KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ylva Johansson (S):
Visst är det bra med stimulansbidrag för att bygga fler särskilda boenden. De inrättades under vår tid, och den nya regeringen har fortsatt med det. Det är mycket bra. Men det räcker inte. Det har försvunnit 3 500 särskilda platser det senaste året i särskilda boenden. Även om stimulansbidrag är bra är den faktiska utvecklingen också där sådan att det har blivit färre platser. Fru talman!
Jag beklagar att socialministern inte vill ta några initiativ med anledning av Socialstyrelsens larmrapport om hur vårdplatsbristen, som hotar patientsäkerheten, har permanentats ute på våra sjukhus.
Nu säger socialministern med anledning av det bekymmersamma ekonomiska läget och den allvarliga kris som gäller för jobben i Sverige att vi behöver se gemensamt vad som behöver göras. Det är en välkommen attitydförändring från regeringen. Hittills har vi enbart hört från regeringens sida att vad som behöver göras allaredan är gjort.
Under tiden drar man i nödbromsen ute i kommuner och landsting och ute på företagen, en nödbroms som riskerar att ännu mer förvärra den jobbkris vi nu har.
Vi socialdemokrater har med anledning av det mycket allvarliga läget på arbetsmarknaden lagt fram en motion med förslag om både åtgärder för fler jobb och riktade förstärkningar direkt till landstingen och kommunerna, som nu går en mycket bekymmersam utveckling till mötes. Det Göran Hägglunds regering har presterat för 2009 är 1 miljon till landstingen. Det är det som är de nya pengarna för nästa år.
Det är inte mycket att komma med i det läge när alla andra resurser försvinner från landstingens ekonomi.
Ylva Johansson (S):
Tack, socialministern, för ett mycket bra svar. Jag ser fram emot att socialministern ska återkomma i dessa frågor. Det finns oerhört mycket att göra, och vi ligger inte särskilt långt framme i Sverige. EU har faktiskt legat före oss i flera viktiga avseenden. Det kanske är bra, för vissa frågor behöver lösas på EU-nivå, men vi har också mycket att göra i vårt land.
Jag tänkte inledningsvis uppehålla mig lite vid detta med de dyra läkemedlen, de så kallade särläkemedlen. De blir dyra, eftersom de är väldigt dyra att ta fram. Det i sin tur beror på att det är så oerhört få personer som ska använda dem men också för att själva substanserna är dyra.
De nya dyra särläkemedlen handlar i allmänhet om progressiva sjukdomar som leder till invalidisering, för tidig död och som tidigare har varit obotliga eller omöjliga att behandla. Nu kan man framgångsrikt behandla dem, ofta med enzymer.
Frågan uppmärksammades för en tid sedan när en patient i Stockholms läns landsting fick läkemedel som del av en studie. När studien var klar ställdes frågan om han alls skulle få dessa läkemedel betalda av landstinget. Vi ska inte gå in på det enskilda fallet, men då väcktes frågan om hur dessa särläkemedel ska bekostas i framtiden.
Den framtiden bör helst inte ligga alltför långt bort, för vi har ett antal människor som behöver de här läkemedlen. Det är stora kostnader för den enskilda kliniken, även om man kan tycka att ett stort landsting som Stockholms läns landsting självklart ska klara den kostnaden.
Jag skulle vilja fråga socialministern vilken lösning han tror ligger inom räckhåll när det gäller finansieringen av särläkemedlen och när vi kan förvänta oss att det finns ett sådant förslag, oavsett om det ska initieras av regeringen eller om det ska lösas av Sveriges Kommuner och Landsting gemensamt. Jag kan tänka mig båda systemen.
Hur bedömer socialministern den utveckling och det arbete som pågår? Hur kan en tänkbar lösning se ut, och när kan vi förvänta oss att den kan bli verklighet?
Ylva Johansson (S):
Det är ett mycket välkommet initiativ som kommissionen har tagit. Jag tycker att det är väldigt bra att socialministern är så positiv och är beredd att återkomma till riksdagen efter att man har kunnat sätta sig in i de här förslagen och berett dem färdigt. Jag väntar på det. Därför förhåller jag mig framför allt till två frågor som vi kan och kanske måste hantera på nationell nivå. Den första är kostnaderna för särläkemedel.
Även om socialministern inte kan ge sig in i en diskussion om modellen skulle jag gärna vilja höra någonting om tidsperspektivet. Vilken bedömning gör regeringen, när skulle det kunna finnas ett nationellt sätt att hantera kostnaderna för särläkemedel som får effekt ute i vården? Den andra frågan jag vill ta upp handlar om begreppet rikssjukvård. Det är också en nationell fråga.
Jag lade fram den propositionen till riksdagen, och en enig riksdag ställde sig bakom detta. Vi har nu en rikssjukvårdsnämnd som arbetar sig igenom olika behandlingar. Det är klart att det kommer att ta tid innan man har hunnit göra tillräckligt många bedömningar så att vi kan tala om att vi har rikssjukvård i Sverige. Det är fortfarande i sin begynnelse.
Jag skulle ändå vilja ta upp den frågan eftersom Rett Center är ett sådant exempel som skulle kunna vara rikssjukvård. Det uppfyller många av de krav som vi har satt upp, att det sträcker sig i princip över hela landet, att det som behandlas är ovanligt, att det är dyrt och att det kräver väldigt speciell kompetens.
Den fråga jag vill ställa till socialministern är om han ser att utvecklingen mot Rett Center-liknande nationella medicinska centrum är en väg att gå och att de i så fall naturligt bör bli en del av rikssjukvården. Jag vet att Rikssjukvårdsnämnden ska bedöma detta och att det inte är socialministern som ska avgöra det, men är det här den väg som regeringen tänker sig?
Hur tänker man sig annars att klara den här kompetensen? Det är ju som socialministern så riktigt säger väldigt många människor som har en sällsynt diagnos. Det är inte sällsynt att ha en sällsynt diagnos, men själva den enskilda diagnosen är man mycket ensam om. Det är det som skapar problemen. Jag vill också, fru talman, säga en sak till Finn Bengtsson som var dåligt påläst om bakgrunden.
Det var jag som i min tidigare roll som ansvarig minister personligen tog initiativ till att i ministerrådet skapa en opinion för att vi skulle ta fram ett patientrörlighetsdirektiv. Det var jag som personligen tog upp frågan med kommissionären Kyprianou. Bakgrunden var att vi i ministerråd och EU-parlament hade behandlat frågan om ett tjänstedirektiv. Där drev Sverige tillsammans med andra länder frågan om att sjukvården inte borde regleras och lyftas ut från tjänstedirektivet.
Så blev det också. I det läget var det jag som tog kontakt med andra kolleger i ministerrådet för att driva frågan om att ta fram ett patientrörlighetsdirektiv. Jag tycker att det var ett ganska fult och okunnigt påhopp.
Ylva Johansson (S):
Jag vill tacka för en bra debatt med socialministern. Jag tolkar att socialministern är öppen för att gå vidare med fler nationella medicinska centrum när det gäller sällsynta diagnoser och att pröva frågan om rikssjukvård är en modell som de kan inordnas i. Jag vill också be socialministern att påverka SKL att skyndsamt bedriva sitt arbete när det gäller finansiering av särläkemedel.
Jag vill ändå höja ett varningens finger: Det är inte helt säkert att SKL kommer att lösa frågan. Då måste också regeringen vara beredd att ta initiativ så att frågan inte hamnar i långbänk. Snart har vi en ny Kalle Dejemyr. Hans läkemedel ifrågasattes av Stockholms läns landsting. Nästa gång något sådant dyker upp hoppas jag att vi har ett fungerande system för att bekosta läkemedlen.
Jag tar socialministern på allvar när han säger att han ska återkomma till frågorna efter beredning. Jag hoppas att så ska ske, och jag ser fram emot att få veta mer om behandlingen inom EU av de förslag som har lagts fram av kommissionen. Fru talman! Jag vill avslutningsvis ge en kommentar till Finn Bengtsson. Han har använt sina inlägg åt svepande anklagelser om mina bevekelsegrunder och mitt partis bevekelsegrunder inom sjukvårdspolitiken.
Vår grund för sjukvården är att den ska vara behovsstyrd, att vi ska finansiera den gemensamt så att också personer utan stora ekonomiska möjligheter eller personer i behov av mycket dyra och mycket svåra behandlingar ska ha samma rätt som alla andra till sjukvård - ingenting annat.
Ylva Johansson (S):
När socialministern i sitt svar säger att "utgångspunkten i detta förbättringsarbete är att den offentligt finansierade hälso- och sjukvården ska fungera så väl att det inte finns behov av att teckna privata vårdförsäkringar" kan jag säga att det är många inom Stockholms läns landsting som inte tror honom.
Den utveckling vi har sett i Stockholms läns landsting sedan det moderatledda styret tog över är att väntetiderna kraftigt har förlängts, särskilt när det gäller barnsjukvården, som Veronica Palm nyss berättade om.
Samtidigt som de här väntetiderna och köerna inom just barnsjukvården växer öppnas, som av en händelse, ett privat barnsjukhus som bara tar emot barn från de bättre bemedlade, från dem som har haft råd att teckna särskilda försäkringar. Man kan naturligtvis säga att det råkar vara en tillfällighet att det sammanfaller, men det är klart att det finns en hel del som ifrågasätter att det är en tillfällighet.
Vad det är för styre i landstinget påverkar naturligtvis. Man kan göra en jämförelse med det landsting som har den bästa tillgängligheten, som jag tror är Kalmar läns landsting. De har ett annat styre än man har i Stockholm, där tillgängligheten har försämrats. Nu har olika landsting olika förutsättningar, och det ser olika ut, inte bara beroende på vem som styr.
Men utvecklingen efter valet i Stockholm har just när det gäller barnsjukvården blivit väldigt mycket sämre, samtidigt som man har kostat på sig skattesänkningar och välkomnat ett privat barnsjukhus. Begreppet barnsjukvårdsförsäkring är helt nytt. Vi har aldrig mött det tidigare. Det har aldrig varit aktuellt att ha några privata barnsjukvårdsförsäkringar. Det är en helt ny marknad som nu skapas.
De privata vårdförsäkringar som är en del av en företagshälsovård och som är betalade av arbetsgivaren har varit ganska vanliga under en längre tid. Jag tycker inte att det är något stort problem.
Men när enskilda individer är rädda för att utvecklingen nu, i alla fall i Stockholms läns landsting, går i den riktningen att man kanske inte kommer att ha tillgång till tillräckligt bra eller tillräckligt snabb sjukvård för sina barn blir det en rädslans politik, som gör att allt fler känner sig tvingade att teckna en privat barnsjukvårdsförsäkring. Jag tycker att det är en oerhört allvarlig utveckling.
Jag tycker att det är bekymmersamt att socialministern, som i retoriken säger sig vilja ha en annan utveckling, inte alls verkar bekymrad över detta.
Ylva Johansson (S):
Nej, socialministern, vi talar inte bara om Stockholms läns landsting. Vi talar också om regeringens politik. Det är snart två år sedan socialministern, jag och några till stod här och debatterade med anledning av att regeringen hade föreslagit - och riksdagen sedan beslutade - att ta bort den så kallade stopplagen och göra det tillåtet med gräddfiler i sjukvården. Man gjorde det tillåtet för den som kan betala extra att gå före i kön i den offentligt finansierade sjukvården.
I den debatten sade socialministern - nu har jag inte protokollet framför mig - ungefär så här: Jag hoppas att denna signaleffekt går fram. Jo tack, det tycks den ha gjort. Det är ju det vi ser. Nu är det tillåtet. Nu är det välkommet att också öppna för gräddfiler i sjukvården. Det är klart att om man vill förbättra sjukvården och tillgängligheten får man inte bara prata om det utan också prioritera det.
Men det regeringen och socialministern själv har prioriterat är helt andra frågor. Socialministern har själv lagt ned mer energi på fastighetsskatten än på sjukvården, och regeringen som helhet har som åtgärd för nästan alla samhällsproblem använt nya skattesänkningar. Det var också det som var huvudnumret i den senaste budgetpropositionen.
Det är stora skillnader mellan den socialdemokratiska politiken och regeringens politik. Det syns till exempel i synen på vad man vill prioritera, om vi ska tillåta gräddfiler i sjukvården eller om det är behoven som ska styra och vi ska säga nej till att plånboken får styra.
Ylva Johansson (S):
Det är bra att regeringen inte är nöjd med att vi har en arbetslöshet på 8,6 procent och problem med kompetensbrist, arbetsmarknadsministern. Då måste regeringen också agera. Nu har arbetsmarknadsministern bara haft sin roll i några månader och har kanske lite tid på sig.
Men det börjar bli hög tid att agera för att ta hand om de problem som finns på arbetsmarknaden och som såvitt jag förstår kommer att förvärras om vi, som vi hoppas, kommer att ha en fortsatt uppåtgående konjunktur. Dessutom kommer ovanpå det demografiska utmaningar som kommer att ställa oss inför svåra kompetensförsörjningsutmaningar.
Gunilla Svantorp tog mycket riktigt upp att det är vackert och bra att vi ska se till de individuella behoven hos varje arbetslös. På den punkten är vi överens. Det vi inte är överens om är att det inte finns tillräckliga resurser i dag för att kunna möta de individuella behoven och kunna rusta människor så att de har möjlighet att ta de nya jobb som kommer. Jag vill avsluta med att för tredje gången ställa en fråga.
TCO tog fram en rapport som var mycket intressant om problemet med ungdomar som inte har tillräcklig kompetens. De har inte bara svårigheter på arbetsmarknaden, som jag tror att arbetsmarknadsministern sade i sitt svar, utan de har en utomordentligt dålig prognos på arbetsmarknaden när de saknar gymnasiekompetens. Med ett helt liv framför sig är det inte bara ett arbetslöshetsproblem utan i allra högsta grad ett utbildningsproblem.
Jag vill återkomma till arbetsmarknadsministern med frågan: Är hon beredd att genomföra en utbildningsgaranti för ungdomar som är under 25 år?
Ylva Johansson (S):
Roland Utbult tog upp ett viktigt perspektiv som kanske är en av de saker som gör att föräldrar som upptäcker att deras barn missbrukar narkotika känner en sådan enorm förtvivlan och rädsla. Det är att det finns en väldigt stor risk att barnet impulsivt ska ta sitt liv.
Av utvecklingen kan man se att det har varit en suicidal trend, kan man säga, av att framför allt hoppa framför tåg, ut från fönster och annat under påverkan av rus. Det finns en väldig risk för detta.
Det är lätt att föreställa sig den förtvivlan som föräldrar känner, och det är klart att det är oerhört viktigt att på olika sätt underlätta för föräldrar och andra som finns runt unga människor att upptäcka missbruk. Men jag skulle vilja säga att en av de frågor som jag saknar svar på från regeringen är att när man upptäcker missbruket, hur ska man då få hjälp?
Roland Utbult citerade en ung kvinna från Internet som säger: Kan någon hjälpa mig? Man behöver inte vara länge ute på Internet för att finna den sortens rop på hjälp från enskilda individer, från föräldrar och från andra anhöriga. Jag träffar oerhört många föräldrar som vet att deras barn missbrukar cannabis eller andra droger och som förtvivlat slåss för att få hjälp.
Några lyckas, men de upplever att de hela tiden måste vara där och slåss, vara stark och se till att de får insatser för sitt barn - som kanske inte ens alltid vill eller är med på noterna. Alla föräldrar orkar inte det, och man behöver också energin till annat än att slåss med myndigheter och vårdinstitutioner. Jag vill komma tillbaka till det jag sade i mitt första inlägg: För att stävja utvecklingen behöver vi två saker.
Det ska vara svårt att börja. Det ska bli svårare att börja. Det ska vara lätt att sluta. Det måste bli lättare att sluta. Maria Larsson har både i sitt svar och i sitt första inlägg här kommit tillbaka till insatser som görs för att det ska bli svårare att börja. Jag välkomnar dessa insatser; det är utmärkt att det ska bli lättare att klassificera de nya drogerna och att det ska bli lättare att ingripa mot de nya drogerna. Det är mycket välkomna förbättringar.
Det jag saknar svar på är hur man ska få hjälp. Hur ska den som är i missbruk och den som är anhörig till någon som är i missbruk få den hjälp och de insatser som de rimligen kan begära av samhället? Den socialdemokratiska regeringen satsade på det vi kallade Ett kontrakt för livet. Det var en stor satsning på konkreta vårdinsatser. Man kan naturligtvis göra andra satsningar och andra konkreta insatser, men det är det som behövs.
Det är inte rimligt att människor lämnas i sticket, men det är många som upplever att det blir så i dag.
Ylva Johansson (S):
Föräldrars kärlek, omsorg och ansvar är helt avgörande för barns och ungas möjligheter att växa upp på ett bra sätt och till ett bra liv. Men jag är säkert inte ensam som tonårsförälder om att önska att min kärlek, mitt ansvar och min omsorg ska räcka för att skydda mina barn mot det som de kan råka ut för. Det gör det inte alltid.
Därför måste också samhället göra insatser. Vi får aldrig förledas att tro att när en ung människa börja röka hasch eller använda andra droger beror det på att det barnet inte har föräldrar som älskar, ställer upp eller tar ansvar. Så enkelt är det inte.
Därför är det så viktigt på vilket sätt som samhället kan ställa upp med vård, omsorg och behandlande insatser. Det är så upprörande att den unga människa som i dag söker hjälp och säger att "jag vill ha hjälp, jag är så orolig för vad som händer med mig och mitt droganvändande" inte får hjälp omedelbart.
Många blir hänvisade till att vänta flera månader, ibland ett halvår: Kom tillbaka om ett halvår, så kanske du kan få hjälp eller behandling. Det är inte rimligt. Jag hoppas att Maria Larsson ska använda sitt sista inlägg för att svara på dessa konkreta frågor.
Det är självklart bra med Socialstyrelsens riktlinjer som ger bättre kvalitet på vården, men fortfarande kommer många över huvud taget inte till denna vård eller behandling. Maria Larsson säger att de vill skriva mycket om dessa saker i strategierna. Jo, det är väl bra. Men vad ska man konkret göra för att unga människor som söker hjälp för sin droganvändning och sitt drogmissbruk ska få hjälp omedelbart?
Ylva Johansson (S):
Jag vill också tacka arbetsmarknadsministern för svaret på Patrik Björcks interpellation. Arbetsmarknadsministern undviker att prata om det som är det egentliga problemet. Hon säger i svaret att huvudregeln på svensk arbetsmarknad ska vara tillsvidareanställningar och att möjligheten till tidsbegränsade anställningar ska finnas för att täcka företagens behov av flexibilitet och som en bro in i arbetslivet. Om detta kan vi vara överens.
Men problemet är att det inte är så det fungerar i dag. Problemet är att det finns allt fler människor i vårt land som systematiskt och regelmässigt år efter år tvingas försörja sig på tillfälliga anställningar och som därmed saknar den nödvändiga förankringen på arbetsmarknaden, vilket förstås också hindrar många andra delar av livets utveckling.
Om vi tittar på ungdomarnas etableringsålder i vårt land, alltså den ålder vid vilken en tillräckligt stor del av en ungdomskull har en fast förankring på arbetsmarknaden, kan vi se att det har varit en dramatisk försämring av detta. Etableringsåldern har höjts väsentligt och är nu uppe i närmare 30 år, tror jag.
Det är klart att en del av detta beror på att fler utbildar sig, och det är positivt, men en mycket stor andel av detta beror på att inte heller välutbildade ungdomar får fast förankring på arbetsmarknaden utan tvingas försörja sig år efter år på olika tillfälliga påhugg och osäkra anställningar. Det här gör förstås att man inte har möjlighet att skaffa sig ett eget boende.
Det gör att man inte vågar skaffa familj och att man inte kan förankra sig i samhället. Det är ett oerhört slöseri med de samhälleliga resurser som vi gemensamt har satsat på ungdomarnas utbildning. Detta är naturligtvis ett oerhört stort problem för individen, men också för samhället. Jag vill ställa en fråga till arbetsmarknadsministern.
Anser arbetsmarknadsministern att vi har ett problem med att allt fler människor år efter år tvingas försörja sig på osäkra anställningar? Om svaret på den frågan är ja, tänker ministern då göra någonting åt det?
Ylva Johansson (S):
Det är inte så att människor går år efter år i otrygga anställningsförhållanden för att de saknar kompetens, Hanif Bali. De kvinnor som år efter år hänvisas till olika vikariat och olika visstidsanställningar som staplas på varandra är kompetenta för sitt jobb. Det är inte det som är problemet. Problemet är att man förvägrar dem den trygghet och den stabilitet det innebär att ha en tillsvidareanställning.
Jag delar, som jag sade tidigare, synen i det som regeringen och arbetsmarknadsministern säger i sitt formella svar: Huvudregeln på svensk arbetsmarknad ska vara tillsvidareanställningar. Möjligheten till tidsbegränsade anställningar ska finnas. Den är värdefull för att klara företagens behov av flexibilitet och som en bro in i arbetslivet.
Men problemet är att vi också ser en utveckling där man använder alltmer uppluckrade regler för visstidsanställningar som ett sätt att kringgå denna huvudprincip. Människor lämnas i sticket för att år efter år försörja sig på olika visstidsanställningar, trots att de är fullt kompetenta för sitt jobb.
Man har ändå misstanken att regeringens politik har en systematik när det gäller att pressa tillbaka löntagarnas villkor och därmed också få en lönepress nedåt. Regeringen har även av andra anklagats för detta. Regeringen undviker att ta den aktuella arbetsmarknadspolitiken när den mot vad alla rådgivare säger väljer att inte satsa stort på arbetsmarknadsutbildning eller andra kvalificerade åtgärder för att komma åt arbetslösheten.
I stället tror man att lösare eller osäkrare anställningsförhållanden är lösningen. Nu har vi en utveckling med en uppåtgående konjunktur. Min fråga till arbetsmarknadsministern återstår: Är det inte oroväckande om man inte kan se att en ökad andel av anställningarna blir tillvisareanställningar? I stället ser man ett allt större problem med osäkra anställningar och allt fler människor som på det viset inte har en trygg försörjning.