Gunilla Carlsson (M):
Jan Lindholm har frågat utrikesministern hur han avser att agera med anledning av att initiativet om en revidering av folkrätten på grund av beskriven problematik nu tagits av företrädare för fattiga länder i syd. Interpellationen har överlämnats till mig för besvarande. I interpellationen tar Jan Lindholm upp ett flertal frågeställningar vilka sammantaget visar på komplexiteten i frågan om människor som lämnar sina hem på grund av klimatförändringar.
Låt mig börja med att säga att jag delar Jan Lindholms oro för klimatförändringens effekter för människor som lever i fattigdom. Klimatförändringen utgör en utmaning för hela världssamfundet, och konsekvenserna av klimatförändringen riskerar att bli störst för utvecklingsländerna. De behöver vår solidaritet och vårt stöd för att både minska och hantera effekterna av klimatförändringen.
Jag anser dock inte att en revidering av folkrätten skulle innebära en lösning på det problem Jan Lindholm tar upp. Sveriges regering delar UNHCR:s bedömning att vi måste undvika en omförhandling av 1951 års flyktingkonvention och dess tilläggsprotokoll för att även omfatta personer som lämnar sitt land på grund av klimatskäl. En sådan process skulle kunna innebära en påtaglig risk för urholkning av det redan existerande regelverket för skydd åt flyktingar.
Däremot kan det finnas anledning att i en internationell kontext föra en fördjupad diskussion om klimatförändringen som en faktor som påverkar migration. Man bör då skilja på människor som migrerar under planerade former för att minska sin utsatthet för pågående eller framtida försämringar av klimatet och människor som tvingas på flykt på grund av akuta väderkatastrofer. Väderkatastrofer leder inte sällan till att människor tvingas fly. Det handlar dock i stor utsträckning om en temporär bosättning inom det egna landet.
Målet för dessa drabbade är ofta att kunna återvända hem och återbygga sina liv. Migration förorsakad av klimatförändringar på medellång och lång sikt kan däremot vara del i en anpassning till förändrade livsvillkor. Anpassning är ett centralt område av det internationella klimatarbetet. På nationell nivå kan det handla om att stärka arbetet med att förutse vad som kommer att hända, förebygga det som går att åtgärda och förbereda sig på att flytta från sådant som inte går att förhindra.
På lokal nivå handlar anpassning bland annat om att ge samhällen och individer tillräckligt med kunskap och verktyg för att i god tid kunna fatta välgrundade beslut om hur de bäst hanterar klimatförändringens effekter i sin närmiljö. Migration inom eller utanför det egna landet kan i detta sammanhang utgöra ett medvetet val, om än ej alltid ett önskat sådant.
En av slutsatserna i den rapport som Klimatkommissionen, för vilken jag var ordförande, presenterade var att klimatförändringarna under kommande decennier snarare kommer att förstärka nuvarande migrationsmönster än skapa nya. Det är en viktigt slutsats när vi tänker i termer av hur och var biståndet kan bidra till att minska effekterna av klimatförändringar. Nationer har det primära ansvaret för sina medborgare. Många utvecklingsländer behöver dock internationellt stöd för att kunna leva upp till detta ansvar.
Internationellt bistånd kan bidra till att stärka kapaciteten att hantera klimatutmaningen hos såväl människor som myndigheter i ett land. Under FN:s ledning görs ansträngningar kring klimatanpassning och katastrofförebyggande som syftar till att öka fattiga länders motståndskraft och förmåga att hantera ökade klimatrisker.