Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Jag tror att det kan vara på sin plats att påminna lite om historiken kring Vattenfall och bolagets expansion. När man lyssnar på Fredrik Olovsson kan man lätt få intrycket att det under Socialdemokraternas tid aldrig gjordes några vågade investeringar och att Socialdemokraterna inte har haft någon del i den expansiva strategi som Vattenfall har haft de senaste åren. Men det stämmer inte riktigt överens med verkligheten.
Den expansiva inriktningen är inte precis någon innovation som uppfanns 2007 eller 2009 i samband med Nuonköpet, utan denna strategi hade då redan funnit i styvt ett decennium. Detta har uppmärksammats på olika sätt, bland annat av Riksrevisionen i den rapport som man gjorde 2004.
Där kritiserar Riksrevisionen - eller man lyfter i alla fall fram det hela som ett potentiellt problem - det ökade risktagande som Vattenfall stod för redan i samband med millennieskiftet under dåvarande S-regering. Jag läser ur Riksrevisionens rapport: "Vattenfalls investeringar i Tyskland innebär en markant förändring av bolagets tidigare verksamhetsinriktning och strategi samt ett i väsentliga delar ändrat ekonomiskt risktagande i förhållande till tidigare."
Det är alltså tydligt från Riksrevisionen 2004 att förändringen i strategi redan hade ägt rum några år tidigare. När det gäller Nuonaffären specifikt är det klart att man i dag kan konstatera att prissumman förefaller vara hög. Men den baserades på den information som fanns tillgänglig då, och då var det omöjligt att förutse de förändringar i priserna på kol och utsläppsrätter som sedan har skett.
Den typ av problem som nu har drabbat Vattenfall och Nuon har drabbat flera andra stora energibolag också. Det är inte någonting som är isolerat till Vattenfall. Om man tittar på den internationella expansionen i dess helhet får man säga att den under tid har gett hyfsat god utdelning för Vattenfalls del. Sedan millennieskiftet har Vattenfall lämnat rätt omfattande utdelningar till ägaren.
Mellan 2001 och 2006 handlade det om ungefär 20 miljarder, och följande femårsperiod, mellan 2007 och 2012, var det dubbelt så mycket, det vill säga 40 miljarder kronor. Utöver detta har Vattenfall betalat bolagsskatt och andra skatter på ungefär 75 miljarder sedan millennieskiftet. Men det är klart att det finns både dåliga och goda exempel på affärer.
Det är mycket möjligt att Nuonaffären i dagsläget kan betraktas som en tveksam affär, och på kort sikt verkar det vara en dålig affär. Men man ska inte betrakta Nuonaffären som ett försök att göra snabba klipp. Enligt Vattenfall självt handlar det i och för sig om ett intäktsskapande, men också om att skapa tillträde till en ny marknad med 2,6 miljoner elkunder och 2 miljoner gaskunder.
Det handlar inte minst också om att sprida riskerna mellan olika energislag, vilket i grunden och i förlängningen gör bolaget mindre sårbart. På lång sikt kan det därför mycket väl visa sig att affären inte alls har varit så dålig. Men om det vet inte vi någonting i dag, och det vet inte Svenska Dagbladet eller andra spekulanter heller. Det får framtiden utvisa.
Låt oss ändå, för debattens skull, säga att affären på kort sikt inte har varit helt lyckosam. Jag tycker då att det är anmärkningsvärt att Socialdemokraterna nu försöker låtsas som att saker och ting hade fungerat annorlunda om de hade fått bestämma. Låt oss komma ihåg att under Göran Perssons regeringar investerades det bland annat i både kärnkraft och transmissionsnät i Tyskland.
Dessa investeringar har genererat nedskrivningar på minst 15 miljarder kronor, det vill säga minst lika mycket som i den affär som Fredrik Olovsson här och nu försöker kritisera så hårt. Kanske borde Fredrik Olovsson ha frågat sig hur reformutrymmet påverkades av dessa affärer.