KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ann-Christine From Utterstedt (SD):
Där drog ledamoten rasistkortet igen. Det är ganska tröttsamt, får man säga. Men det är klart - vissa här i världen utvecklas, och vissa gör det inte.
Vänsterpartiet står på brottsoffrens sida när man känner för det, men i många fall har Vänsterpartiets svans ämnat stå på förövarnas sida i stället. Det tycker jag är högst anmärkningsvärt.
Kan inte ledamoten förklara för mig och för svenska folket varför man så gärna vill att grova brottslingar ska finnas ute i vårt samhälle här i Sverige? Varför vill man inte utvisa dem härifrån?
Ann-Christine From Utterstedt (SD):
Jag vill börja med att säga att Centerpartiet och ledamoten tenderar att vara rödare än Socialdemokraterna själva i vissa delar. Jag noterar att ledamoten förespråkar en regering som inte ens har haft kontroll över vilka människor som bor i vårt land och befinner sig här.
Regeringen har till exempel inte varit särskilt överens med Säpo i dessa frågor, för Säpo är högst intresserade av att veta exempelvis vilka terrorister som uppehåller sig i vårt land. Det kommer att genomföras en folkräkning. Den är högst väsentlig, för vi behöver ha kontroll över vilka som bor - eller uppehåller sig - i vårt land.
Som jag sa tidigare är det heller ingen mänsklig rättighet för någon att bo just i Sverige. Som ledamoten väl vet har vi med en hel del av våra integrationsförslag och politiska förslag i Tidöavtalet.
Bland annat ska det utredas hur man ska kunna utvisas från landet om man inte längre bedöms ha ett skyddsbehov eller om man har bristande vandel. Detta kommer att utredas. I övrigt noterar jag att Centerpartiet och ledamoten inte är nöjda med Sverigedemokraternas politik och anförande, och det är jag faktiskt inte speciellt förvånad över.
Det vore väl konstigt om Centerpartiet var överens med oss. Men vi ska inte förglömma att svenska folket har röstat för det här maktskiftet - det är väljarnas vilja vi ser.
Ann-Christine From Utterstedt (SD):
Det här är ett spännande replikskifte såtillvida att jag inte visste förrän nu att ledamoten Cato är min uppdragsgivare och att det är ledamoten Cato som bestämmer här i kammaren hur jag ska tala, uttrycka mig och vad jag ska prata om. Men det var spännande.
Själv ser jag det så att det är väljarna och mitt parti som är mina uppdragsgivare. Det är jätteviktiga frågor som ledamoten tar upp, nämligen att lära sig svenska, ingå i det svenska samhället och få ett arbete. Och det är frågor som vi inte ska förringa på något sätt. Det gör inte jag, och det gör inte mitt parti. Och det visar Tidöavtalet tydligt.
Först och främst handlar det om den egna viljan, att vilja ingå i det svenska samhället, att vilja lära sig språket. Det är naturligtvis en grundsten för om man som individ ska lyckas eller inte. Vi kan inte på något sätt dra alla över en kam.
Det finns människor som kommer till vårt land som inom två år behärskar svenska språket, har en bra anställning, arbetar och bidrar till det svenska samhället på ett positivt sätt. Å andra sidan ser vi andra människor, andra individer, som jag sa i mitt anförande, som har bott här i 15 år som fortfarande inte hjälpligt klarar svenska språket.
Jag och mitt parti hävdar att om det är så finns det inte tillräckligt egenintresse för att vilja ingå i vårt samhälle och vårt västerländska sätt att leva, och då ska man inte heller bo kvar här.
Ann-Christine From Utterstedt (SD):
Jag tackar ledamoten för hennes engagemang och frågor. Jag konstaterar att den tidigare S-regeringen i allra högsta grad har gått i MP:s koppel. Jag kan förstå att ledamoten liknar den sittande regeringen med att den skulle gå i Sverigedemokraternas koppel på något sätt. Men jag kan försäkra ledamoten att så inte är fallet.
Min uppfattning är att samarbetspartierna har förhandlat fram ett avtal med varandra som alla parter är nöjda med. Det är därför avtalet finns, och det är därför regeringen sitter med vårt stöd. Jag kan inte låta bli att fundera över följande.
Socialdemokraterna har haft åtta år på sig att göra något åt segregationen och att kunna hantera integrationen på ett bra sätt, men man har valt att inte göra det. Det Socialdemokraterna har valt att göra, med stöd av andra partier, är att göra segregationen ännu allvarligare.
I stället för att göra något åt den har man spätt på den ännu mer. Det är oerhört oansvarigt. Jag och mitt parti, och jag försäkrar att även regeringspartierna tänker samma sak, ska naturligtvis göra något åt detta. Det är därför avtalet finns. Ledamoten kan vara lugn med att vi kommer att göra det bästa av detta.
Vi kommer att se förändringar som inte hade skett om Socialdemokraterna hade fortsatt i regeringsställning. Men nu har svenska folket röstat för det här maktskiftet, så nu kommer vi att se förändringar på området.
Ann-Christine From Utterstedt (SD):
Ledamoten vet mycket väl att Sverigedemokraterna vill minska invandringen. Det är en av de åtgärder som är allra viktigast för att kunna ta hand om det vi brottas med inom landet i dag. Man kan inte fylla på ett land med människor år efter år utan att ge dessa människor en ärlig chans.
Det har Socialdemokraterna inte gjort under åtta år. De har inte fått en ärlig chans när de har kommit till Sverige. De har flyttat till ett utanförskapsområde, och de har levt i detta utanförskapsområde utan några särskilda chanser till att lyckas. Det är Socialdemokraternas ansvar att det ser ut så. Detta tänker den här regeringen, med stöd av oss, göra skillnad på.
Ledamoten säger att Sverigedemokraterna inte har någon integrationspolitik. Då vill jag råda ledamoten att läsa Tidöavtalet och läsa våra tidigare kommittémotioner. Ledamoten kan ta del av vårt principprogram. Det finns en hel del som vi vill göra, och det finns där svart på vitt. Ledamoten har helt rätt i att det finns en tydlig skiljelinje.
Till skillnad från Socialdemokraterna vill vi i Sverigedemokraterna ta ansvar för något som vi själva inte har ställt till. Socialdemokraterna däremot har inte varit intresserade av att ta ansvar de senaste åtta åren de satt i regering och hade chansen. Ni hade chansen. Ni tog den inte.
Ann-Christine From Utterstedt (SD):
Tack, ledamoten, för frågorna och reflektionerna! Ledamoten tar upp att vi behöver ha respekt för brottsoffren. Jag förstår ärligt talat inte varför ledamoten ställer frågan om det till mig och mitt parti. Vi är ju de som i allra högsta grad har respekt för brottsoffren och står på brottsoffrens sida.
Kan inte ledamoten försöka förklara för mig och för Sveriges övriga befolkning varför man är beredd att låta grova brottslingar vara kvar i det här landet och dessutom försvarar det? Det är inte att stå på brottsoffrens sida, inte någonsin eller någon gång.
Men ledamoten kan försöka förklara för mig och andra i den här kammaren hur det kommer sig att Centerpartiet står mer på brottsoffrens sida när man inte är beredd att utvisa exempelvis grova brottslingar. För kvinnan som blev nedknuffad i ett gruvhål spelar det naturligtvis ingen roll vad han har för efternamn.
Men det spelar naturligtvis roll vilka konsekvenser man får av en sådan handling. Här är Sverigedemokraterna tydliga: Vi måste ha hårdare straff. Det är inga konstigheter. Men Centerpartiet kan väl förklara hur man ser på det här frågorna eftersom ledamoten nu har väckt dem.
Ann-Christine From Utterstedt (SD):
Det är förvånande att Centerpartiet och ledamoten uppvisar en sådan fördomsfullhet. Jag är förvånad. Centerpartiet säger här att det inte spelar någon roll vilket efternamn man har.
Integrationen i Sverige har under många år varit fullständigt havererad. Äntligen går vårt land, med Sverigedemokraternas inflytande, i en mer hälsosam riktning. Åtgärder för strängare straff, åtgärder mot hedersförtryck och begränsning av tillgången till vårt välfärdssystem är några positiva effekter av en mer Sverigevänlig politik. Fler åtgärder än de nu överenskomna krävs för att komma till rätta med segregationen.
Nej, okej, så kan det vara. Men det är ju inte det som är intressant. Jag är förvånad över skillnaden Centerpartiet gör mellan olika människor. Det är värderingarna man har som gör skillnad. Vad man heter i efternamn spelar väl ingen roll över huvud taget. Det är ens värderingar som gör skillnad, och jag är som sagt förvånad över den fördomsfullhet som ledamoten uppvisar.
Det ska inte finnas någon som helst tvekan om vad vi förväntar oss av nya medborgare. Jag vill fråga integrationsministern: Kommer regeringen att förtydliga målen i integrationspolitiken med krav på etablering, anpassning och egen ansträngning?
Dag Larsson (S):
Tack, Acko Ankarberg Johansson, för frågorna, som jag tycker är väldigt intressanta! Jag tycker själv att det är oerhört angeläget att de pengar som borde ha betalats ut till regionerna betalas ut. Mycket av de här pengarna förutsätter ju att man får till stånd överenskommelser med SKL om vad som faktiskt ska göras. Det är en bieffekt av bland annat de struligheter och det krångel som vi hade kring regeringsbildningen att många processer har blivit försenade, vilket jag tycker är olyckligt.
Även vi på nationell nivå får fundera på vilken typ av krav som det är rimligt att ställa vid överenskommelser med SKL om hur pengarna ska komma ut. Diskussionen om listtak har jag stor sympati för. Jag vet att väldigt många som arbetar ute i primärvården arbetar under tuffa och svåra villkor. Därför är det rimligt att vi funderar över hur vi ska kunna underlätta för dem som arbetar ute i primärvården när vi nu ska sätta en primärvårdsreform i sjön, vilket vi är överens om.
Jag är dock inte övertygad om att ett nationellt listtak är den rätta vägen att gå. Det är nog rimligare att regionerna bestämmer vilken nivå de vill ligga på. Sjukvårdens och primärvårdens utmaningar ser som bekant väldigt olika ut på olika håll och kanter. Det är en sak att driva en primärvårdsklinik på Södermalm och en annan, och mycket tyngre, att driva en primärvårdsklinik i Vårberg i Botkyrka.
Dag Larsson (S):
Jag tackar ledamoten Acko Ankarberg Johansson. Låt oss fortsätta att föra listtaksdiskussionen - jag för den själv med Läkarförbundet och andra - så kanske vi kan hitta varandra lite grann. Om man ska ha ett listtak måste varje enskild region själv få bestämma vad ett sådant innebär, för vi har skilda förutsättningar i olika delar av Sverige.
Att på nationell nivå slå fast att det ska vara exempelvis maximalt 2 000 patienter per läkare vore en olycklig utveckling, för ibland ska man ha ett betydligt mindre antal patienter än så. När det gäller statsbidragen kommer jag att föra diskussioner med departementet och andra om att försöka påskynda denna process. Det är angeläget. Många av mina före detta regionrådskollegor runt om i Sverige vill ha ut dessa pengar.
Det handlar om att i många av dessa överenskommelser hitta lagom nivå på de krav som ska ställas från staten. Staten har detaljpetat alldeles för mycket, ofta påskyndat av riksdagsledamöter som har krävt att än det ena, än det andra ska med. Har staten för många och detaljerade krav blir det i praktiken svårt för regionerna att kunna leva upp till dessa.
Dag Larsson (S):
Tack, Camilla Waltersson Grönvall, för ett i många stycken bra anförande! Själv fastnade jag vid en mening som ledamoten Waltersson Grönvall framförde och som är mycket riktig, nämligen att det bakom alla siffror finns enskilda människor. Mot denna bakgrund vill jag lyfta upp en vanlig människa, en medborgare som hette Bertil Gustafsson och som, medan han levde, bodde några få kilometer söder om riksdagshuset.
Han drabbades av bukspottkörtelcancer och fick ingen cancervård. Han nekades cancervård av Karolinska sjukhuset, som sa att det var fullt. Det gick rykten om att det var fullt på Karolinska sjukhuset, så Hälso och sjukvårdsförvaltningen i Stockholm hörde av sig till Karolinska sjukhuset och frågade: Stämmer det att ni har fullt på ert sjukhus? De fick beskedet att det inte var någon fara.
Danderyds sjukhus erbjöd sig att hjälpa till, men Karolinska sjukhuset nekade och sa att det inte behövdes över huvud taget.
Mot bakgrund av detta individfall och att det är ledamotens partikamrat Irene Svenonius som är ytterst ansvarig för sjukvården här i Stockholm skulle jag vilja fråga Camilla Waltersson Grönvall: Har du fört några samtal om detta fullständiga haveri i sjukvården i Stockholm, där en person som är sjuk i bukspottkörtelcancer nekas vård och där man har ett vårdsystem där sjukhusen konkurrerar med varandra i stället för att hjälpa varandra när det är långa köer i cancervården?
Det är ett haveri för den moderata sjukvården i Stockholmsregionen, och jag skulle vilja höra om Camilla Waltersson Grönvall har fört några samtal med Moderaterna här i Stockholm om vad man ska göra för att detta aldrig ska kunna ske igen.
Dag Larsson (S):
Jag lyfte fram Bertil Gustafsson just därför att ledamoten Camilla Waltersson Grönvall tydligt sa att vården handlar om enskilda människor. Själv råkar jag tycka att detta är ett av de värsta och mest flagranta exempel som jag har stött på i svensk sjukvård. Det kommer alltid att förekomma misslyckanden och saker som inte fungerar i sjukvården, men när sjukhusen vägrar att samarbeta utan konkurrerar med varandra har man ett avgörande systemfel.
Det var inte bara Bertil Gustafsson som drabbades av att cancersjukvården i det moderatstyrda Stockholm inte fungerade, utan det var ett tjugotal patienter som inte fick sina operationer över huvud taget, i landets rikaste landsting. I det landsting där man gör stora överskott lyckas man inte organisera en sjukvård där sjukhusen kan samarbeta med varandra för patienternas bästa.
Det var utifrån nyfikenheten på detta som jag tyckte att det vore intressant att få höra om ledamoten Waltersson Grönvall har haft några diskussioner med sina moderata partikollegor i Stockholm. Jag förutsätter att de pratar med varandra om hur cancersjukvården ska kunna undvika dylika misslyckanden i framtiden.
Dag Larsson (S):
Jag tackar Per Ramhorn för ett mycket intressant inlägg. Jag instämmer dessutom i en hel del av det som han sa. Inte minst är det viktigt att vi arbetar med att försöka förbättra tillgängligheten i svensk sjukvård. Men jag tyckte att delar av hans anförande var lite väl dystert. Det finns ändå en del ljusglimtar. Exempelvis kan vi se hur femårsöverlevnaden i fråga om prostatacancer har gått upp från 80 till 90 procent.
Den har även gått upp när det handlar om bröstcancer de senaste åren. Det finns alltså positiva tecken också, och det är viktigt att ha med dem så att bilden inte blir helt nattsvart. Vid motionsbehandlingen som vi hade i socialutskottet drog ni tillbaka två motioner. Jag skulle ändå vilja höra lite mer om resonemanget bakom detta. Jag är lite nyfiken. Den ena handlade om aborträttigheterna, där flera sverigedemokrater har motionerat om att inskränka aborträttigheterna.
Den andra handlade om samvetsfriheten. Jag skulle ändå vilja höra om det pågår ett omtänkande på den punkten och att ni kanske inte är lika mycket emot svensk abortlagstiftning som tidigare.
Dag Larsson (S):
Jag tycker att ledamoten Lina Nordquists anförande var väldigt bra. Du är en oerhört klok person som har rätt i väldigt mycket av dina åsikter - det vill jag ändå ha sagt, så att min fråga hamnar i rätt dager.
Jag tror också att vi delar uppfattningen att det är viktigt att folk i görligaste mån ska kunna välja vilken vårdgivare som ska ta hand om en när man är sjuk, när man ska undersökas och sådant. Jag lever i det landsting och den region där man har gått längst med dessa vårdval i systemet.
När det gäller gynekologiska mottagningar, dit många kvinnor går för att göra undersökningar och annat, kan jag notera att vårdgivarna har valt att inte etablera sig i sydvästra Stockholm. Mellan Liljeholmen och Södertälje finns det en mottagning för dem som är bosatta i Botkyrka, sydvästra delen av Stockholm och delar av Huddinge - en enda mottagning! I Stockholms innerstad finns det ett tjugotal gynekologiska mottagningar.
På vilket sätt ökas Botkyrkakvinnornas valfrihet när det inte finns några vårdgivare där?
Dag Larsson (S):
Tack, Lina Nordquist, för svaret! Jag tycker att det var ett väldigt bra svar som vittnar om någon form av socialt ansvarstagande, och jag hoppas att Lina Nordquist pratar om detta med sina liberala kamrater i Stockholmsregionen. De facto ser det ut så här. Den verkliga valfriheten för kvinnor i Botkyrka är mycket mindre än för kvinnor bosatta i Stockholms innerstad.
Många av de kvinnor jag träffar ute i Hallunda och andra ställen i sydvästra Stockholm är dessutom relativt fattiga och har ofta inte ens råd att betala för kollektivtrafiken. Många av dem berättar för mig att de aldrig har varit inne i Stockholms innerstad. De har alltså i verkligheten bara en enda klinik att vända sig till. I verkligheten har systemet blivit en möjlighet för vårdgivarna att välja var man ska vara etablerad.
Det är det som gör mig oroad av det förslag till tillkännagivande som ni har tagit fram, där ni hävdar att man ska tillämpa mer av den här sortens system runt om i Sjukvårdssverige. Jag var med om att städsla Göran Stiernstedt - han är relativt känd i den här församlingen och bland folk i största allmänhet - som har arbetat mycket med sjukvårdsfrågor.
Vi bad honom att göra en utvärdering av hur vårdvalen har slagit i Stockholm, och hans uppfattning var att de är kostnadsdrivande och att de leder till en söndersplittrad vård. Kostnaderna i vårdvalssystemen har ökat i storleksordningen 5-10 procent varje enskilt år i Stockholmsregionen.
Det är extremt dyrt, det driver sjukvårdens kostnader, det leder till system där sjukhusen har svårt att konkurrera om vårdpersonalen och det leder, enligt mig i alla fall, till stora risker för ökad ojämlikhet i en vård som redan präglas av alltför mycket av ojämlikhet.
Dag Larsson (S):
Jag och många andra häpnade och blev djupt upprörda när vi tog del av Computer Swedens avslöjande om att 2,7 miljoner samtal till 1177 Vårdguiden låg öppna på internet för alla människor att ta del av och lyssna på när människor berättar om sina sjukdomar och personliga bekymmer. Huvudansvaret för att situationen kunde uppkomma ligger på de regioner som valde att upphandla verksamheten, däribland den moderatstyrda Stockholmsregionen.
Jag vill ändå fråga socialministern vilka åtgärder som hon har vidtagit med anledning av skandalen.
Dag Larsson (S):
Det här är en viktig debatt, som handlar om tryck- och yttrandefrihet och massmediefrågor. I dag diskuterar vi bland annat stärkt skydd för journalister, hybridkrigföring, frågor som rör public service, granskningsnämndsfrågor, reglering av techjättar och stöd till medier. Det är ett mycket brett spektrum av frågor som ryms inom detta område, och jag vill kort lyfta bara två av dem. För det första, fru talman, handlar det om stärkt skydd för journalister.
En rad undersökningar har visat att många journalister och medieredaktioner är utsatta för hot och trakasserier. Det är helt oacceptabelt. År 2017 antog den socialdemokratiskt ledda regeringen en handlingsplan som innebar ett mer systematiskt arbete för att förebygga och hantera hot och hat mot journalister och redaktioner.
Regeringen har gett olika myndigheter i uppdrag att kartlägga omfattningen av detta hat och hot samt att identifiera, utveckla och förbättra arbetet för att bekämpa hatbrott och andra brott som hotar demokratin. Det är mycket angeläget och mycket välkommet.
För det andra, fru talman, vill jag med anledning av frågorna som rör hybridkrigföring i form av propaganda påpeka att regeringen häromåret tillsatte en utredning för att analysera och lämna förslag om att återbilda den myndighet som förut hette Styrelsen för psykologiskt försvar. Enligt regeringen är en nybildad myndighet med ansvar för detta ett viktigt steg i arbetet med att bygga upp ett modernt totalförsvar anpassat för vår tids hot.
Utredningen ska redovisas senast den 31 maj i år. Fru talman! Avslutningsvis vill jag självklart yrka bifall till utskottets förslag till beslut.
Dag Larsson (S):
Tack, Acko Ankarberg Johansson, för frågorna, som jag tycker är angelägna! Jag har funderat mycket på den förstnämnda frågan, för det är klart att vi måste ha kunskap om vilka vi har i vårdorganisationen. Jag lyssnade häromdagen på Åsa Kullgren när hon talade om sin utredning som handlar om vården under kris och krig. Hon har förslag som är intressanta och som jag tycker är värda att överväga. Ett handlar om att bygga upp register över folk som har legitimationsyrken. Jag tror att vi behöver ha det framöver.
Jag tror också att det är möjligt att ha ett gott samarbete med SKR och regionerna kring den typen av frågor. Jag kan absolut se framför mig att vi behöver mer samarbete på det området. Jag håller med om resonemanget om fortbildning, som också jag tog upp i mitt anförande. Det primära kravet måste ändå ligga på arbetsgivarna, oavsett om de är privata eller offentliga, att tillförsäkra att de anställda får fortbildning. Om de inte gör det tycker jag gott att man kan fundera på andra åtgärder.
Men det rimliga borde vara att arbetsgivarna tar sitt ansvar.
Dag Larsson (S):
Tack så mycket för frågeställningarna, Acko Ankarberg Johansson! Jag har mött en väldig massa privata vårdgivare som är verksamma i Stockholm och tycker att många av dem bidrar aktivt till kvalitetsutveckling i sjukvården. Men jag tycker också att man som regionpolitiker bör ställa krav i ersättningssystemet och vid upphandlingar för att säkerställa att personalen kan delta i utbildningsprogrammen.
Här finns det åtskilligt mer att lära och bättre åtgärder att vidta för dem som är arbetsgivare, och det är de förtroendevalda regionpolitikerna ute i regionen som borde ta detta ansvar.
Dag Larsson (S):
Först får man fundera på vem som är arbetsgivare, för det är arbetsgivaren som bör lägga schema. Själv har jag på regional nivå som regionpolitiker tillsammans med kollegor drivit på för att man ska ta bort de delade turerna. Det är bra om staten understöder ett arbete för att få bort delade turer i sjukvården, men jag tycker att arbetet slutgiltigt måste göras av varje respektive arbetsgivare i regionen och ute på sjukhusen.
Dag Larsson (S):
Jag arbetade själv med delade tider som mentalskötare en gång i tiden, och det var helt orimliga arbetstider. Jag återvänder till det svar jag gav ledamoten Utterstedt i min förra replik: Detta är en fråga för arbetsgivarna och regionerna att hantera. Själv drev jag tillsammans med kollegor denna fråga i region Stockholm där jag var verksam. Vi drev på för att undersköterskor ska få heltidstjänster, om de så önskar, få vettiga arbetstider, slippa delade arbetstider och få kortare nattarbetstider.
Frågan bör dock ställas i respektive regionparlament, gärna till mina kollegor. Jag är övertygad om att ledamoten Utterstedt kommer att få samma svar från mina socialdemokratiska kollegor om att de driver på i denna fråga så gott de kan. Mitt parti har ju inte makten överallt, utan 70 procent av landets befolkning styrs lokalt av andra partier, som har makten över bland annat hur arbetstider ser ut i vårt land.