Ulf Kristersson (M):
Låt mig först bortse från torgmötesretoriken och ta fasta på tre saker jag tycker är viktiga i detta. Det första är att jag är den första att hålla med om att det för många människor är tufft att vara sjukskriven under lång tid. Det är en svår situation och har alltid varit det. Låt oss bara börja i den änden. Det är ännu tuffare om vi dessutom gemensamt och individuellt ålägger oss uppgiften och vill att folk ska komma tillbaka. Då handlar det nämligen om en resa vi ska göra enskilt.
Vi har stöd av andra, men det är likväl en tuff resa. Jag tror att man ska medge att det här är svårt. Det är ingen enkel sak. Det enkla är att säga: Du slipper resa. Vi tänker inte ens försöka. Vi garanterar dig lite pengar men ingenting annat. Då slipper vi ett antal svåra frågor, men har man högre ambitioner än så ska man medge att det här är svår materia. Det andra jag vill säga är att det är ett tufft arbete att jobba med också.
Det är ett lika svårt jobb, men det är inte lika synd om dem. Arbetsförmedlingens och Försäkringskassans medarbetare har en tuff uppgift. Det är en viktig och svår uppgift som kräver gott omdöme, god empati och sakkunskap. Den kan alltid ifrågasättas - vi talar om bedömningar som ska göras. Någon måste göra dem i vårt samhälle och har alltid behövt göra dem.
Det är när vi tummar på att uppgiften är viktig som vi placerar människor i permanent utanförskap. Låt oss åtminstone medge att det här är medarbetare som försöker göra ett riktigt svårt jobb som måste göras i ett civiliserat samhälle. Det fritar dem inte från ansvar om de gör fel, och det fritar inte oss från ansvar för att uppgifterna ska vara riggade på ett sätt som ger bra förutsättningar. Låt oss dock medge att det här är svåra uppgifter.
Det tredje är att jag tycker att vi har gjort ett antal viktiga saker, som borde ha gjorts för decennier sedan, för att komma lite närmare en bra lösning. Arbetsförmedlingen och Försäkringskassan har alltid haft olika uppgifter och gått i parallella spår. Man har alltid kunnat hävda att människor faller mellan stolarna. Problemet var att detta inte syntes så länge människor alltid placerades i långtidssjukskrivning och därefter i förtidspension. Då slapp vi hela frågeställningen.
Om vi inte vill rymma från frågan utan bita i den på allvar nakengör vi också de brister som finns i hur vi fördelar arbetet mellan Arbetsförmedlingen och Försäkringskassan. Två saker vill jag nämna här.
Det ena är att arbetet med det något byråkratiska begreppet "arbetsförmågebedömningsverktyg" är otroligt viktigt, för det ger den enskilde försäkrade, Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen förutsättningar för en gemensam bild av vilken arbetsförmåga en enskild person har. Det är inte minst viktigt att den enskilde försäkrade är med i processen.
För allt fler arbetande handlar det nämligen också om en egen bedömning av den egna förmågan, inte bara andras bedömning av ens förmåga. Jag tycker att det är ett lovande arbete som nu pågår. Det är inte min professionella kompetens - jag litar mer på att andra gör sitt jobb på detta område - men jag tror att det är den vägen vi ska gå. Det handlar om att Arbetsförmedlingen och Försäkringskassan har gemensam kunskap om vad som ska uppnås.
Det andra vi har gjort som jag tycker börjar ge resultat är mer tidiga insatser - att inte vänta så rasande länge innan Arbetsförmedlingen kommer in i processen. När vi ser att ett sjukfall riskerar att bli mycket långt och när vi till och med kan misstänka att personen sannolikt har fortsatta förmågor under sitt arbetsliv men sannolikt inte förmågor i det jobb han eller hon kommer ifrån, låt oss då tidigt komma in och stötta en persons väg tillbaka till en annan del av arbetslivet.
Där har vi i Sverige varit dåliga i decennier. Jag medger att vi fortfarande inte är bra nog, men vi har i dag en väg framåt som jag tycker verkar löftesrik. Den vägen vill jag fortsätta på, och jag tycker att de allmänna svepande anklagelserna om att det egentligen vore bättre om vi ingenting hade gjort i grund och botten är grundlösa.