KBLab/rixvox huggingface dataset:
Nyamko Sabuni (L):
Det är många turer med frågan om barnomsorg på obekväm arbetstid. Hillevi Larsson säger att det här egentligen inte är någon kostnad. Jag hoppas att du håller det tal du höll nyss runt om i våra kommuner bland ditt eget partis medlemmar. Jag vet att folkpartister runt om i kommunerna kämpar och kämpar för att få kommuner att fatta beslut om att de ska erbjuda barnomsorg på obekväm arbetstid.
Är det ingen kostnad eller är det vinst just för att människor jobbar och betalar skatt är det precis det som kommunerna borde lyssna till. Barnomsorg är ett kommunalt ansvar. Staten är behjälplig med statsanslag. Staten är behjälplig med en stimulanspeng. Men det är inte så att vi planerar att ta över barnomsorgsansvaret. Det ligger fortsatt på kommunerna. Hellre en fågel i handen än tio i skogen, heter det så?
Jag hoppas att svenska föräldrar uppskattar att regeringen avsätter dessa 108 miljoner kronor under fyra år, för de finns där de facto. Men Socialdemokraternas 100 miljoner har inget stöd av någon annan. Stödet har minskat. Det var 200 miljoner förra året. Det var också förslag om lagstadgad rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid. Jag har inte upptäckt att det står med i budgeten denna gång. Det är mycket prat.
När man läser era budgetförslag och vad som verkligen skulle kunna vara er politik om ni satt vid regeringsmakten - ja, då framgår det att det ni talar om inte finns med i budgetarna. Det är bara ett sätt att lura medborgarna på. Låt oss diskutera vad som är verklighet. Vi har avsatt dessa miljoner kronor. Vi vet att behovet finns, men vi vet inte hur stort behovet är. Det vet inte Socialdemokraterna heller. Låt oss börja med att stimulera kommunerna till att ta sitt ansvar.
Om det behövs mer får vi återkomma. Det är inte så att socialdemokrater har hur mycket pengar som helst eller att regeringen har hur mycket pengar som helst. Det behövs pengar till annat som också är viktigt för medborgarna, som också är viktigt för kommunerna, till exempel att de får ekonomiskt stöd för att fortsätta att bedriva verksamheten. Jag vill hålla fast vid att det är viktigt med barnomsorg på obekväm arbetstid.
Ingen ska behöva avstå från att arbeta för att de inte kan få barnhjälp under obekväma tider. Kommunerna mer än någon annan borde förstå detta eftersom det är framför allt deras anställda som berörs. Det är kommunernas och landstingens anställda som jobbar nätter, helger och kvällar. Om de ställer upp här blir de i förlängningen attraktiva arbetsgivare. Vi vet att de kommer att behöva all kompetent arbetskraft som finns att rekrytera.
Jag hoppas att Hillevi Larsson, övriga socialdemokrater och vi tillsammans kan missionera i kommunerna om vikten av att utföra sitt uppdrag på bästa sätt.
Nyamko Sabuni (L):
Kommunerna är hårt ekonomiskt trängda, säger Hillevi Larsson. Jag begriper inte. I denna talarstol sägs det alltid att kommunerna har dåligt med resurser, men staten anses alltid ha hur mycket pengar som helst. Nej, vi har inte hur mycket pengar som helst. Just nu har vi råd med de 108 miljonerna - det är det regeringen säger - men vi har inte hur mycket pengar som helst. Lika trängd som en kommun kan staten vara, för vi har alla åtaganden att leva upp till. Det är också det kommunerna får prioritera.
Jag har lyssnat på inläggen här, men jag behöver inte övertygas om vikten av barnomsorg på obekväm arbetstid. Jag är redan övertygad. Lagstiftningen har skärpts därför att vi vet att det behövs. När vi nu ser att responsen är långsammare än vi skulle önska sätter vi in en stimulanspeng. Men vi säger inte att vi tar över ansvaret för barnomsorgen, för det är ett kommunalt ansvar.
Kommunerna får statsanslag och denna stimulanspeng, och jag hoppas att det är en grundplåt för dem att börja erbjuda fler barn barnomsorg på obekväm arbetstid. Jag håller fortfarande med Hillevi. Det är viktigt för jämställdhet, det är viktigt för kommunerna och det är viktigt för staten att människor kan arbeta. Oavsett när på dygnet de måste arbeta och oavsett var i landet de bor ska de ha möjlighet att kombinera yrkesliv och familjeliv. Det håller jag med om. Jag behöver inte bli övertygad om någonting annat.
Nyamko Sabuni (L):
För att gå tillbaka till ursprungsfrågan som Ann-Christin Ahlberg ställde vill jag säga att det kommer att vara intressant att debattera denna fråga den dagen Ann-Christin Ahlbergs förslag om 100 miljoner kronor har en majoritet i denna kammare, eller åtminstone den dagen oppositionen ställer sig bakom det. Så länge det inte finns en opposition som ställer sig bakom dessa 100 miljoner existerar de inte, Ann-Christin Ahlberg.
Det hjälper inte föräldrar där ute att Socialdemokraterna vill om Socialdemokraterna inte får med sig Miljöpartiet och Vänsterpartiet. Det hjälper det inte, utan då får man ty sig till de 108 miljoner som i dag finns. De finns, och de kommer att få stöd i denna kammare. De kommer att vara till hjälp för de föräldrar som i dag inte får den hjälp med barnen som de behöver.
När du får stöd för de 100 miljonerna kan det bli väldigt intressant att diskutera, och då kan man ställa krav på regeringen att göra ännu mer. Då har man rätt att göra det. Men så länge du inte har stöd för ditt förslag är det ingen mening att diskutera det, för än så länge existerar bara 108 miljoner. Så ser jag på saken.
Nyamko Sabuni (L):
Eva-Lena Jansson ska få svar på sina frågor! Jag blir riktigt, riktigt irriterad på den typ av fråga som Eva-Lena nu ställde. När Eva-Lena söker ett jobb och inte kallas till intervju är det för att hon är kvinna, men när en romsk kvinna söker ett jobb och inte kallas till intervju är det bara för att hon är rom, menar Eva-Lena Jansson. Men det kan ju vara för att man utgår från att hon ska gå klädd i traditionellt romska kläder, vilket inte innebär samma problem om det gäller en romsk man.
Vad är det som säger att en romsk kvinna aldrig kan diskrimineras på grund av sitt kön utan bara på grund av sin etnicitet? Vad är det som säger det, Eva-Lena Jansson? Det skulle jag vilja ha svar på. Jag tycker att det är jättebra med sammanslagen lagstiftning, för jag inser att kvinnor kan bli diskriminerade både som kvinnor och ännu mer som kvinnor som har en annan etnisk bakgrund. Det är viktigt att det finns en myndighet som kan hjälpa till med den rättshjälp som behövs i sådana fall.
Jag håller med dig, Kerstin Nilsson, om att på samma sätt som män och kvinnor utan funktionshinder inte får liknande frågor drabbar det också dem som har funktionshinder. Det kan man se när man till exempel ska ge hjälp till en kvinna som ska ta hand om sin gamle man. Hon får inte alls samma typ av hjälp som en man som ska ta hand om sin kvinna får.
Detta drabbar alla kvinnor, också kvinnor med funktionshinder, och det blir ännu jobbigare att det drabbar dem eftersom de redan har annat som de måste få hjälp med att hantera. Jag förstår din upprördhet kring denna fråga, och jag menar att det finns anledning att jobba mycket mer på detta område.
När myndigheter får ett uppdrag har de skyldighet att rapportera tillbaka till statsrådet, och delvis beskrivs uppdragen i regleringsbrev, delvis redovisas de i de myndighetsdialoger som man har mellan statsråd och myndighetschefer. Detta utgår från att samtliga dessa 20 myndigheter har i sina regleringsbrev att de ska jobba på detta systematiska vis och att de ska återrapportera till sina departement och statsråd hur de har jobbat.
Sedan behövs alltid en större utvärdering att utgå från för att se vilka förbättringar man kan göra, men det är inte så att vi inte ska ha information om hur myndigheterna jobbar, vad de gör och vad de lyckas med från år till år ända fram till den slutliga utvärderingen 2016. Så är det inte. Här utgår jag från att varje statsråd efterfrågar information om hur deras myndighet jobbar för att se till att kvinnor med funktionshinder får den service de har rätt till.
Nyamko Sabuni (L):
Jag uppfattade inte den sista frågan utan bara den första. Jag kan inte på stående fot svara på om det finns någon tendens till förändring. Men en förändring som jag välkomnar är det faktum att myndigheterna själva uppmärksammar, via den statistik som de i dag för, att vi behandlar kvinnor och män olika och att vi behandlar kvinnor med funktionshinder och män med funktionshinder väldigt olika.
Att ha den vetskapen, att känna till att dessa orättvisor förekommer och att man själv medverkar till dem är ett viktigt första steg att ta. Sedan hur det exakta arbetet går till och vilka resultat som eventuellt kan finnas, eftersom det här var 2011, kan jag tyvärr inte på stående fot svara på. Men jag återkommer gärna i frågan.
Nyamko Sabuni (L):
Gunilla Svantorp har frågat mig om jag har några planer på att förändra inriktningen på vuxenutbildningen och tillskjuta mer medel till vuxenutbildningen i form av riktat statsbidrag, möjligt att söka för de orter där utbildningsnivån är låg och där arbetslösheten är hög. Låt mig först konstatera att Sverige har ett omfattande kommunalt utjämningssystem. Kommuner med svag skattekraft bör i första hand stöttas genom detta. Kommunal vuxenutbildning är en skolform som huvudsakligen bedrivs och finansieras av kommunerna.
Kommunerna är skyldiga att erbjuda kommunal vuxenutbildning till alla som har rätt till sådan utbildning. Utöver detta ska kommunerna även sträva efter att erbjuda kommunal vuxenutbildning på gymnasial nivå som motsvarar den efterfrågan och de behov som finns. Jag delar Gunilla Svantorps uppfattning att den kommunala vuxenutbildningen är viktig.
För att möta den svaga konjunkturutvecklingen föreslår regeringen i budgetpropositionen för 2013 en satsning på hela vuxenutbildningen på ca 2,2 miljarder kronor för åren 2013-2016. Därutöver tillkommer kostnaderna för studiemedel. Satsningen motsvarar ca 35 000 årsplatser inom bland annat yrkesinriktad gymnasial vuxenutbildning, lärlingsutbildning för vuxna, utbildning för arbetslösa ungdomar, folkbildning och yrkeshögskola.
Min förhoppning är att denna historiskt sett mycket stora satsning innebär en betydande höjning av ambitionsnivån inom vuxenutbildningen, både vad gäller antalet platser och kvaliteten på vuxenutbildningen.
Nyamko Sabuni (L):
Det är inte första gången en regering säger att vuxenutbildning alltid hänger ihop med hur konjunkturen i arbetslivet ser ut. Också framtida regeringar kommer att säga det. När det finns många jobb ska människor vara i arbete. Då ska vi inte låsa in dem i vuxenutbildning.
När människor varslas och blir arbetslösa måste det finnas en vuxenutbildning som fångar upp dem i fortbildning, ombildning eller komplettering av tidigare utbildningar för att kunna gå vidare till en högre utbildning. Det är precis så regeringen har jobbat. Med tanke på hur konjunkturen ser ut satsar regeringen i dag mer pengar än när vi tog över 2006.
Då var det förmodligen bättre tider ekonomiskt, innan finanskrisen slog till 2008, och därför behöver man höja det anslaget. Det har legat på 2 miljarder mer än 2006. I dag kan jag inte säga exakt hur mycket det är, men också i dag är summan högre än när vi tog över 2006. Det beror på att konjunkturen ser ut som den gör. Därför måste det finnas tillgång till vuxenutbildning för dem som behöver det. Livslångt lärande innebär att människor ska kunna förkovra sig när de vill och när de behöver.
Vissa utbildningar kan man göra det hur som helst, andra utbildningar kräver att man har ett behov av det, till exempel om man inte har gymnasiebetyg.
Den som inte har gymnasiebetyg har helt andra rättigheter än den som till exempel via folkhögskola eller för den delen folkbildning inom våra bildningsorgan bara vill förkovra sig i det man är intresserad av att förkovra sig i. Rättare sagt har kommunen helt andra skyldigheter att se till att människor har tillgång till en plats för att kunna läsa in en gymnasieutbildning. Den möjligheten måste finnas. Det är mycket viktigt.
När jag hänvisar till kommunalt utjämningssystem är det för att det är det system som finns. Det kanske har tjänat ut sin tid, och det är dags att förändra det. Jag hoppas verkligen att det snart ska presenteras en proposition för denna riksdag för att göra det mer rättvist. Vuxenutbildning är ett kommunalt ansvar. Ibland när vi står och debatterar i denna kammare verkar det som om vi ska frånta kommunerna deras ansvar, att det kommunala självstyret helt plötsligt inte ska gälla.
Vi måste tänka på hur vi finansierar, hur vi kompletterar, kommunernas satsningar på vuxenutbildning. Jag vill nämligen inte se att de pengar som staten avsätter till kommunerna för att stödja och komplettera kommunernas utbildningar ska leda till att kommunerna drar ned på sina egna resurser och i stället lägger dem någon annanstans.
Om kommunerna lever upp till sina uppdrag och uppfattar regeringens pengar, de pengar som riksdagen fattar beslut om, som ett komplement är jag övertygad om att det inte kommer att finnas någon som vill ha utbildning, någon som behöver utbildning, som inte får det. Tanken är att statens pengar är ett komplement, inte det som finansierar den stora delen av vuxenutbildningen.
Nyamko Sabuni (L):
Man kan jämföra den finanskris som Sverige genomgick i början av 90-talet, med 500-procentiga räntor, med den som vi sett 2008. Den var stor, den var kraftfull, men den går inte att jämföra med den som drabbade oss internt i början av 90-talet. Det är väl självklart att vuxenutbildningen skulle motsvara de problem som då skapades.
Jag ska erkänna att Socialdemokraterna gjorde ett delvis mycket bra jobb både när man såg till att man fick finansiella ramar på plats och ordning och reda i finanserna. Vi har fortsatt och ska fortsätta det arbetet. Det är bara med ordning och reda i finanserna så att man har pengar att kunna satsa på det som vi satsar på. Det är då man kan satsa på infrastruktur och forskning, göra framtidsinriktade investeringar, men också på utbildning. Det är jätteviktigt, och det gör vi. Återigen: Vuxenutbildning följer konjunkturen.
Vi följer konjunkturen hela tiden, och därför ökas utbildningen ibland kraftigt och minskas ibland, allt beroende på hur det ser ut i arbetslivet. Det är ett kommunalt ansvar, och vi ser till att finansiera med så många miljarder som vi anser behövs för att kunna möta den konjunktur som vi ser framför oss. I tider när man inte har hur mycket pengar som helst får man lära sig att prioritera.
Har man godkända betyg och vill läsa upp dem kanske man ska ta sig den tiden och göra det på egen hand medan de som inte har betyg får chansen att sitta på skolbänken inom ramen för vuxenutbildningen. Skolan har sett ut som den gjort i många år, och många barn lämnar både grundskola och gymnasium utan att ha uppnått kunskapsmålen. Därför måste de få nya chanser. Man måste få både två och tre chanser, det håller jag med om, men då måste man också lära sig att prioritera.
Om de som redan har betygen ska uppta platser har varken kommunen eller staten de pengarna. Därför är det viktigt att prioritera i svåra tider.
Nyamko Sabuni (L):
Jag tror att det är viktigt i kristider att testa reformer som man anar och hoppas ska kunna ge resultat. Allt lyckas inte alltid. Det återstår att utvärdera hur till exempel restaurangmomsen fungerar. Men jag blir lika orolig när ni tycker att RUT ska avskaffas därför att det är kvinnogöra som det inte är värt att betala för. ROT vill ni dock gärna behålla. Det är männens jobb och männens företag.
De ska kunna både subventioneras och få skattereduktion för att driva sina företag, jobba och tjäna pengar. Också detta är politik som gör skillnad. Om ni avskaffar RUT kommer det att betyda att framför allt fler kvinnor blir arbetslösa. Vill man satsa på en politik för arbete måste man väl ändå se till att behålla det som visar goda resultat, vilket RUT gjort.
Låt oss också följa upp vad momssänkningen för restauranger visar för resultat. Varför hela tiden i förväg avfärda åtgärder när vi vet att det är många människor som behöver denna hjälp och detta stöd? Vi behöver sänka trösklar in till arbetsmarknaden för att fler ska kunna ta sig in. De kriterier man använder för att fördela pengar till kommuner tas fram tillsammans med Sveriges Kommuner och Landsting. Den här debatten ska kanske föras med dem.
Jag utgår från att de försvarar sina medlemmars rättigheter och ser till att alla kommuner på ett rättvist sätt får del av fördelade statsanslag, till exempel anslagen till vuxenutbildning. Om det nu är någonting som inte fungerar kanske du och jag ska ta den debatten med våra kolleger i SKL, så att vi får till ett bättre system. Men just nu är det så att de får statsanslag och anslag för vuxenutbildning.
Jag hoppas att det ses som komplement till det kommunen är skyldig att göra och att de inte drar undan sina medel för att regeringen avsätter andra medel. Då kommer vi inte till rätta med den arbetslöshet vi har och alla dem som behöver utbildning för att omskola sig för nya jobb.
Anita Sidén (M):
Osteoporos spänner över i stort sett hela livscykeln. Insikten om att benskörhet är ett ökande hot mot folkhälsan ställer allt större krav på vård och omsorg. Köerna minskar inte, och praktiskt taget alla människor berörs någon gång i livet av osteoporos, som patienter, föräldrar, döttrar, söner, släktingar eller vänner.
Med hänsyn till den omfattning och de effekter på folkhälsan och samhällsekonomin som benskörhet redan har är det nödvändigt att utan dröjsmål bromsa utvecklingen. Varje fraktur innebär i sig en ökad risk för ytterligare frakturer. Flera studier visar att behandling av högriskgrupper är kostnadseffektiv.
Särskild uppmärksamhet måste ägnas patienter, däribland barn och unga, som tidigt riskerar att utveckla benskörhet som en följd av andra sjukdomar och av vissa läkemedel. Herr talman! Ska vi acceptera benskörhet som en del av ett naturligt åldrande? Nej, men osteoporos har tidigare framför allt setts som en oundviklig följd av just kvinnors åldrande. Det är dock riktigt att fler kvinnor drabbas.
Osteoporos eller osteoporosrelaterade frakturer kostar den svenska sjukvården 3,5 miljarder per år. Förutom stora kostnader innebär det naturligtvis stort lidande för de drabbade och deras anhöriga. Det borde vara lika naturligt att utreda eventuell osteoporos som att utreda exempelvis högt blodtryck. Om de tidiga tecknen på benskörhet uppmärksammas är ju behandlingsmöjligheterna goda. Herr talman!
"Är det inte bättre att bygga ett staket vid stupet än ett sjukhus nedanför? Ska ortopeder gång på gång skruva ihop en patient med ben som räkskal eller går det att förebygga frakturerna på ett tidigare stadium?" frågar sig professor Olle Svensson i Umeå. "Det borde vara mer logiskt att satsa på förebyggande vård" fortsatte forskaren i benskörhet enligt intervjun i tidningen Osteoporosnytt.
För att få till stånd den minskning av antalet osteoporosfrakturer som numera anses möjlig krävs av riksdag och regering en uttalad ambition och en genomtänkt strategi. Därför frågar jag ministern om igen: Är det inte absolut nödvändigt att ministern omprövar sitt ställningstagande och medverkar till en plan för detta?
Maria Stenberg (S):
Många människor är oroliga och frustrerade. Många har frågor och funderingar, och framtiden ter sig osäker. En trygghet i grunden är omskakad i och med vårt förslag till omstrukturering av Försvarsmakten. Anställningarna i Försvarsmakten har gett små kommuner en bra skattebas att bygga sin välfärd på, och människor har känt att en anställning inom Försvarsmakten har varit säker och trygg.
Vårt uppdrag är att ta människors oro på största allvar, samtidigt som vi har till uppgift att ta ställning till hur Sverige faktiskt ska organisera sitt framtida försvar, ett försvar i sin helhet.
Vi kan alla läsa i propositionen om vilka kriterier och direktiv som den tillsatta arbetsgruppen hade att arbeta med, bland annat skulle regionalpolitiska hänsyn tas, och sårbarheten i arbetsmarknadsregionen skulle beaktas. Små orter med stor andel anställda inom Försvarsmakten blir av naturliga skäl extra sårbara sett ur ett arbetsmarknadsperspektiv.
Arvidsjaur har den största sårbarheten när det gäller arbetsmarknadsregionen. Vi har minst 15 mil, enkel väg, till nästa arbetsmarknadsregion. Vi har konstaterat att Arvidsjaur är den ort som är mest försvarsmaktsberoende ur ett arbetsmarknadsperspektiv, och det finns omskrivet i propositionen.
Därför vill jag också, i likhet med interpellanterna, återigen fråga ministern och regeringen: Hur har man resonerat just utifrån dessa två aspekter, regionalpolitiken och arbetsmarknadspolitiken? Vilka skäl har vägt tyngre för ministern och regeringen än just dessa två? Jag tror att det är viktigt att man är tydlig i den frågan med tanke på de människor som bor på dessa orter och som känner en stor oro.
Maria Stenberg (S):
Jag får väl tacka försvarsministern för att hon återigen har varit rätt så tydlig i sin argumentation om hur man från Försvarsmakten har diskuterat och hur försvarsministern och regeringen har tagit fram sitt beslutsunderlag, även om man på vissa håll inte alltid håller med om det.
Jag måste ändå konstatera att det kommer att bli en trovärdighetsfråga för regeringen som helhet att se till att till exempel Arvidsjaur med sina unika förutsättningar men också sina speciella svårigheter, får en bra framtida utveckling på arbetsmarknaden. Ansvaret tror jag och vet att hela regeringen känner.
En hel region i Norrbottens inland känner sig faktiskt hotad. Människorna har tydligt visat det när de manifesterade i Arvidsjaur för ett antal veckor sedan. Vettiga och framtidsorienterade beslut från regeringen och denna kammare krävs för att människorna i Arvidsjaur ska kunna ha framtidstro.
Maria Stenberg (S):
Jag ska börja med att tacka näringsminister Maud Olofsson för svaret, även om jag och säkert ett antal Arvidsjaurbor väntar på ett mycket mer konkret besked om ministerns ambitioner när det gäller genomförandet av ett civilt test- och övningscentrum i Arvidsjaur. Livet är fullt av överraskningar. Det som vid första anblick kan verka vara till ens nackdel visar sig helt plötsligt vara till ens fördel.
Snön, kylan och mörkret har visat sig vara till vår fördel, både för Arvidsjaur och för övriga Norrbotten. Hemma i mina trakter har entreprenörer utvecklat framgångsrika företag inom testning av fordon i kallt klimat. Vi kan stolt säga att våra företag är världsledande på det området. I Arvidsjaur finns dessutom en lång militär tradition av övning i kallt och bistert klimat.
Försvarsmaktens vinterenhet i Arvidsjaur har en gedigen kunskap om hur utbildningen av soldater i extremt klimat bör ske. Målmedvetna socialdemokratiska politiker har trott på och kämpat för utvecklingen i Arvidsjaur.
Till exempel har byggandet av flygplatsen, utbyggnaden av bredband, utlokalisering av högskoleutbildning och mobiltelefontäckningen varit allas strategisk-politiska beslut och en satsning för framtiden. Men nu är det dags att ta ytterligare ett steg in i framtiden och utveckla det tredje benet när det gäller vårt kunnande om testningen i snö, kyla och mörker.
Ambitionen med CTÖ i Arvidsjaur är att samla och sammanföra olika aktörer som arbetar inom området kylans inverkan på materiel, träning och utbildning av personal. Den administrativa delen är tänkt att placeras i Arvidsjaur men ha ett operativt verksamhetsfält från Älvdalens flygfält i söder till Kiruna och fjällvärden i norr.
Centrumet i Arvidsjaur skulle alltså agera som nav i logistiken runt aktörerna och testningarnas placeringar. Ett civilt test- och övningscentrum är logiskt att placera i Arvidsjaur enligt utredningen, och vad som nu måste till är en politisk vilja, en ambition och ett beslut från er i regeringen.
Min fråga till näringsminister Maud Olofsson är fortfarande: När kan vi vänta oss beslut från regeringen i frågan om CTÖ i Arvidsjaur?