KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Ek (C):
De säkerhetsmoderniseringar som beslutades som en konsekvens av nya krav har genomförts i hela världen och i Sverige. Moderniseringen har i flera fall försenats i förhållande till de ursprungliga planerna.
Strålsäkerhetsmyndigheten, som är vår expertmyndighet, gör bedömningen att den dominerande orsaken till förseningarna är att omfattningen och komplexiteten av moderniseringarna missbedömdes vid den ursprungliga planeringen. Detta har regeringen meddelat riksdagen vid flera tillfällen i ett antal budgetpropositionstexter genom åren.
Samtidigt som de stora säkerhetsmoderniseringarna har varit ett framgångsarbete vid en internationell jämförelse är det inte tillfredsställande att arbetet har dragit ut på tiden och att beslutade införandetidpunkter i flera fall inte har kunnat hållas - självklart inte.
SSM har vid flera tillfällen framhållit vikten av en bra framdrift av säkerhetsmoderniseringarna men att det är väsentligt att arbetet genomförs på ett korrekt sätt, vilket fordrar tid och tillgång till kvalificerade resurser. Den reaktor som tydligast låg sist i moderniseringarna var och är Oskarshamn 2.
OKG hade valt ett delvis annat angreppssätt i och med att man hade förlagt i stort sett alla moderniseringsåtgärder till en och samma revisionsavställning. Den har skjutits på tiden men genomförs nu. Oskarshamn 2 är avställd sedan några månader tillbaka, delvis på begäran av Strålsäkerhetsmyndigheten, och reaktorn får inte tas i drift förrän samtliga åtgärder är genomförda och granskade av SSM.
Ska man ändå, trots att det är svårt och ett otroligt grovt mått, sätta en siffra på läget i moderniseringen i dag blir siffran ca 90 procent. Då är hela moderniseringen av O2 inräknad, så det är kanske lite tidsförskjutning. Men eftersom reaktorn inte kommer att tas i drift innan hela moderniseringen är genomförd, kontrollerad och klar är det en rättvisande siffra.
Lena Ek (C):
Här utkristalliseras två områden som vi diskuterar. Det första är hur politiken ska styra i det här sammanhanget. Jag tror ändå att Lise Nordin instämmer i att det måste vara experter som ska bedöma tekniska system.
Vi är ytterligt oroade över de ganska få ställen i världen där den politiska nivån lägger sig i frågan om säkerhet, driftstopp eller körning av kärnkraftsreaktorer. Det ska vara tydliga uppdrag till experter och expertmyndighet.
Ur demokratisk synvinkel - och särskilt ur säkerhetssynvinkel - vore det förödande om politiker skulle lägga sig i den frågan. Vi ska ge riktlinjer. Vi ska vara tydliga med ansvaret, och vi ska lägga ribban för hur myndigheter ska arbeta. Men det är expertmyndigheten som måste göra detta, och det är Strålsäkerhetsmyndigheten som är den myndigheten i Sverige. Det hoppas jag att alla politiska partier är överens om.
Om man har en annan åsikt, att politiken ska gå in på sådana här frågor, då är det oerhört uppseendeväckande. Sedan måste man slå fast grunden. Utifrån de lagar och de avtal som vi har är det operatören som har det fulla ansvaret. Kontrollen av säkerheten och av att kraven uppfylls görs av SSM.
Men det är inte fråga om någon miniminivå, utan lagen säger att operatören har ett ansvar också utöver de krav som fastställs av SSM. Strålsäkerhetsmyndigheten har sedan många år etablerat ett strukturerat sätt att använda sig av den särskilda tillsynen. Ofta tar det sig uttryck i att myndigheten ställer särskilda krav för fortsatt drift under obestämd tid.
Kraven omfattar vanligtvis att tillståndshavaren ska redovisa en åtgärdsplan för att komma till rätta med de brister som myndigheten har påtalat. Tillståndshavaren ska dessutom genom utökad rapportering regelbundet redovisa hur arbetet med att komma till rätta med bristerna framskrider. Denna utökade rapportering kompletteras också med en kraftigt utökad närvaro av inspektörer vid kärnkraftverket.
Dessutom är det oftast i regel tillståndshavaren som ställs under särskild tillsyn, inte en enskild reaktor. Det handlar ju om det ansvar som tillståndshavaren har och hur det utövas i praktiken. De enskilda bristerna manifesterar sig vid enskilda reaktorer eller i en begränsad del av anläggningen.
Under de senaste tio åren har alla svenska kärnkraftverk varit föremål för särskild tillsyn.
Lena Ek (C):
Jag är glad över att Lise Nordin i stora drag ändå ställer sig bakom den svenska modellen med lagstiftning, med ansvar för operatören och med Strålsäkerhetsmyndigheten som expertmyndighet. Det som Strålsäkerhetsmyndigheten redovisar är att O2:an moderniseras just nu och därför står stilla.
När den är klar är det 90 procent av åtgärderna som är vidtagna. Så siffran 60 procent är inte längre relevant på det vis som Lise Nordin menar. Om Strålsäkerhetsmyndigheten ser att de krav och den standard som man har inte har uppfyllts finns det olika steg för åtgärder från Strålsäkerhetsmyndigheten.
Lise Nordin undrar då - och det är det andra stora området som kan diskuteras i det här sammanhanget - om Strålsäkerhetsmyndigheten har gjort detta. Har man muskler, och använder man sig av dem? Mitt svar på den frågan är: Ja, det gör man faktiskt. Vid normala snabbstopp får en anläggning vanligtvis starta upp igen utan särskilt godkännande från SSM.
Men vid allvarliga störningar måste tillståndshavarna lämna in en redovisning som SSM granskar innan man lämnar godkännande för återstart. Då vill jag bara säga att 2009 stoppade SSM Ringhals i flera månader innan man fick starta igen därför att säkerhetskraven inte var uppfyllda enligt SSM:s bedömning.
2012 sköt man upp återstarten av O2:an i två veckor på grund av brister i underhållsrutiner tills de var åtgärdade och kraven var uppfyllda enligt SSM:s bedömning. 2013 skjuter man på återstarten av O1:an i flera veckor. Samma år får inte O2:an dra i gång driften förrän man har uppfyllt de moderniseringskrav som den här interpellationsdebatten har handlat om.
SSM har alltså muskler och använder dem med förnuft.
Lena Ek (C):
Det är alldeles tydligt att vi alla som deltar i interpellationsdebatten sätter friluftslivet högt och inser den nytta det innebär för samhället, individen, hälsan och för människors utveckling. Då är det viktigt, som Göran Montan nämnde, att det finns tillgång till områden där friluftsliv kan bedrivas.
Det gäller både tätorter och tätortsnära miljöer men också områden som vi genom statliga beslut sätter åt sidan och med statliga medel skyddar. Därmed får människorna en tillgänglighet och kan ta sig till de områdena.
Det är glädjande när det gäller tillgängligheten för funktionshindrade att fler och fler av våra reservat och parker får informationsplatser, leder och slingor där man kan tillgodogöra sig och njuta av den natur som vi sagt är så viktig att vi vill bevara den.
Här finns också tillgängligheten till häst. För många funktionshindrade är det kanske enda sättet att ta sig ut i naturen.
Då är det viktigt att vi successivt ändrar föreskrifterna så att det är möjligt, kanske inte överallt men i stora områden, att ta sig fram på häst, på samma sätt som man genom särskilt utformade angöringsplatser ska kunna ta sig ut i skärgården med båt. Det ska vara tillgängligt för alla våra medborgare.
Samarbetet mellan idrottsrörelsen och Svenskt Friluftsliv framgår tydligast genom att man kan söka anslag inom varandras områden. Det blir tydligt om vi tittar på hur det ser ut. Svenskt Friluftslivs anslag för 2014 har det precis beslutats om.
Det handlar om Scouting för alla, Sportfiskarnas Klassdraget, Unga utvecklar fjällen, men också lärarfortbildning i orientering, livräddarkollo, mer friluftsliv i skolan, kottar och barr i förskolan. Även Cykelsällskapet har erhållit anslag.
Det finns anslag på friluftslivets område som också gynnar organisationer med tävlingsverksamhet. Det är onekligen så att idrottsrörelsen har mycket större anslag. Den stora särskilda satsningen inom svensk idrott, Idrottslyftet, utbetalade 500 miljoner kronor 2012.
Det gällde satsningar på att öppna dörrarna till idrotten för fler barn och ungdomar och att utveckla verksamheten. Det utgick dessutom från ett jämställdhetsperspektiv men också från ett jämlikhetsperspektiv. Ur den stora potten kan även friluftslivsrörelsens organisationer söka anslag.
Det är så vi gemensamt från Kulturdepartements och Miljödepartementets sida har hjälps åt för att överbrygga men också förstärka och effektivisera. Jag tycker att det är väldigt bra, men jag är den första att säga att det kan utvecklas vidare. Jag tog simningen som exempel, men det finns fler exempel. Det finns ett samarbete, och verksamheterna faller inte mellan stolarna.
Tvärtom finns det två stolar att välja på för att utveckla verksamheterna.
Lena Ek (C):
Ärade ledamöter och åhörare! Också jag skulle vilja tacka för en konstruktiv och bra debatt, en debatt i en anda som jag tycker att man ska ha när man diskuterar och jobbar med idrott och friluftsliv. Det handlar om att använda våra resurser och utveckla människan i samarbete.
De två områdena kan berika varandra, och det arbetet har vi påbörjat genom att öppna upp för anslags- och projektansökningar inom och mellan respektive sfär. Det är fullt möjligt att utveckla det. Både kulturministern och jag som miljöminister är besjälade av att det samarbetet ska utvecklas. Därför skulle jag vilja tacka för interpellationsdebatten.
Jag vill tacka samtliga deltagare för en mycket intressant diskussion som emellanåt behöver föras också i Sveriges riksdag.
Lena Ek (C):
Jag tycker att det här är en oerhört intressant diskussion. Det är klart att vi måste fundera över de klimatutsläpp som vi har i landet men också de klimatutsläpp som Sverige av olika anledningar förorsakar i andra länder.
Vi jobbade väldigt hårt förra sommaren inför Riokonferensen om hållbar utveckling med att se till att det som i tio år diskuterats i FN-systemet skulle sättas på plats och beslutas, ett ramverk om hållbar konsumtion och produktion.
Där tror jag att en del av nyckeln ligger när det gäller att försöka komma åt grundfaktorerna i den här diskussionen. Naturvårdsverket har, enligt sin instruktion, en uppgift att vägleda myndigheter när det gäller miljömålen och generationsmålet och håller på att utveckla miljömålsmanualer för uppföljning och utvärdering. Det är viktigt.
Jag har som miljöminister jobbat mycket just med att försöka få miljömålen tydliga, att få etappmål och att vi ska kunna följa upp och mäta vad vi gör och vilka steg vi tar åt rätt håll för att klara de svenska miljömålen. Där ligger också den här frågan med.
I FN:s klimatkonvention finns inte några regler om detta, utan där noteras att varje land primärt ansvarar för de utsläpp som sker inom det egna territoriet. Och det finns en logik i detta. Det är kanske möjligt att hitta en fullständig statistik och ett fullständigt underlag, men det är oerhört komplicerat. Det kräver många insatser och mycket administration.
Det beror på det moderna samhälle som vi har och det sätt som marknaden fungerar på i dagens läge. En vara som vi importerar från Tyskland, till exempel, och använder i Sverige kan ju innehålla delar från Slovenien och Tjeckien. Det kanske finns fyra, tio eller tjugo länder bakom en vara som importeras till Sverige.
Då är frågan: Hur mäter vi det? Våra gruvor är en av de största svenska nationella utsläppskällorna. Därifrån kommer järn och stål som i olika led exporteras och ingår i produkter i andra länder. Då skulle de i så fall mäta det som vi gör här. Och den slutliga varan kanske köps på andra sidan jordklotet.
Att i detalj mäta de här utsläppen tror jag är väldigt svårt och väldigt byråkratiskt. Däremot tycker jag att det här är en viktig diskussion. Det är självklart att det här är utsläpp som genereras. Det är också en del av vårt ansvar.
Frågan är då hur vi ska hantera just den här sortens utsläpp och hur vi ska hitta fakta om detta samtidigt som vi behöver lägga ned oerhört mycket jobb på att få ned de faktiska utsläppen. Det är också en prioriteringsfråga.
Lena Ek (C):
Naturvårdsverket har det samlade uppdraget att titta på våra miljömål. Det ligger redan i Naturvårdsverkets arbetsuppgifter. Sedan måste verket självt bestämma balansen mellan de olika miljömål som finns och det arbete som ska göras på Naturvårdsverket. Det är anledningen till att Naturvårdsverket jobbar med frågorna.
Det finns också ett initiativ från Justitiedepartementets konsumentenhet att titta på ett hållbart konsumentstöd som ett viktigt bidrag i omställningen till en hållbar konsumtion. Det är väl så viktigt. Hållbar konsumtion är en fråga om livsstil och hur människor tänker. Hur många plastleksaker behöver ett barn för att vara lyckligt?
Jag ser hur industrin har börjat fundera över dessa frågor. Stora klädkedjor tar tillbaka produkter och återanvänder dem. De har startat diskussionen med sina respektive kunder. Det är en välkommen utveckling i sammanhanget.
Naturvårdsverket har utlyst forskningsanslag, 15 miljoner över tre år, för att kunna skapa en bättre teoribildning, bättre definitioner och bättre verktyg för detta. Det ska bli intressant att se vad forskningsanslagen och forskningsinsatserna kan leda till. Det kommer att göra det lättare att hantera den svåra frågan.
Detta ska kombineras med FN-beslutet om ett ramverk för hållbar konsumtion och produktion, som skapar en global diskussion. Justitiedepartementets konsumentenhet jobbar också med frågorna. Vi försöker föra frågorna framåt och söka oss fram till ett bra sätt att hantera detta stora och svåra problem.
Det finns ett problem i diskussionen som vi gemensamt behöver fundera över, nämligen hur vi värderar våra argument. Det finns en risk att vi kommer in i en carbon leakage-debatt, som motståndarna till en klimatpolitik gärna använder.
Vi måste gemensamt fundera över hur vi hanterar diskussionen så att inte hela området kantrar över i en diskussion om carbon leakage, som inte gynnar det som både Helena Leander och jag vill, nämligen att minska klimatutsläppen.
Lena Ek (C):
Jag skulle vilja tacka Helena Leander för interpellationen. Det är ett område som är viktigt att diskutera. Varje sådan diskussion leder på något sätt utvecklingen framåt. Jag delar Helena Leanders åsikt att frågan om ekodesign är oerhört viktig och är en nyckel till resurseffektivitet, lägre klimatutsläpp och bättre ekonomi - en cirkulär ekonomi.
Likadant är det med frågan om urban mining, att ta hand om till exempel elektronikskrot. Här finns mycket att göra, även om de fortfarande är relativt nya områden. Här växer också ett antal företag och ett antal jobb fram. Det är mycket intressant. Naturvårdsverkets utlysta forskningsprogram handlar om indikatorer för konsumtionens miljöpåverkan.
Syftet är att utveckla en stabil och upprepbar metodik för att följa och kvantifiera svensk konsumtions miljöpåverkan både i Sverige och utomlands fördelat på produkter och produktgrupper. Jag ser att det är mycket av det som Helena Leander efterfrågar i sin interpellation.
Det ska bli intressant att följa forskningsprojektet och se vilka förslag till indikatorer man kommer fram med så att vi kan fördjupa vår statistik och vår kunskap på detta viktiga område.
Lena Ek (C):
Jag skulle först vilja säga att jag verkligen tycker att det är bra att fler politiker, och fler över huvud taget, intresserar sig för frågan om luftkvalitet och dess hälso- och miljöeffekter. När jag började som miljöminister var inte debatten särskilt hög, och det är anledningen till att jag har åkt runt till de sju områden som har problem med att de överskrider EU:s gränsnormer.
Det här är viktigt; det har stora hälsoeffekter. Dubbdäcksförbudet på Hornsgatan i Stockholm som har funnits i några år beräknar forskningen sparar åtta liv om året. Det är naturligtvis ett viktigt resultat. Trängselskatten är ett annat exempel.
Den sparar enligt forskningsrapporten 30 liv per år tack vare trafikminskningen, särskilt på ställen där det är väldigt mycket trafik. Det här är alltså en viktig fråga. Då kan man vidta ett antal åtgärder. Regeringen har gjort det - det finns en lång lista på vad som har vidtagits för att minska halterna av de här partiklarna. De kallas för PM10, för dem som inte jobbar med det här dagligen.
Det är allt från åtgärder på miljösidan och forskningssidan till att försöka minska dubbdäcksslitaget genom att ge kommuner möjlighet att ha dubbdäcksförbud och miljözoner, att dubbdäck inte får användas så lång tid och att de inte får ha lika många dubbar, bara för att ta några exempel. Trafikverket har naturligtvis ett ansvar för statlig trafikplanering.
Kommunal trafikplanering har kommuner ansvar för. Kollektivtrafiken och hur den upphandlas har landsting ansvar för. Det är anledningen till att jag har sökt en dialog med de ansvariga på sju ställen i Sverige. Vi har olika delar av pusslet. Det finns flera åtgärdsprogram på plats, och fler åtgärder vidtas.
Man jobbar också mycket med kortsiktiga åtgärder som att minska sandning, leda om trafik och dammbinda så att det inte virvlar upp partiklar. Det finns alltså mycket att göra också i det kortsiktiga perspektivet, och allt det ska länsstyrelserna se till att det finns åtgärdsprogram för.
I Stockholm har man gjort mycket, men gränsvärdena överskrids fortfarande på sina ställen. Det är något fler överskridanden hittills under 2013 än förra året, och det beror mycket på vädersituationen - staden har faktiskt vidtagit fler åtgärder än förra året.
Detta visar att man måste fundera över om man ska införa rena förbud mot dubbdäck eller försöka komma framåt med den norska modellen som handlar om skatt på dubbdäck. Vi jobbar med detta i Regeringskansliet just nu. Det är svårare och knepigare än man kan tro.
Enligt våra lagar och regler får man nämligen inte införa en skatt hur som helst, utan det finns vissa krav på hur och när den ska kunna användas. Det innebär att vi just nu tittar på förutsättningarna för hur detta ska kunna passa in i den svenska skattelagstiftningen.
Ärendet bereds i Regeringskansliet, och jag hoppas att vi ska få resultatet snart. Under tiden finns det möjligheter att vidta kortsiktiga åtgärder för att öka dammbindningen och se till att få färre partiklar i Stockholms luft.
Lena Ek (C):
Jag välkomnar engagemanget i den här frågan. Det är anledningen till att jag har rest runt hela Sverige för att uppmärksamma berörda på att det måste vidtas åtgärder. Man får dock sätta hela situationen lite grann i ett tidsperspektiv. Vi har haft något fler överskridna dygn det här året än förra året.
Enligt den officiella statistiken är det dock så att innan alliansregeringen tillträdde var antalet överträdelsedygn inte 30-40 utan uppemot 100-120. Det innebär att man sanningsenligt kan säga att kurvan går ned och att problemen minskar.
Men vi ska också ned den sista biten under gränsvärdena, och det måste alla beslutande myndigheter hjälpas åt med. Det är inte en ensam myndighet som förfogar över alla verktyg. Så ligger det till. Statistiken är lätt att komma åt på nätet. Vi kan också lägga ut den på Miljödepartementets hemsida, så att vi kan diskutera den faktiska situationen som den är.
Jag debatterar nu med två engagerade miljöpolitiker som har suttit länge i riksdagen och vet precis hur det går till att ta fram lagstiftning. Att ta fram ett förslag till en dubbdäcksskatt som kan utnyttjas regionalt tar tid eftersom det är en helt ny typ av skatt som det inte finns någon förebild för i svensk skattelagstiftning.
Formerna för hur den ska tas ut, vilka områden den ska omfatta och hur den ska kontrolleras behöver utredas, och det är komplext skattetekniskt. Jens Holm har en interpellationsdebatt med finansministern om detta om några veckor. Att få ett sådant beslut på plats kräver ett ordentligt utredningsarbete. Sedan krävs det remittering, proposition och riksdagsbehandling.
Det är, som Åsa Romson mycket väl vet, en process som tar tid även om man försöker påskynda den så mycket som möjligt. Normalt sett tar det två år att få en fråga genom Regeringskansliet på det här viset. Vi har i vår budgetmotion skrivit mycket om detta därför att jag är så engagerad i det här problemet och verkligen försöker få lösningar till stånd.
Inför den här interpellationsdebatten har jag sökt i Miljöpartiets budgetmotion. Där får man noll träffar på "dubbdäck", noll träffar på "däck", noll träffar på "partiklar", en träff på "luftkvalitet" och noll träffar på "PM10". Det tycker jag är jättesynd. Jag är glad över att vi har den här interpellationsdebatten och att vi är fler som diskuterar den här frågan. Den kräver verkligen att alla olika nivåer engagerar sig i att få ned utsläppen av partiklar i luften.
Det är inte lätt, men vi måste ned också den sista biten under gränsvärdena just därför att det är så viktigt för barn och vuxna. Samtidigt får vi tycka att det är bra att de senaste årens åtgärder i Stockholm har medfört att utsläppen på de värsta ställena har minskat med nästan två tredjedelar. Det är bra, men det är inte tillräckligt.
Lena Ek (C):
Vi vet vilken tid det tar att dra en lagstiftningsfråga genom Regeringskansliet. Det tar ungefär två år. Det beror på att en dubbdäcksskatt är en helt ny typ av skatt som ännu inte finns i svensk skattelagstiftning. Vi har satt i gång processen. Det har ingen gjort förut. Vi har en dialog med berörda kommuner och landsting.
Det har ingen haft förut. Vi har ett rejält avsnitt i höstbudgeten om detta. Det har inte Miljöpartiet. Jag är glad över att Åsa Romson interpellerar och tycker att detta är viktigt, men ibland handlar det inte bara om att snacka. Ibland måste man också anvisa pengar och ge förslag på vad som ska åtgärdas. Det är budgetpropositionen verktyget för. Det vi gör nu är att fortsätta dialogen. Alla är medvetna om det hälsoproblem som finns.
Vi vet att vi har dragit ned utsläppen under de gångna åren och att Stockholms stad har jobbat hårt med det. Vi ska ned också den sista biten under gränsvärdena också för de två mest belastade gatorna i Stockholm där problemen är värst. Det är jätteviktigt med hänsyn till hälsan, särskilt för barn, och det är regeringens prioritet.
Alla måste dock ta sitt ansvar för den här frågan: kommuner, landsting och stat. Vi jobbar ärligt på att detta ska gå bra. Jag tycker dock att det är klädsamt att inte bara talk the talk utan walk the walk.