Annika Lillemets (MP):
Jag vill börja med att tacka infrastrukturministern för svaret på mina interpellationer. Jag har ställt dessa frågor därför att jag är djupt oroad över de allvarliga problem som bristande spårkapacitet och Trafikverkets prioriteringar leder till på Södra stambanan i stort och särskilt i Östergötland, där den viktiga pendeltågstrafiken nu börjar trängas undan.
I svaret redovisas i första hand innehållet i regeringens beslut om åtgärdsplan för 2010-2021 och arbetsrutiner när det gäller tilldelning av tåglägen.
Däremot klargör inte infrastrukturministern hur regeringen avser att råda bot på den accelererande kapacitetsbristen på Södra stambanan eller hur man politiskt ser på att pendeltågstrafiken i Östergötland successivt trängs bort från banan i takt med att konkurrensen hårdnar. Att inga pengar finns reserverade i regeringens åtgärdsplan för nya spår mellan Stockholm och Skåne är anmärkningsvärt när läget är akut.
Punktligheten för X 2000 är sämst i landet på Södra stambanan. Och det är inte bara ett vinterproblem att många tåg är försenade. I juli och augusti 2010 var punktligheten till och med något sämre än under tre av de fyra besvärliga månaderna förra vintern. Det beror på otillräckligt underhåll, usel organisation och det vi diskuterar i dag, extrem brist på kapacitet. Det är så fullt på spåren att varje fel får starka dominoeffekter.
Allt fler vill åka tåg, persontrafiken ökar kraftigt liksom godstransporterna, men inte spårkapaciteten. Infrastrukturministern svarar angående bristen på spårkapacitet att det finns en ambition att på sikt minska denna knapphet med hjälp av fler spår.
Men vad är den ambitionen värd när det inte finns pengar reserverade i regeringens åtgärdsplan för några nya spår mellan Stockholm och Skåne till 2021 och när endast en mindre del av de planerade investeringarna för perioden 2004-2009 har genomförts? Södra stambanan är lågprioriterad, och den kommer att förbli så till 2022, enligt regeringens långtidsplan.
Men jag hade hoppats att regeringen, med facit i hand, skulle inse att man gjort en allvarlig felbedömning och ompröva till exempel beslutet att stryka Ostlänken ur den nya åtgärdsplanen. Tyvärr lämnar infrastrukturministern klart besked på en punkt: Någon avsiktsförklaring om att bygga Ostlänken kommer regeringen inte att göra. Allt resenärerna i sin tröstlösa väntan på försenade tåg kan hoppas på är alltså en utredning om höghastighetsbanor.
Det är en klen tröst, för det är inte mer papper som behövs nu utan riktiga spår i Östergötland. Efter sju års arbete är järnvägsutredningarna för Ostlänken klara. Regeringens låga anslag till projektering har inneburit att allt Trafikverkets planeringsarbete för Ostlänken har avbrutits, och det behöver återupptas så att bygget kan starta innan mandatperioden är slut.
Men dagens besked från ministern är i stället sannolikt att vi har att vänja oss vid att dagens kaotiska förhållanden längs stambanan, i Östergötland i synnerhet, tillåts bli normaltillståndet under många år framöver. Svaret på mina frågor bekräftar tyvärr att regeringen inte inom överskådlig tid tänker bygga fler spår för att öka kapaciteten. Denna brist på politisk vilja står i skarp kontrast till framsynta regeringars satsningar på moderna transportsystem runt om i världen.
I många länder i Europa men även i Kina, Ryssland och Marocko byggs och planeras för höghastighetsbanor. I exempelvis Spanien och Frankrike har man helt enkelt bestämt sig för att man vill ha en infrastruktur i världsklass och därmed motiverat de stora satsningarna. Med den svenska regeringens politik, däremot, står vi snart ensamma kvar på perrongen frånåkta.
Jag återkommer till mina andra frågor om hur pendeltågssystemet börjat trängas undan i mitt nästa inlägg.