Jan Lindholm (MP):
Socialministern har ännu inte egentligen kommenterat det resonemang som jag bygger mina frågeställningar på. Jag har i alla fall inte uppfattat det. Jag är nyfiken på om ministern delar min uppfattning.
Kan det vara så att en stramare ekonomisk verklighet ute i kommuner och landsting kan leda till att de som har icke akuta problem får sämre tillgång och tillgänglighet på grund av de besparingar som görs i de olika organisationer vi har, där skolan är en? Det gäller egentligen alla människor, men nu handlar det om barn och ungdomar.
Man tvingas ju till besparingar i hårda och kärva tider. Skulle det indirekt i ett längre perspektiv kunna generera en högre vårdbelastning och därmed i det långa loppet högre vårdkostnader? Det är detta som är grunden för mina frågeställningar. Det praktiska exemplet här råkar handla om en viss problematik - övervikt. Det är ett konkret problem.
För de flesta hanteras det rätt normalt; man säger att många växer ifrån det och så vidare. Men om man har otur kan det leda till en för individen livslång plågsam verklighet och en för samhället dyrbar sådan. Jag skulle vilja att vi förde en liten diskussion om detta, för jag tror att det kan vara viktigt när det gäller det här området gentemot andra prioriteringsområden i samhället.
Jag tar min fråga nu, så att jag inte missar den. Jag tycker inte att jag har fått något svar på om man har någon egentlig strategi för överviktsproblematiken. För de mer avancerade delarna i vården, när man har drabbats hårdare och gått längre och har hamnat längre bort i sjukdomshistorien är vi överens om att det finns problem.
Jag kan mycket väl säga att jag tror att tidigare regeringar har gjort felaktiga bedömningar. Det har kanske gjorts inom professionen också, för man har varit väldigt inne på det här med medicinering som metod. Terapi har kanske inte haft samma status. Under de senaste tio åren har det skett en process som har förändrat det. Jag tror att vi kan nå bättre vårdresultat i framtiden. Man ska nog inte skylla någon enskild regering för det, utan det har nog också handlat rätt mycket om en kunskapsprocess. Fru talman!
Det finns andra delar, som inte är ministerns ansvarsområde men som ändå är intressanta. När man har ansvar för ett område kanske man ändå bör titta på dem. Det gäller allt annat som finns runt omkring. När jag frågar om en strategi tänker jag mig att vi kanske kan göra någonting åt reklamen. Kan vi göra någonting åt den livsstil som understöds av en massa kommersiella krafter av olika slag?
Jag vet att det finns skolor som till exempel har skolkuratorer som arbetar förebyggande, som träffar alla klasser och sitter och diskuterar med dem och skapar relationer som är positiva i ett senare eventuellt behandlingsskede. Kan vi utveckla sättet att jobba i fritids, ungdomsgårdar och så vidare? Det kan även gälla mödravården, pappagrupper och sådana saker där man kommer in tidigt.
Det visar sig faktiskt att barn redan vid fem-sju års ålder har kommit ganska långt på den här resan i dag. Bara under de senaste 15 åren har andelen tioåringar som är drabbade av problematisk övervikt gått upp från 8 till nästan 15 procent. Jag tror att det är viktigt att vi tar tag i frågan för att vi inte i framtiden ska få ett stort vårdbehov som vi skulle kunna undvika.