Sven Otto Littorin (M):
I ett läge där vi hade rekord på svensk arbetsmarknad - 2007 och ett gott stycke in på 2008 - var det inte orimligt att dra ned på volymerna. Om man ska vara helt ärlig ska man säga att även 2006 var ett så pass gott år att den förra regeringen om man hade följt sin tidigare historia borde ha dragit ned. Arbetsmarknadspolitikens åtgärder är ju konjunkturbestämda i någon mån.
Man försöker dra upp volymerna när det är dåliga tider och dra ned dem när det är goda tider. Låt oss bara konstatera att det är svårare att dra ned i goda tider, särskilt när det är ett valår som närmar sig. Det är klart att man väl måste ha en viss typ av respekt för det. Men däri låg en del av kritiken för ett antal år sedan och också en del av bakgrunden till hur vi såg volymerna utvecklas under 2007 och 2008.
Vi befinner oss nu i sviterna av lågkonjunkturen och krisen med många nya arbetslösa. Då är det vår uppgift att se till att de har så förstärkta möjligheter som möjligt för att kunna ta sig tillbaka. Sedan kommer jag till detta med kvaliteten. När det gällde de gamla beredskapsjobben vet jag inte hur mycket kvalitetsaspekter man hade. Det fanns säkert en rad frågor kring kvaliteten också där, liksom hastigheten med vilken man införde dem i olika omgångar. Jag har respekt för det.
Det är stora volymer det handlar om, och det är naturligtvis en utmaning att se till att så många som möjligt får så bra praktik som det bara går. Samtidigt är det väl klart att om saker och ting förändras och utvecklas på ett annat sätt än man hade trott eller bedömt måste man väl vara tillräckligt prestigelös för att säga: Jamen då får vi väl ändra! Det är ju inte hela världen, tycker jag.
Det hade varit värre om man hade sett att omvärlden förändras samtidigt som man själv står still och inte gör något över huvud taget. Det måste ändå vara en utgångspunkt. Det är ett sätt för mig att försöka säga att målet är viktigare än medlen, och om målet kräver en förändring är vi beredda att försöka genomföra den.
När det gäller frågan om kommunernas ersättning ska jag inte föregripa hur Arbetsförmedlingen väljer att genomföra och tolka sitt regleringsbrev, för annars blir jag väl KU-anmäld igen. Detta får Arbetsförmedlingen nu hantera. Vi följer det naturligtvis med intresse. Jag utgår från att Arbetsförmedlingen gör det på bästa sätt för att se till att så många personer som möjligt erbjuds en Lyftplats om de har rätt att få det.
När det gäller den sista frågan, om att kombinera Lyft med utbildning, ska jag säga att om man får en anvisning på tre eller fyra månader och ska ägna 25 procent av den tiden åt att fortsätta söka arbete via Arbetsförmedlingen blir det inte många dagar i veckan kvar. Om man då dessutom kanske ska plugga på halvtid eller liknande blir det kanske en eller en och en halv dag i veckan som man kan ägna åt praktiken. Då kan man börja fundera lite extra på kvaliteten.
Vi har försökt att sära på de här sakerna, men jag är inte prestigebunden i detta heller, ska jag säga. Om man är i behov av en sådan förändring för att förbättra kan jag tänka mig att göra det, men det står inte högst upp på listan. Men något som står högt upp på listan är det som Sven-Erik Österberg tog upp om de 90 dagarna innan man kommer in i jobbgarantin för unga. Där håller jag med Sven-Erik Österberg. Det är den fråga som jag får flest gånger när jag är ute och träffar folk på arbetsförmedlingarna.
Jag kan hålla med om att 90 dagar är mycket lång tid. Det är dock en diskussion som jag har med Finansdepartementet, och Bosse Ringholm vet ju hur framgångsrik man är i de diskussionerna. Det är inte alltid man får som man vill.