KBLab/rixvox huggingface dataset:
Erik Andersson (M):
Onekligen en intressant debatt! Om man vill förbjuda de aktörer i välfärden som är dåliga är det här helt fel väg att gå. Det ser man om man tittar på hur de fria aktörerna eller de privata företagen i välfärden presterar i olika mätningar.
Vi kan ta Jobbhälsobarometern, som jämför medarbetare i privat och offentligt driven vård och vilka som trivs bäst på jobbet. Den visar att de som jobbar i privat driven verksamhet känner sig både friskare och i någon grad mer motiverade än kollegor som jobbar i offentlig regi. De upplever även att de hinner med de arbetsuppgifter som finns på ordinarie arbetstid.
De är i allmänhet något mer nöjda med lönen, när de själva får svara på frågan. De är även mer nöjda med arbetsledningen och dess kompetens och förmåga att kommunicera. Elever i friskolor upplever större studiero och trygghet och att deras behov möts på ett bättre sätt. De är mer nöjda med arbetet mot kränkningar. Dessutom visar rapporten att studieresultaten i friskolorna är bättre. Och det vill man förbjuda, fru talman.
I Skolenkäten för 2015/16 gör Skolinspektionen jämförelser mellan kommunala och fristående skolor. De övergripande resultaten för kommunala respektive fristående skolor visar att elever i kommunala skolor i lägre utsträckning svarar positivt på nästan samtliga påståenden i den enkäten. Svenskt Kvalitetsindex från 2016 visar att fristående gymnasieskolor får högre betyg än kommunala verksamheter.
Patienttoppen, en nationell patientenkät från SKL, visar att patienter i något högre utsträckning ger högre kvalitetsbetyg till vårdcentraler i privat regi än till landstingsdrivna mottagningar. Det gäller samtliga kvalitetsparametrar som ställs upp där. Det gäller även kontinuiteten och kontakten med exempelvis läkare eller sjuksyster.
Analyser av Försäkringskassan visar även att sjukfrånvaron var högre i offentligt driven verksamhet än i privat driven verksamhet under 2016. Man kan fråga sig varför det ser ut så här, fru talman. När jag besökte hemtjänstföretag i Norrland diskuterade vi just den här frågan. Hur kommer det sig att de är både friskare och mer motiverade och har större kontinuitet än den offentligt drivna hemtjänsten?
Det har att göra med närheten till beslut, att man får påverka sin arbetsmiljö mer och den kollegiala känslan. De inom kommunen kanske överdrev en aning, men de sa att det var 14 olika nivåer i hierarkin upp till den chef som kunde påverka något. En sådan arbetsplats vill vi ju inte ha. Kontentan är denna: Varför ska man förbjuda det som är bra?
Varför inte i stället lära sig av det som är bra? Detta om vi pratar kvalitet, och det är just kvalitet vi ska prata om. Jag pratade också med friskoleföretagare i en kommun i Norrland där Socialdemokraterna har styrt i 96 år. Konstant, hela tiden, blir de motarbetade - det kan gälla bygglov, kontakter med kommunen, vad som helst.
Det här ligger i socialdemokratins natur: Man vill att alla ska ha det precis lika dåligt. Vi ska inte få välja. Vi ska inte kunna utvecklas och bli bättre. Fru talman! Jag tycker att regeringen är helt fel ute. Sedan kan civilministern fundera på detta: Hur stort operativt kapital har ett hemtjänstföretag?
Erik Andersson (M):
Jag tycker att civilministern blandar ihop korten. Han talar om att skattepengar som går till välfärden ska förbrukas i välfärden - exakt, det tycker jag också. Det är inte det som är problemet. Problemet är att civilministern blandar ihop korten. Det är skattepengar som går till dessa verksamheter. Oftast är det en peng, men det kan också handla om ett biståndsbeslut, som till exempel i hemtjänsten.
Men alla får precis lika mycket pengar. En friskola får precis lika mycket som en kommunal skola. Hur kommer det sig då att friskolan generellt sett har bättre resultat, bättre kvalitet, nöjdare elever och gladare lärare? Ändå tar de ut en liten vinst.
Det är inte så, fru talman, att friskolorna får mer pengar, som civilministern försöker påskina. Dessa verksamheter får samma belopp, och ändå gör de ett bättre resultat. Fru talman! Om jag vore civilminister, vilket jag nog aldrig kommer att bli, skulle jag nog titta på de goda exemplen.
Hur kan vi göra så att även den offentligt drivna verksamheten kan effektivisera och arbeta på ett sådant sätt att kvalitetsparametrarna höjs? Det är det som är själva kruxet: Det är kvaliteten vi ska titta på. De här utförarna får precis samma pengar.
Tillåt mig citera en klok socialdemokrat, förutom när han rev halva Klara: "Varje förslösad skattekrona är en stöld från folket." Den uppfattningen delar jag, och det är därför jag är moderat. Jag står alltid på medborgarnas sida och värnar om skattebetalarnas pengar.
Erik Andersson (M):
Jag vill tacka socialministern för svaret. Detta handlar mycket om prioriteringar och vad man vill göra. Jag hörde att socialministern läste upp ett antal åtgärder som ska vidtas, men vi har ändå fakta i form av den bild jag nu visar av Sverige före och efter det att regeringen tillträdde. Vårdköerna har fördubblats.
Innan regeringen kom till makten, herr talman, såg Alliansen till att halvera vårdköerna, och nu har de fördubblats.
Detta är väldigt oroväckande - inte för socialministern och mig, som är friska och står här i kammaren i dag, utan för alla sjuka som får vänta allt längre på att få vård. Man kan också diskutera varför vi har stat, landsting och kommun.
Detta är givetvis delvis en filosofisk och en ideologisk fråga, men självklart är det för att vi ska kunna se till att de allra svagaste får hjälp. Det är därför vi har denna gemenskap i Sverige. Och när det inte fungerar, herr talman, trots att vi har världens högsta skatter, finns det ett organisatoriskt fel - ett systemfel. Det är inte alltid mer pengar som behövs.
Det kanske behövs ett annat sätt att organisera detta på. I dag står över 100 000 svenskar i vårdköer. Detta måste anses som ett stort misslyckande för den sittande regeringen.
Det visar samtidigt, med tanke på att vårdköerna har fördubblats medan Alliansen tidigare lyckades halvera dem, att Alliansens kömiljard var något positivt för de människor som står i kö. Främst har vänsterstyrda landsting stora problem med både ekonomi och köer, mitt i en högkonjunktur.
Särskilt kön till operationer har vuxit lavinartat. I exempelvis socialdemokratiskt styrda Västerbotten får bara hälften av patienterna en operation inom vårdgarantins gränser. Detta är väldigt låga nivåer.
I Skåne har socialdemokratin bestämt sig för att man kan tänka sig att skrota vårdvalen helt och hållet. Jag tror inte att framtidens sjukvård endast kan bedrivas av offentliga aktörer, men den ska alltid vara gemensamt finansierad.
Vi har när vi har fått en mångfald av olika aktörer inom sjukvården sett hur det har blivit bättre på sina håll, inte bara för patienterna utan även för personalen som jobbar där. Det har även blivit bättre för många kvinnliga företagare som driver exempelvis en vårdinrättning.
Jag är alltså väldigt orolig, herr talman, i synnerhet för att den som ska förlösas i Västernorrland får förlösas i bilen. ABF har gått ut med en kurs i hur detta ska vara möjligt. Ett sådant land vill jag inte leva i, och därför krävs förändring efter den 9 september.
Erik Andersson (M):
Jag instämmer givetvis i att det är personalen som är själva nyckeln för att vårdköerna ska kunna kortas. Men då är det också rätt intressant med den karta som jag har här. Socialministern kan få den som gåva av mig sedan så att hon kan påminna sig om hur det såg ut före och efter.
I de alliansstyrda eller moderatledda landstingen är köerna kortare än i de socialdemokratiskt styrda landstingen. Socialministern är socialminister över hela Sverige. Det är då rätt intressant att man ser den skillnaden. Jag kan tycka att satsningen på att exempelvis vidareutbilda sjuksköterskor till specialistsjuksköterskor har kommit alldeles för sent.
Jag vet att man i Stockholms läns landsting har just en sådan satsning. Man uppmuntrar och är med och finansierar vidareutbildning av sjuksköterskor som vill bli specialistsjuksköterskor. Det är jättebra. Men jag måste säga en sak, och det säger jag inte bara för att jag företräder Moderaterna.
I ett land där alla händer behövs i vården och där alla som vill ska kunna jobba extra är det många som tackar nej till att jobba extra. Många av specialistsjuksköterskorna får nämligen betala statlig skatt. Det är resursslöseri, herr talman.
Det vore mycket bättre om dessa specialistsjuksköterskor kände att de kunde jobba och också få en inkomst av det. Att behålla personal är givetvis en viktig del. Politiken är ju allra mest arbetsgivare när det gäller den offentliga vården.
Om vi jämför sjuktal mellan de privata aktörerna och de offentliga aktörerna kan vi se att det ser lite bättre ut hos de privata aktörerna när det gäller sjuktalen. Detta är också en intressant fråga att fundera över. Politiken som arbetsgivare måste bli mycket bättre på att se och höra den personal som finns.
Givetvis är det viktigt att man har en primärvård som fungerar, som exempelvis kan fånga upp medborgare som inte känner att de måste åka in till akuten. Det är delvis ett organisatoriskt problem.
Det är ett strukturellt problem. Många av de åtgärder som socialministern föreslår är bra, men det är ändå så här det ser ut nu i Sverige, oavsett vilka ursäkter som finns i fråga om att vårdköerna har ökat. Det såg bättre ut förut. Nu ser det sämre ut. Och i de alliansledda landstingen ser det mycket bättre ut än i de Sstyrda. Det tycker jag är intressant.
Erik Andersson (M):
Jag försöker endast påvisa att politiskt styre spelar roll. Om det inte skulle spela någon roll kan vi lika gärna strunta i att gå till valurnorna den 9 september. Den karta jag höll upp visar ganska tydligt hur det såg ut innan och hur det såg ut efter. Socialministern tycker att jag slår på enskilda landsting, men det gör även socialministern.
Hon slår alltid på Stockholm. Men när vi tittar på Stockholm ser vi en måluppfyllelse vad gäller garantin i specialistvård på 94 procent. I Västernorrland är det 60 procent, och i Örebro 76 procent. Det är klart att Stockholms läns landsting har en bättre måluppfyllelse än andra landsting.
Så är det, och det kan inte socialministern ta ifrån oss. När man ser på Sverige totalt sett måste landstingen hjälpas åt. Det kan självklart inte finnas specialistvård överallt.
Men den grundläggande och basala vården måste kunna vara inom räckhåll för de allra flesta medborgare i detta land, och givetvis ska den vara gemensamt finansierad. Där är vi nog överens. Jag vill bara påvisa att politiskt styre spelar roll, och det ser bättre ur i de alliansstyrda landstingen. Sedan finns det visserligen parametrar som kanske är lite sämre.
Men jag är ganska säker på att de jobbar med den problematiken varje dag för att det ska bli bättre och bättre.
Niklas Wykman (M):
Det hedrar Leif Jakobsson att han lyfter fram ett av Socialdemokraternas största svek, nämligen försämringen av ROT-avdraget. Det passar in i en debatt om skatteutgifter där dessutom Alliansen har ett separat yrkande om mer av transparens, öppenhet och möjlighet att granska den politik som förs.
Problemet för Leif Jakobsson och regeringen är att tydligheten och beskeden kom först efter valet. Före valet lovade socialdemokratin och Leif Jakobsson att ROT-avdraget inte skulle försämras. Efter valet väljer regeringen att gå fram med försämringar av ROT-avdraget.
Det är just för att undvika den här typen av situationer, där politiker för fram en typ av budskap men i realiteten gör eller verkar för någonting annat, som Alliansen har väckt en särskild motion om öppenhet, transparens och möjlighet för journalister och allmänhet att granska politiken bättre men också för myndigheter och andra berörda parter att jämföra sina egna analyser med regeringens skattningar av det man gör.
Leif Jakobsson säger att det inte råder någon ny doktrin. Men det är just det som det gör. Anser du inte, Leif Jakobsson, att den kritik som Finanspolitiska rådet och Ekonomistyrningsverket framför mot att regeringen nu minskar möjligheten att granska politiken har någon relevans?
Är det inte ändå beklagligt att regeringen upphör att redovisa effekter av den ekonomiska politiken och göra bedömningar enligt bästa möjliga metoder?
Niklas Wykman (M):
Leif Jakobsson deklarerar att han inte har några problem med brutna vallöften. Av opinionsmätningar att döma är svenska folket av en annan uppfattning. Leif Jakobsson säger att detta bara rör en fråga, redovisningen av samhällsekonomiska effekter av skatteutgifter, och att frågan därför på det hela taget inte har så stor betydelse.
Leif Jakobsson synes ha missat att Ekonomistyrningsverket, Finanspolitiska rådet med flera expertmyndigheter har påtalat att regeringen nu inte är öppen och transparent och inte redovisar effekter på sysselsättning och offentliga finanser. Det vi ser framför oss är en återgång till en gömma-glömma-döma-politik. Regeringen redovisar inte tydligt effekterna av politiken.
Vi såg detta under tidigare socialdemokratiska regeringar, då utanförskapet växte fram och bet sig fast. I stället för att vidta åtgärder för fler jobb valde man då att pressa ned arbetslösheten genom att ta undan människor från arbetskraften och sysselsättningen.
Det är för att vi inte återigen ska hamna i en situation där statistik och statistiskt trixande blir viktigare än politik som faktiskt förbättrar för sysselsättning och tillväxt som vi i Alliansen är måna om att bibehålla stark transparens, öppenhet och redovisning av politikens effekter. Leif Jakobsson!
Det är beklagligt att inte ett enat skatteutskott kan stå bakom Alliansens motion om att fortsätta med öppen och transparent redovisning av politikens effekter. Jag delar den bedömning som Finanspolitiska rådet och andra gör: att vi nu befinner oss i ett läge där Sverige byter profil från öppenhet kring effekter på offentliga finanser och sysselsättning till mer av slutenhet och dolda resonemang. Det är dåligt för Sverige. Det är dåligt för jobben och tillväxten.
Niklas Wykman (M):
När det gäller beskrivningen av läget i svensk ekonomi finns i ena ringhörnan institutioner som OECD, IMF, EU-kommissionen, Finanspolitiska rådet med flera, och i andra ringhörnan finns Sveriges finansminister. De erkända institutionerna beskriver Sverige som en av världens eller åtminstone EU:s mest välskötta ekonomier.
Vi har starka offentliga finanser och har skött oss väl under krisen. Finansministern beskriver i stället Sverige som ett land som har tomt i ladorna och en mycket svag ekonomi.
Att vi har en finansminister som ser så annorlunda på läget jämfört med övriga bedömare skapar givetvis osäkerhet för dem som vill investera i Sverige och bidra till att jobben blir fler, tillväxten ökar och våra gemensamma resurser växer. Det anmärkningsvärda är dock kanske inte skillnaden mellan expertisen å ena sidan och en erfaren socialdemokratisk politiker å den andra.
Det anmärkningsvärda är att vi har en slitning mellan statsministern och finansministern i beskrivningen av läget i svensk ekonomi. I motsats till vad alla socialdemokrater och Magdalena Andersson säger här hävdar Stefan Löfven att Sverige har relativt stark ekonomi och relativt starka offentliga finanser. Men finansministern säger att ladorna är tomma. Det gör att man givetvis måste fråga sig vems politik och bedömning som gäller. Är det statsministerns eller finansministerns?
När finansministern får frågan vad som är mest synd med att det är Alliansens budget som har vunnit riksdagens gehör svarar hon att det är de hårdare skattereglerna för finansiella företag. Vi har alltså en statsminister som underkänner finansministerns beskrivning av det ekonomiska läget och läget för de offentliga finanserna, och vi har en finansminister som tycker att det allra mest beklagliga med den regering som har vunnit gehör är att det blir hårdare skatteregler för finansiella företag. Det är långt ifrån den trygghet som rådde under alliansregeringen.
Niklas Wykman (M):
Socialdemokraterna lämnade efter sig ett rekordstort utanförskap. Människor ville och kunde arbeta, men på grund av politiska strukturer och regler tilläts de inte att etablera sig på arbetsmarknaden. Det ledde givetvis till att vi hade mycket svårt att klara av de åtaganden som ligger inom välfärden, att finansiera skolan och att finansiera sjukvården.
Det gjorde att många människor kände att de inte kom till sin rätt, inte fick vara med i samhällsbygget och inte fick det bra liv som de ville ha, detta på grund av den politik som Magdalena Andersson var med och byggde upp. Det tråkiga är dock, nu när erkännandet har kommit, att man väljer att åter slå in på samma väg. Nu ska spärrarna i systemet öppnas upp, nu ska dammluckorna öppnas och möjligheten att åter fastna i de långa utanförskapscyklerna återinföras i politiken.
Varför ska du göra det, Magdalena Andersson, när du erkänner att det var ett misslyckande att inte ha spärrar i systemen? Nu säger du att man ska ta bort spärrarna i systemen igen. Ifall spärrarna sedan med nödvändighet leder till förtidspensionering eller andra typer av utanförskap är det fortfarande lika illa.
Dessutom tror jag att det är vilseledande - det är i viss mån den debatt vi ska ha här senare under eftermiddagen - att kalla någonting för en beräkningsteknisk överföring till hushållen och samtidigt stå här och berätta att den kan innehålla såväl miljösatsningar som satsningar på infrastruktur. Det blir mycket förvirrande, tror jag, för den allmänhet som försöker ta del av vad du egentligen tänker göra av med pengarna på. Det mest troliga är trots allt att de går till mer utanförskap.
Niklas Wykman (M):
Den här debatten är extra relevant på grund av det tunga bagage som Magdalena Andersson bär på i den här frågan och det som hon tidigare under eftermiddagen uttryckte stor ånger över, nämligen det som den regering som hon då arbetade för gjorde med utanförskapet i Sverige. Den var en politik som minskade drivkraften för att arbeta och inte klarade av att möta sjukskrivningar, arbetslöshet och andra typer av utmaningar på arbetsmarknaden.
Den drev ut många från arbetsmarknaden och drev upp ett rekordstort utanförskap. Magdalena Andersson och regeringen föreslår nu en politik som återgår mer till den ordningen. Därför vore det på sin plats att tydligt och transparent redovisa hela politikens innehåll.
Det är det man avstår från att göra, och man gör det givetvis av samma skäl som tidigare regeringar som Magdalena Andersson arbetade för gjorde det, nämligen att den politiken driver upp utanförskapet och leder inte till ökad sysselsättning utan bara till lägre arbetslöshet genom olika former av manipulation av systemet.
Ur transparenssynpunkt och granskningssynpunkt, att medborgare ska kunna granska regeringarna och kunna ta del av politiken, är det anmärkningsvärt att man väljer att bara redovisa de positiva effekterna av politiken. Det är nämligen vad Magdalena Andersson säger: Jag redovisar de positiva effekterna av politiken. De är jag mycket säker på. De negativa sidorna av politiken är jag så osäker på att de vill jag inte redovisa.
Det är inte ett bra sätt att förhålla sig till riksdagen och inte ett bra sätt att förhålla sig till svenska folket att säga: Hej, jag är finansminister. Det här är den positiva delen av min politik. Den är jag mycket säker på. Den redovisar jag. Den negativa sidan av politiken försöker jag ignorera, låtsas som att den inte finns och vill inte berätta om. Beteendeförändringar är givetvis svåra att beräkna, men det är inte omöjligt. Jag tycker att det är tråkigt att regeringen väljer att mörka.
Niklas Wykman (M):
Tack så mycket, finansministern! Jag ska börja med att understryka det så att det är tydligt: Det sker både en skattehöjning och en skattesänkning för pensionärskollektivet över 65 år. Nettot är ungefär 400 miljoner till pensionärskollektivets fördel. Detta har korrigerats sedan beskeden först kom, eller hur, finansministern - det fanns oklarheter i detta från början, och när beskeden först lämnades var det en förlust.
Detta kan Magdalena Andersson säkert reda ut i sitt nästa inlägg, för det har justerats. Däremot måste man ändå när man har en debatt om hur man ska värna människor på arbetsmarknaden och ta till vara sysselsättningsutvecklingen ha en idé om hur det ska gå till. Jag är av den fulla övertygelsen - tillsammans med nästan alla andra människor, skulle jag tro - att om fler ska jobba så behöver jobben bli fler. Ska jobben bli fler behöver man känna att det är tryggt att växa, anställa och investera.
Vi måste skapa resurser till den gemensamma välfärden så att vi också kan skapa arbetstillfällen där. Det är därför oroväckande när finansministern beskriver att man nu steg för steg ska komma tillbaka till balans och överskott i de offentliga finanserna, när man för alla fyra åren framöver de facto visar på underskott. Man säger alltså att man ska gå framåt medan man tar kliv bakåt. Det går inte ihop. Man kommer inte närmare målet när man har underskott varje år.
Planerar finansministern att återkomma till överskott och i så fall hur? Jag tog chansen att korrigera den otydlighet som uppstått angående pensionärerna och beskattningen mellan att beskedet kom och att budgeten sedan presenterades. Hur det slutligen blir får vi se i vårpropositionen, hoppas jag. Nu lämnade inte finansministern något besked. Är det hennes besked eller är det Ylva Johanssons besked? Är det finansmarknadsministerns besked eller är det finansministerns besked? Är det framtidsministerns besked eller är det finansministerns besked?
Är det statsministerns besked eller är det finansministerns besked? Är det Tomas Eneroths bedömning eller är det finansministerns bedömning? Är det Leif Jakobssons bedömning eller är det finansministerns bedömning? Det vill säga: Finansministern har faktiskt inte lämnat svar på en enda fråga, men jag är glad att jag fick chansen att förtydliga detta med pensionärerna.
Niklas Wykman (M):
Det heter att trägen vinner. Eftersom vi pratar om framtidens skatter tänkte jag helt enkelt upprepa min frågeställning i förhoppning om att få ett svar från finansministern. Jag tycker att det är viktigt för ett land att man lämnar gemensamma besked från regeringen. Skattepolitiken är väldigt viktig för finansieringen av välfärden, för möjligheten för företag att växa och anställa och för att investeringar ska växa fram.
Det minsta man kan kräva är att det ges entydiga besked från regeringen om vad det är som gäller. Alla har nog respekt för att det ska finnas utrymme att diskutera, förbereda sig och så vidare. Däremot blir det olyckligt när olika ministrar med olika ansvarsområden lämnar olika besked om vad det är som ska gälla framöver. Framtidsministern - man får säga att det är en förpliktande titel i sammanhanget - berättar att vi behöver lägre skatter på arbete.
Finansministern - det är också förpliktande - säger i stället att vi ska ha högre skatter på arbete. Det vore bra att nu få ett besked om vad det är som gäller från regeringen. Är det högre skatter på arbete, eller är det lägre skatter på arbete? Det är inte möjligt att göra båda sakerna samtidigt. Då går det inte heller att ha två ministrar som säger olika saker. Magdalena Andersson!
Är det ditt besked om högre skatter på arbete eller är det framtidsministerns besked om lägre skatter på arbete som kommer att vara vägledande för regeringens politik framöver? I övrigt önskar jag trevlig helg och tackar för debatten.
Niklas Wykman (M):
Vi hörde nyss ett anmärkningsvärt inlägg. Nu vänder jag mig till finansministern: Vi hörde precis din partikamrat stå här och tala om att vi från Alliansen står bakom något slags rasism för att vi stöder RUT-avdraget.
Talarstolen är snart finansministerns, och jag skulle önska att hon å det socialdemokratiska partiets och regeringens vägnar ber om ursäkt för den typ av påhopp som Monica Green står för och tydligt deklarerar att hon inte står bakom sin partikamrat Monica Green i hennes beskyllningar om att hudfärg, rasism och andra saker är motiv för RUT-avdraget.