Marietta de Pourbaix-Lundin (M):
Nej, Leni Björklund, det har inte undgått mig att man drar ned på försvaret. Jag bor i Haninge. Vi är tämligen berörda. En stor del av det vi hade på den marina sidan har flyttat från Haninge, så jag är helt medveten om detta. Vi måste också, vad jag förstår, vara överens om att det behövs fler kvinnor inom försvaret, inte bara en större andel. För att vi ska få en jämnare fördelning måste kvinnorna öka i antal, det totala antalet.
I det nya insatsförsvaret och alla de internationella insatser som ska göras behövs kvinnor mer än någonsin. Som det ser ut i dag har det inte blivit en jämnare fördelning. Det har inte blivit det. Jag tycker att det är intressant att försvarsministern tar upp den debatt vi hade i december 2004, för jag satt också och läste den debatten.
Det är riktigt att det inte har blivit exakt så många färre kvinnliga yrkesofficerare som jag sade, men precis som försvarsministern själv skriver i dagens svar vet vi inte var det slutar än. Det är ju i år som vi ser den fulla effekten. Det rör sig totalt om 26 kvinnliga yrkesofficerare som jag räknade uti dag. Från att ha varit 509 år 2004 var det 483 i mars 2006. Det är den senaste uppgift jag har kunnat få fram.
Det är 26 färre, och vi vet inte var det slutar än. Men nu vill jag komma till frågan hur vi ska få fler kvinnor inom försvaret. Det tycker jag är det väsentliga - hur vi ska se framåt. Då undrar jag varför regeringen i sina regleringsbrev gör det svårare för kvinnliga frivilligorganisationer som till exempel Lottorna och Bilkåren.
De kommer ju faktiskt i kontakt med väldigt många kvinnor som är försvarsengagerade. De kan inte använda sina pengar till att så att säga marknadsföra försvaret.
De kan inte använda sina pengar för att till exempel ge unga flickor som funderar på om de ska våga mönstra och göra värnplikt eller inte en prova-på-vecka för att känna om det här är vad de vill göra. Organisationerna får inte använda sina pengar till det.
Men det hade ju varit en väldig fördel om till exempel Lottorna kunde ha fått göra det, för då kanske unga flickor - ja, alla kanske inte är lika unga - kunde ha fått göra en prova-på-vecka och känna: Ja, det här var något för mig! Några hade också känt: Det här var inget för mig! Då hade vi sluppit de här avhoppen i försvaret. Men regleringsbrevet hindrar de här två sakerna som jag tar upp. Regeringens regleringsbrev hindrar organisationerna från att använda sina pengar på det här sättet.
De kan bara använda sina pengar för att utbilda dem som ska vara kvar i det frivilliga försvaret. Det gör att det blir svårare att rekrytera kvinnor. Nu ska Pliktverket och Försvarsmakten få pengar för information, men som sagt: Det hade kanske varit lämpligt att även de här frivilligorganisationerna, som kvinnor ofta söker sig till, hade fått en möjlighet att göra det också. Så är det dock inte.
Men försvarsministern kan ju kommentera hur det kan ha blivit på det här sättet. Om vi nu är överens om att vi ska ha fler kvinnor inom försvaret, både som värnpliktiga och som yrkesofficerare, så behöver något göras ganska snart - eller hur?
Och det är fortfarande, som jag sade förut, Leni Björklund som har ansvaret, makten och egentligen redan i debatten med mig 2004 och säkert också i andra debatter har tillstått den stora faran som fanns med försvarsbeslutet. Ni hade ju kunnat förebygga det här, och det tycker jag inte att ni har gjort på det sätt ni borde ha gjort.
Jag går tillbaka och ger exemplet hur ni i regleringsbrevet förhindrar frivilligorganisationer från att kunna marknadsföra och ge kvinnor en chans att göra en prova-på-vecka för att sedan göra värnplikten och på så sätt kunna utgöra en större rekryteringsgrund för fler yrkesofficerare.