KBLab/rixvox huggingface dataset:
Markus Wiechel (SD):
Det finns mycket man kan göra. Låt mig förtydliga vad jag sa tidigare. Det finns absolut en potential. Det är den potential vi har för att skapa ett bättre EU. Det handlar egentligen om att skapa ett EU sådant det var tänkt från början, det vill säga ett EU som består av länder som samarbetar. Vi har haft samma mål tidigare liksom nu, men nu ser vi en faktisk möjlighet att kunna påverka EU inifrån.
Det är mycket mer effektivt. Sedan var det frågorna om demokratiarbete inom EU. Genom ett arbete där makt återförs till enskilda medlemsländer stärks demokratiarbetet i EU. Dessutom har vi möjlighet att påverka andra länder med hjälp av ett tydligare mellanstatligt samarbete inom unionen.
Det utesluter inte goda kontakter med olika parter inom EU och med andra länder på ett nationellt plan. Men faktum är att det finns ett genuint demokratiproblem med EU som institution. Det är det vi vill ändra på. Nu vet jag att Hans Rothenberg inte kan svara, men jag vill ändå poängtera det jag lyfte upp i mitt anförande.
Sverigedemokraterna och Moderaterna delar synen på en Magnitskijlagstiftning. Därför ställer jag mig lite frågande till varför Moderaterna inte kan stå bakom det förslag som har kommit från Sverigedemokraterna och Centerpartiet i dagens betänkande. Nu kan, som sagt, Hans Rothenberg inte svara, men jag vill gärna att han plockar med sig att situationen är beklaglig. Förslaget visar på ett sätt att använda en lag mot korrupta politiker.
Markus Wiechel (SD):
Även jag vill ta tillfället i akt att tacka utrikesministern för att hon deltar i denna debatt om säkerhetsrådet. Det finns dock många frågor i betänkandet som inte rör säkerhetsrådet. Vi skulle kunna diskutera dem i en evighet, och det får vi säkert skäl att göra en annan gång.
Jag tänkte dock rikta in mig på något som jag och ytterligare någon ledamot nämnde i talarstolen, nämligen Israel-Palestina-konflikten. Det har gått ett antal år sedan Sverige, mot regeringens egna direktiv om erkännande av en självständig stat, valde att erkänna staten Palestina.
Anser utrikesministern att möjligheten för Sverige att agera för fred och säkerhet i denna region har förbättrats sedan dess?
Markus Wiechel (SD):
Jag tycker att vi har uträttat mycket som är bra, även om allt givetvis inte är positivt. Men det gäller att lyfta upp både det positiva och det negativa. Beträffande min ursprungliga fråga noterade jag inget tydligt svar på om erkännandet har möjliggjort för Sverige att vara en mer aktiv part i fredsprocessen.
Däremot noterade jag att utrikesministern står fast vid beslutet att erkänna Palestina.
Fru talman! Avslutningsvis vill jag önska utrikesministern och alla dem jag inte nämnde i talarstolen en glad sommar.
Markus Wiechel (SD):
Min interpellation berör oerhört viktiga frågor. Det pågår just nu mer eller mindre en etnisk rensning av kurder i norra Syrien. Det är en etnisk rensning som riskerar att förvärras om Turkiets president Erdogan får som han vill. Av den anledningen blir jag lite förvånad över hur utrikesministern svarar med hänvisningar till den syriska regimen.
Det är en helt annan fråga som över huvud taget inte har med situationen i vare sig Manbij eller Afrin att göra. Jag förstår naturligtvis att utrikesministern vill väl, så jag tänker inte lägga fadäsen på henne. Däremot trodde jag ärligt talat att UD skulle ha bättre koll på läget i Syrien än så här.
Jag tänkte som hjälp på traven försöka att kort berätta om vad som har hänt i den här delen av världen. I början av Syrienkriget drog sig de syriska trupperna tillbaka från området.
Den 21 januari 2014 valde en advokat och partilös person vid namn Akram Hossum att utropa sig som interimsledare för den kurdiska delen. Det är en person som hade som syfte och mål att inte samarbeta med al-Asad och hårdföra islamister som al-Qaida.
Sedan dess har kurderna i den här delen haft det ganska stillsamt. Det har varit fred, och man har haft vapenvila med bland annat regimen. Man har fokuserat sin kamp mot Islamiska staten och andra islamistrebeller. Det har gjort kurderna till den mest effektiva gruppen i Syrien i kampen mot bland annat Islamiska staten.
Vapenvilan mellan kurderna och den syriska regimen har i ett eller ett par år fungerat väldigt väl. Det har gjort att hela området har varit stabilt. Nu pågår dessutom samtal, precis som utrikesministern vill att det ska göra, mellan kurderna och regimen i syfte att försöka få en fredlig lösning.
Samtidigt har Afrinprovinsen som bekant blivit ockuperad av turkstödda rebeller med kopplingar till just den syriska interimsregering som den svenska regeringen med andra EU-länder stöder. Där har civila drivits ut. Det är så illa att kurderna nu föredrar al-Asadregimen, den regim som regeringen också har som ambition att inte stödja. Det gör det hela väldigt motsägelsefullt.
Jag kan inte förstå hur regeringen har tänkt, om man över huvud taget har satt sig in i situationen. Av svaret att döma är det tyvärr ganska tydligt att det finns en enorm brist på kunskap inom Regeringskansliet med tanke på att man säger emot sig själv hela tiden.
När man stöder interimsregeringen innebär det med andra ord att man dels sviker kurderna, dels uttalar stöd till förövarna i konflikten. Samtidigt tvingar man kurderna till ett militärt samarbete med al-Asadregimen, som de faktiskt har i dag. Det är bland annat trupper från al-Asadregimen som nu vaktar gränsen mot turkarna och turkstödda islamister, de som regeringen nu står bakom.
Jag blir mållös, herr talman, med tanke på den inkonsekvens som regeringen visar.
Markus Wiechel (SD):
Det är naturligtvis glädjande att regeringen har lyft fram kurdernas situation under internationella samtal, inte minst inom FN men också inom EU-kretsen. Det är väldigt viktigt. Men det blir fortfarande väldigt motsägelsefullt. Interpellationen handlar om på vilket sätt stödet till den så kallade syriska interimsregeringen gynnar kurderna. Det gynnar inte kurderna över huvud taget.
Faktum är att den grupp som man nu stöder har bildat det som kallas för den syriska nationella armén. Det är närmast att betrakta som en hårdför islamistisk rebellallians. Det är precis de som ockuperar områden som tidigare bebotts av civila kurder. Själva sätet för den finns i den kurdiska byn Azaz.
Där har en mängd civila tvingats från sina hem på grund av den turkstödda offensiven, som nu EU har valt att stödja. Det blir väldigt märkligt när man samtidigt talar om att man försöker underlätta för kurderna. Anledningen till att jag hänvisar till rådsslutsatsen är att man i samma slutsats ger stöd till både förövare och offer. Jag förstår inte hur det går ihop.
Jag förstår att utrikesministern och regeringen vill vara enade inom EU. Men utrikesministern är en egen person som företräder Sveriges intressen. Jag trodde att Sverige skulle föregå med gott exempel och visa att man står för den humanitära rätten även för kurdiska civila. Stöd för den här gruppen gynnar inte kurder för fem öre. Det gynnar ingen av de kurder som har tvingats fly på grund av Turkiets angrepp.
Det är vad jag försöker fokusera på i interpellationen. Av den anledningen önskar jag att utrikesministern på nytt kan förklara på vilket sätt stöd till den gruppering som till stor del har ansvarat för offensiven mot kurderna gynnar civila kurder.
Markus Wiechel (SD):
Än en gång fokuserar utrikesministern väldigt mycket på regimen i det här sammanhanget. Interpellationen handlar inte om regimen. Regimen har ingenting med den här konflikten att göra, utan det är kurder mot de rebeller som har stöd från Turkiet som det handlar om. Om vi nu ändå ska diskutera regimen: Vilka är det då som utrikesministern vill ska förhandla med regimen? Är det al-Zenki?
Är det Jaish alIslam eller al-Sham? Är det Nusrafronten? Är det Islamiska staten? Ärligt talat är de rebellgrupper utöver kurderna som finns kvar olika nyanser av salafism. Det är brutala islamistgrupper. Är det dem man ska sitta ned och förhandla med?
Jag tänker över huvud taget inte försvara alla de brott som regimen har begått, och faktum är att ett av skälen till den resa jag gjorde med en partikamrat hösten 2017 var att jag ville träffa civila och att jag ville träffa FN. Målet var inte att träffa regimen, som vissa hävdar. Sedan är det klart att om man blir insläppt i ett land får man ibland även träffa personer som man kanske inte har som mål att träffa.
Men faktum är att vi gjorde resan för att studera situationen och se hur man kunde förbättra den för vanliga civila i Syrien. Jag läser upp vad interimsledaren för kurderna har sagt: Vi strävar efter en demokratisk stat med en demokratisk författning, där kurder, araber, syrianer och alla andra har sina rättigheter.
Varken Asad eller al-Qaida kommer att ha en plats i en sådan stat. Oppositionen mot dem, det vill säga de turkstödda rebellerna och även den så kallade syriska nationella armén med koppling till den syriska interimsregeringen, kanske inte accepterar Asad, men de accepterar al-Qaida.
Markus Wiechel (SD):
Pyry Niemi sa vid ett antal tillfällen att vi inte ska vara naiva. Jag menar bestämt att det är precis vad Socialdemokraterna och även regeringen är. Situationen för demokratiaktivister och människorättsförsvarare har, som jag nämnde i talarstolen tidigare, förvärrats sedan avtalsförhandlingarna inleddes.
Av den anledningen tänkte jag inte vara så långrandig, utan jag tänkte bara ställa en enkel fråga: Varför ignorerar Socialdemokraterna alla människorättsaktivister och demokratikämpar som varnat för detta? Litar ni inte på dem? Betyder inte deras ord någonting? Det är väl de om några som bäst förstår situationen på Kuba.
Markus Wiechel (SD):
Det är naturligtvis bra om Socialdemokraterna sätter press på sin regering att agera annorlunda i den här frågan. Men faktum kvarstår ändå att det är Socialdemokraterna som i dag kommer att sitta i denna kammare och trycka på knappen för att driva igenom detta kravlösa avtal. Avtalet är undermåligt och som sagt kravlöst. Det innebär inga förbättringar för demokratikämparna, vars situation vi har omfattande vittnesmål om.
Vi har sett det i tidningar och debattartiklar. Flera exilkubaner har gått ut med det. Ändå kommer socialdemokratiska ledamöter i dag att rösta ja till avtalet. Fru ålderspresident! Jag är naturligtvis glad över att man försöker påverka regeringen i rätt riktning, men ansvaret ligger ändå på de socialdemokratiska riksdagsledamöterna tillsammans med Vänsterpartiet, Miljöpartiet och dessvärre även Moderaterna.
Markus Wiechel (SD):
Janine Alm Ericson nämnde att regeringen ska verka för att civilsamhället ska inkluderas i arbetet för att demokratisera Kuba och förbättra de mänskliga rättigheterna. Det känns som en väldigt dålig start när detta helt har ignorerats i avtalet. Man har inte släppt in demokratiaktivister, civilsamhället eller oppositionella krafter från Kuba. Det är en väldigt dålig start.
Det här visar att regeringen, som har ignorerat detta tydliga faktum, nu än en gång sviker dem som kanske allra mest behöver vårt stöd. Jag tänkte därför ställa samma fråga som jag ställde till Pyry Niemi. Hur kan man som miljöpartist ignorera alla de människorättsaktivister och demokratikämpar som har varnat för detta avtal?
De har tydligt deklarerat och vädjat till riksdagen om att säga nej till avtalet.
Markus Wiechel (SD):
Vi var många som gladde oss åt att Islamiska staten efter många år krossades i Syrien, och vi kände hopp om en bättre framtid för alla dem som förslavats och förtryckts av denna terrorsekt. Ett flertal länder har varit involverade i motståndet mot IS, men den kanske enskilt viktigaste kraften var de trupper från SDF som stred på marken mot terrorsekten.
Det handlar om vanliga människor som riskerade precis allt i denna kamp och som vi har en skyldighet att rikta vår tacksamhet till. Fru talman! I detta läge är det fullkomligt obegripligt hur omvärlden, inkluderat Sverige, bara kan se på när Turkiet anfaller de främsta hjältarna i kriget mot vår tids absolut värsta terrororganisation. Det är ett enormt och oförglömligt svek.
Det är givetvis bra att regeringen till slut, efter många dagar, kallat upp Turkiets ambassadör till UD och sedan fördömt Turkiets agerande. Men, fru talman, detta räcker inte. Har regeringen några andra planer för att stoppa Turkiets pågående brott mot folkrätten?
Markus Wiechel (SD):
Det är givetvis bra att regeringen fördömer detta, och jag är övertygad om att jag och Sverigedemokraterna delar regeringens syn på det som sker just nu. Det jag dock försökte få fram var att ett fördömande inte räcker. Det hjälper inte mot en ledare som Erdogan och hans styre. Det behövs kraftfullare åtgärder.
Är regeringen beredd att införa sanktioner och vapenembargo mot Turkiet eller på något sätt skicka humanitärt stöd till dem som bor i Rojava?
Markus Wiechel (SD):
På Annika Strandhäll låter det som att den svenska statens säck med pengar är oändlig. Det finns faktiskt en sak som förenar mig och Annika Strandhäll, tro det eller ej, och det är att vi båda tror att bistånd kan göra skillnad för utsatta människor runt om i världen. Vi är båda anhängare av internationellt bistånd.
Problemet är, som Moderaterna också sagt, att Socialdemokraternas och regeringens fokus tycks vara att skicka ut så mycket pengar som möjligt från Sverige till olika biståndsprojekt. Min uppfattning är i stället att de pengar vi använder ska användas på rätt sätt. Det är resultatet som ska stå i fokus, och det är på det vi måste rikta fokus.
Pengapåsen är givetvis inte oändlig, och de resurser vi kan lägga på internationellt bistånd är begränsade. Då ska de också göra nytta. Men framför allt måste de vägas mot förhållandena i Sverige. Om det går dåligt för det svenska samhället blir det mindre pengar över till bistånd. Allt hänger alltså ihop.
Mot bakgrund av detta frågar jag Annika Strandhäll: Menar hon att det inte finns något tak för hur mycket pengar Sverige kan satsa på bistånd?
Markus Wiechel (SD):
Svenskt bistånd är också väldigt generöst och har varit så under lång tid. Vi är med råge bland de främsta när det gäller hur mycket pengar vi satsar på bistånd, och det kan vi vara stolta över. Men vi måste också se att vi inte hela tiden kan göra allt och att vi inte kan rädda hela världen.
När det gäller signaler är det väl bättre att man signalerar vad som kan komma framöver för att få en långsiktighet i politiken. Faktum är att Sverige inte heller har klarat pandemin särskilt väl. Vår arbetslöshet är en av de värsta i EU, om inte den värsta.
Sverige har också kommit att bli ett parialand i förhållande till andra länder till följd av regeringens urusla pandemihantering. Detta kommer givetvis drabba handeln med Sverige och så vidare. Pandemihanteringen påverkar många områden.
Pengarna vi kan satsa på bistånd är inte oändliga, och därför måste vi fokusera på att satsa rätt och se till att pengarna går till det de ska. Men framför allt får vi inte blunda för det faktum att det finns andra områden i samhället som vi behöver satsa på för att vi över huvud taget ska kunna ha något bistånd framöver.
Markus Wiechel (SD):
Jag tackar Azadeh Rojhan Gustafsson för ett intressant inlägg. Vi har mycket gemensamt i den svenska delegationen, precis som jag nämnde i mitt anförande. Synen på Ryssland är, som bekant, en av de frågor där vi under de år som vi har varit representerade i Europarådet har haft en likalydande syn.
Det var många som för snart två år sedan blev chockade när Socialdemokraterna helt plötsligt bytte fot i frågan om Rysslands deltagande i delegationen.
Bara veckor innan sessionen talades det om att Socialdemokraterna givetvis höll fast vid linjen om att Ryssland inte skulle ha rösträtt, vilket övriga partier stod för. Mot bakgrund av detta lyfte jag upp frågan under förra veckans aktuella debatt om händelseutvecklingen i Ryssland.
Jag ställde då frågan till utrikesminister Ann Linde om hur hon såg på att hennes partivänner Socialdemokraterna i Europarådet släppte in Ryssland i värmen igen i Europarådet. Jag citerar hennes svar: "När det gäller handlingarna i Europarådet är det naturligtvis den parlamentariska församlingen och de riksdagsledamöter som sitter där som får svara för sitt agerande."
Mot bakgrund av detta, fru talman, vill jag fråga Azadeh Rojhan Gustafsson hur hon ser på detta.
Markus Wiechel (SD):
Det är lätt att resonera om att man har talat med civilsamhällets organisationer i Ryssland som tycker si och så. Det finns många civilsamhällsorganisationer som tycker raka motsatsen, som menar att Ryssland definitivt inte förtjänar en plats där. Ett av skälen är att Ryssland har struntat i de resolutioner som har kommit från Europarådet och vad man har sagt.
För mig och många andra känns det som att enda skälet till att Ryssland blev välkomnad tillbaka igen stavas ekonomi. Det handlar om att de betalar tillräckligt mycket pengar för att få sitta där. Det är naturligtvis en ordning som jag inte kan acceptera, det vill säga att man kan köpa sig en plats i Europarådet som man definitivt inte förtjänar.
Det sker trots att man med militär har angripit ett annat land, i det här fallet Ukraina, och har en historia av kränkningar av mänskliga rättigheter både i och utanför Ryssland där man fullständigt struntar i internationell rätt. Vi kan inte ha en ordning där man tillåter länder att köpa sig den friheten att komma in i Europarådet igen på det sättet. Fru talman!
Ska vi tolka detta som att utrikesministern, den svenska regeringen, och Socialdemokraterna i Europarådet har olika syn på Rysslands vara eller icke vara i Europarådet?
Markus Wiechel (SD):
År 2009 fattade Socialdemokraternas kongress beslut om att erkänna folkmordet 1915. År 2010 fattade Sveriges riksdag beslut om att rikta ett tillkännagivande till regeringen om att erkänna folkmordet 1915.
År 2014 lovade nuvarande statsministern, socialdemokraten Stefan Löfven, sina socialdemokratiska väljare i Södertälje att man i regeringsställning skulle erkänna folkmordet 1915. Strax därefter, 2018 - ja, det var några år efter - meddelade Stefan Löfven att det inte var aktuellt.
Herr talman! Jag undrar hur det känns för Pyry Niemi när man backar från den här linjen. Man har väljare som har släktingar från de folkgrupper som blev brutalt mördade, och helt plötsligt kan man inte hedra dem genom att göra något så enkelt som att, när man sitter i regeringen, erkänna att det här folkmordet har begåtts.
Hur känns det för Pyry Niemi? Delar han den omfattande kritik som flera andra socialdemokratiska kommuntoppar har riktat mot Stefan Löfven och regeringen?
Markus Wiechel (SD):
En fråga är kanske extra aktuell när man diskuterar Mellanöstern och de omfattande problem som vi ser där. Det handlar om det som regeringen kallar feministisk utrikespolitik.
Det är nämligen en region där vi ser omfattande kränkningar av det som vi skulle se som fundamentala kvinnliga fri- och rättigheter, om man säger så. Det finns en rad exempel på att regeringen har agerat på ett sätt som, i alla fall ur mitt perspektiv, inte alls främjar kvinnors situation.
Vi har diskuterat i flera andra debatter att man slussar bistånd till organisationer som inte står för kvinnors rättigheter. Camilla nämnde någonting i sitt anförande som är skälet till att jag står här just nu. Det rör Syrienstrategin. Syrienkriget har chockerat oss alla.
Vi har alla på något sätt berört Syrienkriget i våra anföranden här i dag. Ett av skälen är de hänsynslösa aktörer som finns i regionen. Men en sak som man sällan diskuterar är den svenska strategin för att främja utsatta, inte minst kvinnor och barn, i Syrien.
Den svenska Syrienstrategin baseras till stor del på att slussa bistånd till närliggande länder, runt omkring Syrien. Flyktingläger i länder runt omkring Syrien får alltså stöd, men det går inte särskilt mycket direkt till de kvinnor och barn som befinner sig i Syrien, vilket faktiskt är merparten av flyktingarna. Min enkla fråga till Camilla Hansén är om hon ser några problem med den svenska Syrienstrategin.
Markus Wiechel (SD):
Tack, Camilla Hansén, för svaret! Det är det här som är lite intressant. Regeringen säger gärna att man ska rikta stödet dit det behövs och att de som har störst behov ska få det. Men regeringens politik visar en helt annan i verkligheten. Syrienstrategin är ett ganska tydligt tecken på det.
Man står bakom en inte bara svensk utan EU-gemensam strategi som begränsar möjligheten att till exempel stötta utsatta i Syrien. Det är klart att man ska försöka undvika att pengar hamnar hos fel aktörer, till exempel hos regimen. Men vi ser omfattande problem med att man inte kan verka i Syrien. Det är ändå där merparten av de syriska flyktingarna befinner sig.
Även om väldigt många också åker till grannländerna är de allra flesta faktiskt fortfarande i landet. Det är just det här som är komplicerat. Nu råkade jag omedvetet gå in lite på det som var min andra fråga. Ser Camilla Hansén något problem med de sanktioner som riktas dit? Eller skulle man kunna luckra upp dem i syfte att kunna nå de kvinnor och barn som befinner sig i Syrien?
Markus Wiechel (SD):
I likhet med Hans Wallmark håller jag med om mycket av det som Janine Alm Ericson sa i sitt anförande. Jag tror att det råder en ganska bred enighet i kammaren om vikten av att stå upp för demokrati och yttrandefrihet. Precis som Hans Wallmark delar jag också Janine Alm Ericsons uppfattning om att stormningen av Kapitolium var minst sagt oroväckande.
Det är skrämmande att det kan gå så långt, och det är fruktansvärt att man kan uppvigla en folkmassa så som har gjorts. Jag delar dock inte fullt ut Janine Alm Ericsons bild av rätten att censurera olika åsikter. Jag vill därför få ett litet förtydligande rörande det.
Hur ser Janine Alm Ericson och Miljöpartiet på internetjättars möjlighet att begränsa yttrandefriheten och människors frihet? Vi har sett såväl svenska riksdagsledamöter som Europaparlamentariker som godtyckligt har censurerats av internetjättar. Är inte det ett problem?
Markus Wiechel (SD):
Givetvis ska man inte tolerera att IS-krigare uppmanar till mord och annat, men det är en helt annan sak. Jag talar om den godtyckliga nedstängningen av internetkonton.
Som Janine Alm Ericson säkert vet är jag personligen inget stort fan av den avgående presidenten utan tvärtom kritisk till hans sätt att uttrycka sig.
Detta rättfärdigar dock inte godtycklig nedstängning av konton på sociala medier, och vi har sett hur personer som aldrig har skrivit något som bryter mot svensk eller annan lag har fått sina konton nedstängda.
Personer med ett stort antal följare och som har varit viktiga för yttrandefriheten och den fria debatten får sina konton nedstängda för att de tillhör en politisk kraft som internetjättarna inte tycker om. Detta är ett stort problem.
Den brittiska regeringen håller just nu på att ta fram ett förslag för att säkerställa att internetjättar som driver sociala medier inte godtyckligt censurerar dessa medier. Är detta något som Janine Alm Ericson tycker är positivt? Kan vi förvänta oss att hennes parti agerar för något liknande i Sverige?