Barbro Westerholm (L):
Rambudgetprocessen är sådan att Liberalernas budgetalternativ redan har fallit. Därför avstår vi från att rösta på det i den kommande voteringen om utgiftsområde 11. Det är uppenbart att man i debatten måste rekapitulera vad som har hänt med pensionssystemet sedan det skapades.
I det gamla bondesamhället arbetade man tills man inte kunde stiga ur sängen längre. Sedan kom industrisamhället. Där fanns det inte jobb som man kunde ha ända tills man inte orkade stiga ur sängen. Vi fick det första pensionssystemet 1913. Då sattes pensionsåldern till 67 år, trots att medellivslängden var 55-56 år.
Att man valde 67 år berodde på att man ansåg att man i Sverige hade råd att betala pension till 2 procent av befolkningen. Då anade man inte att vi skulle lägga ett kvarts sekel till vår medellivslängd. Hade vi hållit fast vid dessa 2 procent skulle vi få lov att jobba tills vi är över 90 år nu. Så är inte fallet.
År 1960 fick vi ATP-systemet, som var extremt gynnsamt. Nästan halva riksdagen var kritisk till att det skulle hålla. Men drygt halva riksdagen, med en folkpartist, fick det att tippa över i voteringen, så att vi fick ATP-systemet.
Då var pensionsåldern 67 år, men den sänktes på 1970-talet till 65 år. Sedan började man vakna av två skäl. Socialstyrelsen såg ohälsoförekomsten bland människor som var 65-plus och tvingades sluta arbeta, trots att de ville fortsätta.
Socialstyrelsen föreslog då att man skulle få arbeta om man ville och kunde till 75 år eller i varje fall till 70 år. Det var alltså ett hälsoskäl. Men sedan vaknade man på 1980-talet och insåg att detta höll på att gå åt skogen och att man inte hade råd med detta system.
Man fann att upp till över 40 procent av inkomsten skulle behöva betalas in till pensionssystemet för att det som man hade lovat skulle hålla med ATP-systemet. Pensionsgruppen tillsattes 1991, och 1999 fick vi dagens system, som är finansiellt stabilt. Det ska alla vara glada för.
När det orangea kuvertet kommer visas hur mycket man får i allmän pension. Det är svårare att få fram uppgifter om vad man får i tjänstepension och så vidare. Dagens system är alltså finansiellt stabilt för staten. Som andra har nämnt håller pensionssystemet i andra länder på att haverera helt, till exempel i Grekland. Därför ska vi vara glada över att vi har detta system.
Men för den enskilde är det inte helt stabilt. Det blir svängningar på grund av bromsen. Detta gör att så många människor som möjligt måste vara ute i arbete. Då får vi inte hindra dem som vill och kan fortsätta arbeta efter 67-årsdagen. I det nya systemet höjdes nämligen den övre pensionsåldern från 65 år till 67 år. Vi liberaler försöker hamra in detta.
Vi vill att man ska ha rätt att vara i arbetslivet till 71 års ålder. Många blandar ihop detta och tror att man ska vara tvungen att arbeta tills man är 71 år eller 69 år eller vilken ålder som kommer att föreslås av Pensionsgruppen.
Men man ska ha rätt att vara kvar i arbetslivet upp till denna ålder, men man kan sluta tidigare. För närvarande kan man sluta vid 61 års ålder. Det föreslås, vad jag kan förstå av tidningarna i dag, att det ska bli en höjning från 61 år till 63 år. Sedan finns det självklart människor som inte orkar arbeta så länge. Det gäller särskilt kvinnor.
I valrörelsen drev vi frågan om att kvinnor har 70 procent av männens pensioner. Det beror på att de har arbetat i låglöneyrken och arbetat deltid. Detta är svårt att åtgärda i ett kort perspektiv.
Vi har lyft fram att ett äkta par ska kunna dela på en del av pensionen vid en skilsmässa som en del av giftorätten. Vi är medvetna om att detta är knepigt, men det är någonting som man skulle kunna göra på kort sikt. Bostadstillägget är också något som kan åtgärdas på kort sikt. Andra saker tar tid.
Det måste man vara medveten om. I Almedalen hade vi debatt-SM om pensioner.
Där lyfte jag gång efter annan fram hur viktigt det är att ungdomar - de kan tycka att det ligger så långt bort i tiden att bli 60 år att de inte behöver fundera över det - redan i gymnasiet ska få ta del av hur viktigt det är vilket yrkesval de gör, att de startar sina studier i tid och att de inte tappar viktiga pensionsår.
Det är också viktigt att lyfta fram att de, när de söker jobb, tar reda på vad den genomsnittliga lönen för detta jobb är, så att de inte lägger sig för lågt, och att de frågar efter tjänstepension. Alltför många, inte minst kvinnor, har missat att ta upp den frågan. Sedan handlar det naturligtvis om hur man delar på föräldraledigheten. Så över till frågan om att orka arbeta.
Det handlar dels om att sköta sin egen hälsa, dels om företagshälsovården, som kommer in som en väldigt väsentlig del när det gäller att skapa en arbetsmiljö som gör att undersköterskor och andra i tunga jobb orkar arbeta högt upp i åldrarna.
Jag är övertygad om att många skulle vilja vara kvar i arbetslivet, vilket är positivt eftersom man behövs och känner att man är en del av samhället, men kroppen har tagit stryk. Jag skulle vilja se att företagshälsovården får en renässans och att arbetsmiljön blir en viktig del.
Jag vill också ta upp den ålderism jag ser lysa igenom i debatten om pensionsåldrar och näringslivets inställning till årsrik arbetskraft. Detta tänker jag komma tillbaka till i diskussionen med socialministern, för att hålla mina åtta minuter.
Men jag vill ändå läsa upp ett citat av vår Nobelpristagare Arvid Carlsson i boken Årsrika , som Elisabeth Ohlson Wallin och Annica Carlsson Bergdahl har givit ut: "En äldre hjärna har mycket kvalitet som går till spillo för att människor sorteras ut."
Det är fel att vi äldre inte blir tillfrågade om saker och ting, för även om kroppen har tagit stryk fortsätter hjärnan, om man sluppit drabbas av demens, att fungera. I utredningen Längre liv, längre arbetsliv framgår tydligt att detta har stöd i forskningen. Nu drog jag över med 36 sekunder.