövs för att förebygga akuta sjukdomstillstånd. För personer som inte sökt nödvändiga tillstånd för vistelse i Sverige finns ingen lagstadgad skyldighet för landstingen att erbjuda vård på samma villkor som för personer bosatta i Sverige.
Jag anser inte att dagens ordning är tillfredsställande. När det gäller frågan om en eventuell utvidgning av vårdens omfattning för vissa grupper krävs att en utredning ser över detta. Regeringen har därför i budgetpropositionen för 2009 aviserat att en särskild utredare kommer att få i uppdrag att utreda frågan. Utredaren ska fästa särskild vikt vid barns behov. Arbete pågår för närvarande med att utarbeta direktiv till denna utredning.
Ambitionen är att utredningen ska kunna påbörja sitt arbete under våren 2009. Utredningsdirektiv kommer att bli offentliga så snart som de beslutats av regeringen enligt gängse regler för hur utredningsdirektiv utarbetas och offentliggörs.
Göran Hägglund (KD):
Jag är tacksam för att Gunvor G Ericson har tagit upp den här frågan, för det är en fråga som behöver diskuteras och beröras. Ingen av oss vet egentligen hur många som finns här på oklara grunder.
Men det är många människor som finns här som inte är berättigade till den vård som jag tror att de flesta av oss tycker är rimlig att vi ska ge. Det handlar, som Gunvor G Ericson säger, om relativt små kostnader.
Att inte göra något kan i vissa fall leda till ännu större kostnader. Jag kan försäkra Gunvor G Ericson om att mitt engagemang i den här frågan är betydande. Utan det tror jag inte att vi hade varit där vi är i dag. Jag betonar än en gång att regeringen arbetar med direktiv. Direktiven kommer att publiceras och utredare namnges.
I direktiven kommer det att framgå hur lång tid utredaren har på sig. Denna utredning är avsedd att ligga till grund för en ny, bättre lagstiftning än den nuvarande.
Göran Hägglund (KD):
Till protokollet vill jag säga att jag ännu inte har hunnit ta på mig tröjan. När det gäller varaktigheten i samarbetet med Socialdemokraterna från Miljöpartiets sida tror jag att jag sade elva budgetar, men det må vara. Vi har sett att under en lång tid har den här frågan varit olöst. Det känns nu som att vi är ganska nära en lösning. Vad är det som kärvar? frågar Gunvor G Ericson.
Det är naturligtvis många aspekter, synpunkter och tankar som kommer in från olika departement och olika partier när vi formulerar direktiven. Så ska det vara. Så ska ett samarbete fungera. Jag räknar med att den här utredningen ska kunna tillsättas i början av året. Då ska det kunna komma i gång ett arbete som syftar till att få en lösning på den här långvariga frågan.
Det är rätt att enskilda personer tidigare har uttalat sig för utredningen. Mitt parti har länge arbetat för att den ska åstadkommas. Det var först i budgetsammanhang som partierna kom överens om den formulering som jag läste upp tidigare.
Därmed har vi kunnat sätta i gång arbetet med direktiven som jag hoppas ska vara en viktig milstolpe i arbetet för att åstadkomma rätt till vård för människor som tillhör vårt samhälles mest utsatta.
Göran Hägglund (KD):
Josefin Brink har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta med anledning av det som anförts om landstingens diskriminering av lesbiska par när det gäller assisterad befruktning. Enligt hälso- och sjukvårdslagen är målet för hälso- och sjukvården en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Vården ska ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet.
Vårt sjukvårdssystem är uppbyggt enligt principen att det är sjukvårdshuvudmännen som ansvarar för att erbjuda invånarna en god hälso- och sjukvård. Det är sjukvårdshuvudmännen som självständigt finansierar och beslutar hur de organiserar och bedriver vården inom sitt område. De bestämmer hur mycket resurser som ska avsättas för exempelvis behandlingar av ofrivillig barnlöshet och under vilka förutsättningar sådan vård ska ges.
Det kan därför, precis som för andra vård- och behandlingsmetoder, se olika ut i olika delar av landet. Exempelvis kan kostnaderna för assisterad befruktning och reglerna om antal erbjudna behandlingar variera mellan olika sjukvårdshuvudmän. Hur bör då prioritering av dessa behandlingar ske inom hälso- och sjukvården? Enligt hälso- och sjukvårdslagen ska den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ges företräde till vården.
I samband med att dessa principer infördes i hälso- och sjukvårdslagen redovisade regeringen vissa allmänna riktlinjer för prioriteringarna som riksdagen har ställt sig bakom. Riktlinjerna utgår från patientens behov av vård. Bedömningen av vem som ska få tillgång till assisterad befruktning ska, liksom andra prioriteringar inom hälso- och sjukvården, göras med utgångspunkt i dessa riktlinjer.
Grundtanken är att det är huvudmännen som är mest lämpade att göra de prioriteringar av resurserna som behövs för en bra vård. Enligt lagen om förbud mot diskriminering är diskriminering som har samband med sexuell läggning sedan år 2005 förbjuden inom hälso- och sjukvården. Den som anser sig ha blivit utsatt för diskriminering kan vända sig till Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning, HomO.
Ombudsmannen ska se till att reglerna följs och ska genom bland annat rådgivning medverka till att den som utsatts för diskriminering kan tillvarata sina rättigheter. Ombudsmannen kan också föra talan i domstol för en enskild som anser sig ha blivit diskriminerad. För närvarande pågår två processer i domstol som rör insemination. Jag förutsätter att sjukvårdshuvudmännen noga följer utgången i dessa mål och i förekommande fall vidtar relevanta åtgärder.
Göran Hägglund (KD):
Josefin Brink använder tiden till att kasta sig över mig i både det ena och det andra avseendet. Det låter jag svepa förbi just nu för att i stället återigen konstatera att landstingen är ansvariga för att organisera hälso- och sjukvården. Det är landstingen som bestämmer om avgifterna.
Det pågår för närvarande två rättsliga processer som det vore direkt olämpligt om jag gav mig in i. Den ena handlar om ett par i Västerbottens län, och den andra handlar om ett par i Uppsala län.
Dessa rättsliga processer ska rimligen ha sin gång för att man ska se vilken frihet landstingen har och vad de har att rätta sig efter.
Jag får väldigt många gånger frågor om skillnader mellan landsting för olika saker eller skillnader mellan olika landsting för samma sak. Vi har den ordningen att vi på den nationella nivån bestämmer vissa saker. Till dem hör inte avgifterna, utan avgifterna är en fråga för landstingen att hantera.
Det är enbart på det sättet jag kan välja att besvara denna interpellation. Den rättsliga processen måste ha sin gång.
Göran Hägglund (KD):
Jag får dagligen brev från människor som tar upp konkreta fall som kan vara oerhört ömmande och angelägna men där de här fallen är föremål för prövning i rättsliga instanser. Jag måste då skriva till dem att jag tyvärr inte har möjlighet att ingripa. Det är precis på samma sätt här, Josefin Brink, att det här är fall som pågår.
Josefin Brink är naturligtvis snabb ändå att fälla sin dom. Här har uppenbarligen juridiken gått miste om ett domarämne som heter duga. Kanske juridiken är att beklaga att hon ägnar sig åt den här frågan i kammaren i stället för att göra det i en domstolslokal.
Arbetsfördelningen är sådan att landstingen beslutar själva hur de organiserar vården och om sitt avgiftssystem. Vi har självklart ett ansvar på den nationella nivån, men till det som vi har ansvar för hör inte att sätta avgifterna i enskilda landsting.
Göran Hägglund (KD):
I samma stund som jag besvarar den frågan gör jag precis det som jag inte bör göra i min nuvarande roll. Det här är en sak för landstingen att avgöra. Jag välkomnar naturligtvis varje debatt i varje enskilt landsting om hur man sätter avgifterna i det här sammanhanget och i andra sammanhang, för det spelar en mycket stor roll för människor.
Men jag har inte på mitt bord att avgöra de här frågorna åt till exempel landstinget i Östergötland eller att ta vänsterpartister i örat om de har röstat fel enligt Josefin Brinks mening.
Göran Hägglund (KD):
Raimo Pärssinen har frågat justitieministern vad ministern avser att göra för att förhindra att barn och ungdomar hamnar i en situation med obetalda skulder till kommuner och landsting samt om ministern inom en snar framtid kommer att ta initiativ till att lägga fram förslag på lagändring inom det offentligrättsliga området såsom har skett inom privaträtten. Ansvarsfördelningen inom Regeringskansliet är sådan att det är jag som ska besvara interpellationen.
Enligt hälso- och sjukvårdslagen, 1982:763, får vårdavgifter tas ut enligt grunder som landstinget eller kommunen bestämmer, i den mån inte annat är särskilt föreskrivet. En patient betalar under en tolvmånadersperiod högst 900 kronor för öppen hälso- och sjukvård. Har en förälder eller föräldrar gemensamt flera barn under 18 år får barnen gemensamt avgiftsbefrielse när kostnaderna uppgår till 900 kronor.
Nästan samtliga landsting har dessutom beslutat att barn och ungdomar under 20 år inte betalar någon avgift i öppen hälso- och sjukvård. Några landsting tillämpar dock andra regler. Exempelvis tar Stockholm ut en avgift från och med 18-årsdagen. Gotland tillämpar halv avgift för barn under 18 år. Uppsala tar ut halv avgift för barn och ungdom under 20 år.
Inom Region Skåne tillämpas patientavgifter från och med 12 års ålder med undantag av besök inom barn- och ungdomspsykiatrin och barnhabiliteringen som är avgiftsfria. Flera landsting tar även betalt för uteblivna besök. I Stockholm kostar exempelvis ett missat besök till husläkare 140 kronor. Om ett barn uteblir från en bokad tid hos en specialistläkare ligger priset på 260 kronor.
Det är självklart viktigt att föräldrar tar ansvar för sina barns vård, vilket också den stora majoriteten av Sveriges föräldrar gör. Vårdavgifterna i Sverige är låga, och som jag nämnde tidigare har vi ett högkostnadsskydd som innebär att ingen behöver betala mer än 900 kronor per år. Därefter är vården kostnadsfri. Tanken är att ingen ska behöva avstå från vård på grund av vårdens kostnader.
Trots detta finns det föräldrar som av olika skäl väljer att inte betala kostnaden för sina barns vård. Datainspektionen presenterade i förra veckan en rapport som visar att många unga försätts i skuld på grund av att deras föräldrar inte betalat för barnens vård eller för uteblivna läkarbesök. Denna situation är naturligtvis mycket olycklig. Jag har dock inte för avsikt att vidta några åtgärder innan dess att jag har tagit ställning till Datainspektionens rapport.
Göran Hägglund (KD):
Tack till Raimo Pärssinen som har väckt denna debatt! Vad gjorde en gång att det blev som det blev? Jag tror att det är en blunder eller ett förbiseende hos dem som stiftade olika lagar som gjorde att det blev som det blev.
Ingen kan medvetet ha tänkt sig att man riggade lagen på det sättet att ett skuldberg skulle kunna uppkomma hos ett barn eller en ung person. När det är konstaterat att det här inte är som det borde finns det ett par olika vägar att gå. En är att landstingen tittar på detta själva.
Då kan vi konstatera att landstingen genom organisationen SKL säger att man delar uppfattningen att det är ett problem, och man ser gärna att lagen ändras.
Det kanske är en lagstiftningsfråga i det här fallet för att säkerställa att inte barn som i regel inte har någon som helst inverkan på att skulden har uppkommit är de som får äta upp de problem som föräldrarna har orsakat. Som jag sade i det inledande svaret sköter de allra flesta föräldrar det här elegant.
Vi tycker naturligtvis alla att det borde vara självklart att alla gör det. Uppenbarligen kan det finnas olika skäl - det kan vara medvetna eller mycket tragiska fall - som leder till att barnen blir sittande med det här bekymret. Raimo Pärssinen frågar: När kan det komma ett förslag? När kan vi göra ett ställningstagande? Jag ska göra som jag har lovat.
Jag ska sätta mig in i frågan ordentligt. Jag tycker att detta strider mot sunt förnuft. Det borde kunna justeras på ett enkelt sätt utan några kostnadsdrivande åtgärder, och man bör ställa saker och ting till rätta så att barnet inte drabbas av föräldrarnas dumhet.
Göran Hägglund (KD):
Tack för en för mig upplysande debatt, i förberedelser men också under kvällen!
Jag konstaterar att det i den sammanfattning som jag har fått av Datainspektionens rapport står att Datainspektionen tycker sig se en tendens som innebär att antalet inkassoärenden mot gäldenärer som var underåriga då fordran uppkom nu minskar, vilket troligen är en effekt av den uppmärksamhet som frågan om skuldsättning av barn har fått under senare tid.
Det är naturligtvis alldeles utmärkt, men för varje enskilt barn eller ung person som drabbas av detta är det naturligtvis ett betydande bekymmer som inte reduceras av att andra inte drabbas av det. Jag är väldigt glad för den här diskussionen och tackar mina meddebattörer.
Göran Hägglund (KD):
Efter de här inläggen funderar man om föräldrar över huvud taget ska få ha någon befattning med sina barn. Jag tror att föräldrar är de som känner sina barn bäst och bör ha beslutandemakten. Här sägs det att invandrarkvinnor är överrepresenterade. Ska vi underkänna deras val?
Om kvinnor som kommer från en annan bakgrund träffar ett medvetet val som landar på att de vill stanna hemma en tid ytterligare med sina barn, är det någonting som ska underkännas? Är det just för att de har en annan bakgrund, eller är det av något annat skäl? Jag vill tilltro varje vuxen människa möjligheten att själv bestämma och förmågan att besluta.
Jag vill också påminna när det gäller vårdnadsbidraget och nivån om att svenska småbarnsfamiljer är ganska fiffiga. När det gäller föräldraförsäkringens utformning har det utvecklats en imponerande kunskap om hur man kan använda föräldraförsäkringen för att tänja ut tiden så mycket som möjligt.
Många föräldrar använder den modellen, för man vill vara hemma med sina barn lite längre än vad föräldraförsäkringen strikt använd skulle leda till. De använder den inte på något sätt som är mot reglerna. De använder den så att de tar ut fyra och fem dagar och på det sättet tänjer ut tiden. Jag tror att vårdnadsbidraget kommer att användas av många på ungefär samma sätt.
Många föräldrar känner att de vill vara hemma, inte alla, men de som önskar det och menar att det är det bästa för deras barn ska ha rätten att bestämma detta. Jag står på föräldrarnas sida och har barnens perspektiv i den fråga som jag tror har en väldigt stor betydelse för att skapa trygga uppväxtförhållanden för alla barn i Sverige.
Göran Hägglund (KD):
Jag vill börja med att säga att jag tycker att det är bra att vi för den här diskussionen. Därför tackar jag Staffan Danielsson för att han har väckt den här i kammaren och att vi får möjlighet att samtala omkring den. Jag tänkte börja med att resonera kring de fyra argument som Staffan Danielsson framförde.
Det första argumentet handlar om att det uppenbarligen finns en gråzon, alltså att det kan skilja sig mellan sjukhus och mellan olika läkarlag. Slutsatsen av dessa skillnader skulle då bli att man tillåter olika typer av åtgärder för att få livet att upphöra.
Jag tycker att det finns andra möjliga lösningar, till exempel att hitta enhetliga regler, och jag har nämnt i mitt svar att Socialstyrelsen kommer att titta närmare på frågan. Det finns alltså andra sätt än att landa på dödshjälp i någon form när det gäller skillnader mellan sjukhus.
Det andra argumentet som Staffan Danielsson framförde var att det handlar om få situationer men i just dessa sammanhang och när enskilda personer har starka önskemål, varför då inte respektera individens vilja? Diskuterar man detta argument är det klart att det finns många människor som under sitt liv vid något tillfälle har en önskan om att sluta sitt liv.
Men vi arbetar ändå väldigt aktivt för att människor inte ska ta livet av sig. Jag vet att också Centerpartiet driver på för att vi ska satsa resurser på förebyggande arbete, satsa inom skolan och inom sjukvården för att personalen ska vara välutbildad för att kunna förebygga självmord.
Man kan ju fråga sig om man landar på linjen, och det tangerar möjligen det resonemang som Finn Bengtsson var inne på, att vi respekterar individens beslut i det här sammanhanget, varför ska man då bara göra det när människor är allvarligt sjuka, kanske omtöcknade av läkemedel, kanske fyllda av ångest i livets slutskede? Varför ska man då inte säga att det är okej att människor som är friska och sunda också kan få ta livet av sig?
Där har vi dock den gemensamma uppfattningen att vi ska verka för att förebygga självmord så långt vi någonsin mäktar med. Det tredje argumentet handlade om att en del personer reser utomlands för att avsluta sitt liv. Vill jag kriminalisera detta?
Självfallet inte, men frågan är om vi ska importera något, som åtminstone jag anser vara väldigt olyckligt, i vår lagstiftning. Den parallell jag nu drar menar jag ingenting mer med än att visa på att det inte är det sätt på vilket vi arbetar: Andra länder har en mer liberal narkotikalagstiftning.
Svenskar kan åka utomlands för att köpa narkotika, men detta innebär naturligtvis inte att vi förbjuder svenskar att resa utomlands. Vi ansvarar för lagstiftningen i vårt eget land. Det fjärde argumentet som Staffan Danielsson anförde var möjligheten till ett livstestamente, och det tycker jag är i stort sett samma argument som tvåan - varför inte respektera den enskilda individens beslut?
För mig är slutsatsen att vi behöver förstärka och förbättra, satsa på utbildning, information och forskning när det gäller palliativ vård för att undanröja det som gör att människor önskar att livet var över, i stället för att se till att livet blir över för deras del.
Göran Hägglund (KD):
Det finns, tycker jag, en rad starka argument för att bibehålla den ordning som vi har i dag. Jag kan hålla med om att det finns ett visst mått av gråzon, och kanske ett visst mått av gråzon måste finnas i den här typen av svåra frågor.
Några av de argument som för mig är väldigt viktiga - jag tror att Finn Bengtsson tangerade ett av dem i sitt första inlägg - är när det handlar om att det alltid finns utrymme för att människor gör fel. Man begår ett misstag vid diagnosen.
Är det så att det leder till att en människa tar sitt liv är det naturligtvis irreversibelt, någonting som inte går att ordna i efterhand. Vi har frågan om ett sluttande plan, som är ett argument som jag ofta värjer mig mot. Man måste naturligtvis pröva varje fråga för sig.
Det är väldigt svårt att se framför sig att man försöker göra två saker samtidigt, alltså att samhället entydigt försöker motverka självmord med den ena handen och med den andra underlättar genomförandet. Jag tror kort sagt att det här leder till att människovärdet devalveras.
Jag tror också att det här är någonting som skulle skapa stora bekymmer inom sjukvården för sjukvårdspersonalen. Det är någon som ska utföra den här handlingen. Det är samma människor som i egenskap av läkare har erkänt sig till en läkaretik som har klargjort vad som är uppgiften, att bota, lindra och trösta. Det här är någonting helt annat.
För min del landar inte, som jag har sagt tidigare, slutsatsen av att människor som är svårt sjuka hamnar i en önskan att förkorta sina liv på att livet ska förkortas, utan snarare på att flera bättre åtgärder ska vidtas för att människor ska vilja leva även i en situation där de vet att det är kort tid kvar.
Det finns väldigt mycket mer att utveckla när det gäller behandling mot smärta och när det gäller den personliga närvaron i livets slutskede som har väldigt stor betydelse för att lindra den ångest som människor av naturliga skäl ofta känner.
Eva Johnsson ställde en fråga som handlar om just förenligheten mellan å ena sidan de uppgifter som personal inom hälso- och sjukvården har i dag och å andra sidan en ny uppgift, om detta blir verklighet. Nej, jag tycker inte att det är förenligt. Jag tror att det skulle leda till bekymmer för personal inom hälso- och sjukvården och även naturligtvis skapa en osäkerhet omkring sjukvårdens roll.
Jag tycker att den uppgiften ska vara entydig, att hälso- och sjukvården alltid står i livets tjänst för att hjälpa människor. Men vi behöver bli bättre på just de delar som jag nämnde alldeles nyss.
Göran Hägglund (KD):
Staffan Danielsson ursäktade sig med att han är lekman, liksom jag. Men i den här frågan, som i så många andra, tycker jag att man kan säga att den är för viktig för att överlåta den till enbart experter. Det här är en fråga som ska diskuteras av många. Det här är verkligen inte vilken fråga som helst utan det här är en fråga som vi alla förr eller senare ställs inför att diskutera för vår egen del, för nära anhöriga och så vidare.
Jag tror att det är positivt om man har diskuterat och tänkt igenom frågorna. De är ingalunda lätta. Jag tror, liksom Staffan Danielsson, att diskussionen kommer att fortsätta och att vi kommer att få skäl att komma tillbaka till den lite senare. Jag lovar att jag ska följa debatten med stort intresse även fortsättningsvis.
Det jag kan lova mer aktivt är att arbeta för att med olika medel förbättra den palliativa vården så att så få människor som möjligt ska känna en längtan efter att avsluta sitt liv.