Birgitta Ohlsson (L):
Jag vill inleda med att tacka utrikesministern för hennes svar. Några frågor kvarstår dock, som jag hoppas att denna interpellationsdebatt ska bringa klarhet i, vad gäller framtida rutiner för svenska statsbesök. I Sverige har vi sedan 1971 en Torekovkompromiss som stadgar att den icke folkvalde statschefen inte får uttala sig politiskt. Ändå har det skett vid flertalet tillfällen. Uttalandet i Brunei var ett av dessa.
Att så öppet tala väl om den diktatoriska sultanen i Brunei var mycket negativt, och vi har sett följderna. För att enklast undvika denna typ av fadäser i framtiden - vi vet hur diktaturländer använder sig av västerländska demokratier för att göra inhemska PR-kupper vid utländska statsbesök - bör några rutinändringar göras. Det är intressant att när den norske kungen avlägger statsbesök är alltid utrikesministern med.
Ofta följer även andra ministrar med som kan passa den norska nationens intressen beroende på vilka frågor som ska tas upp, framför allt för att kunna svara på politiska frågor och bemöta politiska debatter där det handlar om tydliga skiljelinjer mellan demokrati, diktatur och brott mot mänskliga rättigheter. Efter kungafadäsen i Brunei uttryckte statsminister Göran Persson stöd för just den linjen: Måhända bör det bli praxis i framtiden att ministrar är med.
Men i utrikesministerns svar skriver hon att det ej behövs några större förändringar. Jag undrar: Vad är det för linje som gäller för den socialdemokratiska regeringen? Kommer kungen att ha med sig medföljande ministrar vid framtida statsbesök? Jag vill också ta upp den promemoria från Utrikesdepartementet som vi kunde få läsa drygt två veckor efter kungens uttalande om Brunei.
Där gick att läsa: Sultanen av Brunei har uppmuntrat till ökad öppenhet och ekonomiska reformer samtidigt som han värnat om politisk stabilitet. Han uppges personligen ta del av förhållandena på olika håll i samhället genom att göra personliga besök på myndigheter, skolor, sjukhus, i byar med mera. Det liknade ganska mycket de ord vi fick höra av kungen. Två fel gör ju inte ett rätt - kungen borde inte ha uttalat sig alls politiskt.
Han bröt mot Torekovkompromissen och det vi beslutat i denna kammare. Men det är ganska anmärkningsvärt att dessa positiva rader från UD ändå fanns med. Grova brott mot mänskliga rättigheter är nämligen vardag i Brunei. Det är bara att besöka någon av de stora internationella människorättsorganisationerna så kan vi se dessa brott.
Den senaste veckan har vi kunnat läsa i internationell press hur sultanen av Brunei har fängslat människor på mycket godtyckliga grunder för att de kritiserat hans familj personligen. Det är anmärkningsvärt att Sverige inte har en skarpare linje.
Det är väldigt allvarligt om vår statschef uppträder i andra länder som om han för ett slags privat utrikespolitisk linje i förhållande till främmande makt, men det är också intressant att Utrikesdepartementet och regeringen inte varit tillräckligt skarpa. Jag hade som folkvald politiker förväntat mig att få höra mera fördömande ord från utrikesministerns och statsministerns sida. Jag undrar om utrikesministern nu i efterhand anser att man från Sverige varit tillräckligt skarp i kritiken av denna diktaturnation, Brunei.
Och om, som utrikesministern sade i sitt svar till mig nyss, det inte har varit någon utrikespolitisk kris över huvud taget och att detta i många fall bör tystas ned, varför tycker hon då eventuellt att vi ska göra en del förändringar, om det inte har varit någon stor fadäs alls?