KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Björklund (L):
Institutet för språk och folkminnen sorterar inte under mig utan under kulturministern. Man ska dock inte tro att de som har gått in i sin yrkesbana i den här typen av yrken och verkar vid Institutet för språk och folkminnen drivs av någon längtan att förstöra eller rasera forskning, studier eller utveckling av språk och folkminnen.
Det är precis tvärtom - de som har ansvaret för verksamheten drivs av att den ska ha så stort utrymme som möjligt och bedrivas med så hög kvalitet som möjligt. Tror vi något annat är vi fel ute. På beskrivningarna låter det som om ledningen för myndigheten skulle vara ute efter att med en omorganisation rasera eller "kapa av", som det uttrycktes nyss. Det tror jag inte ett ögonblick på.
Ledningen drivs av att detta ska bli så bra som möjligt och väger naturligtvis olika organisatoriska alternativ mot varandra. Om det sker någon geografisk förskjutning blir det alltid liv av olika karaktär - jag har varit med om det många gånger - både från medarbetare som kanske måste få nya arbetsuppgifter eller flytta och från regionala intressen som hör av sig.
Men denna riksdag har i enighet givit Institutet för språk och folkminnen det ansvar de har, och de har att förvalta det ansvaret för att på bästa sätt vårda just språk och folkminnen samt de övriga uppdrag de har fått av denna riksdag. Vi måste lita på att de tar det uppdraget på allvar. Det gör jag fullt ut.
Det är svåra avvägningar i organisationsfrågor, och när någonting ska ändras rör det alltid upp känslor, men vi kan inte lägga oss i härifrån. Jag delar dock helt frågeställarnas engagemang. Det blev någon konstig mix av nationella minoritetsspråk och skånska som blandades ihop. Det är möjligt att skånska är ett minoritetsspråk; jag vet inte.
Lunds universitet etablerades en gång i tiden för att se till att man pratade skånska och inte danska i Skåne, så det var Lunds universitets huvuduppdrag en gång i tiden. Jag tror att vi ska vara klara över att detta institut drivs av att ha högsta möjliga kvalitet i sin verksamhet.
Jan Björklund (L):
Ni får finna er i att debattera själva frågeställningen om institutet med kulturministern. Interpellationen till mig från Isak From handlar ju om kopplingen mellan Umeå universitet och Lunds universitet och forskning och utbildning. Det är de aspekterna som jag har ansvar för i min roll. Precis som interpellanten sade handlar det till slut om vilken regering och vilka budgetar man har.
Lunds universitet och Umeå universitet har kraftigt högre forskningsbudgetar i dag än på den förra regeringens tid och betydligt mer resurser - i synnerhet Lund men även Umeå. Det har de därför att vi tycker att forskning är viktig. Sverige fick omfattande kritik för att vi inte följde de nationella minoritetsspråkskonventionerna under den socialdemokratiska regeringen. Den kritiken får vi inte längre. Vi följer dem nu.
Vi har gjort en lång rad åtgärder, bland annat har Umeå universitet fått både uppdrag och resurser att utbilda och forska i samiska. Stockholms universitet som inte nämns här har fått uppdrag när det gäller finska.
Precis det som interpellanten tar upp, nämligen de nationella minoritetsspråken och forskning och utbildning, har utvecklats väldigt mycket de senaste åren, på ett sådant sätt att Sverige inte längre får den tunga och skarpa kritik som vi fick när Socialdemokraterna satt i regering. Båda dessa universitet har omfattande forskningsresurser både för detta ändamål och för andra.
Jag uppfattar, och det gläder mig, att vi är överens om att inte gå in och detaljpeta i de här institutens organisation. Institutens ledning har säkert uppfattat att det finns starka lokala intressen som slår vakt om den befintliga organisationen. Det är säkert något som de väger in, men till sist är det de som måste väga in detta i sina överväganden när de fattar sina beslut och tar ansvar för de beslut de fattar.
Det är den ordningen vi har, och det är den ordningen som har rått under mycket lång tid och under olika regeringar.
Jan Björklund (L):
Thomas Strand har frågat mig hur jag ser på att utvecklingen av resursförstärkningen till forskning och utbildning på forskarnivå ökar skillnaden mellan de olika lärosätesgrupperna. Thomas Strand har också frågat mig vad jag avser att göra för att resursförstärkningen ska vara rättvis och inte missgynna de nya universiteten och högskolorna.
Regeringen anser att alla lärosäten - universitet och högskolor - med få undantag ska ges resurser enligt samma modell och därmed bedömas enligt samma kriterier. Staten ställer höga krav på att den forskning som bedrivs vid lärosätena håller hög kvalitet och att den kan bidra till samhällets utveckling.
Utgångspunkten för resurstilldelningssystemet till universitet och högskolor är därför att delar av anslagen för forskning och forskarutbildning bör fördelas efter kvalitet. Som mått på forskningens kvalitet används indikatorerna publiceringar och citeringar samt externa medel.
Syftet med fördelningsmodellen när det gäller statens forskningsanslag är att premiera kvalitet i forskningen och att ge ledningarna vid universitet och högskolor incitament att vidta åtgärder för att öka kvaliteten och konkurrenskraften i den forskning som utförs vid lärosätena. Utfallet i detta system ser olika ut.
Flera av högskolorna har fått större procentuell ökning än vad äldre universitet fått. Det som avgör utfallet är kvaliteten på den forskning som lärosätet bedriver i förhållande till de forskningsresurser lärosätet har. Modellen och därmed kriterierna är lika för alla universitet och högskolor.
Regeringens bedömning är därför att det nuvarande fördelningssystemet ger lika förutsättningar för alla universitet och högskolor som ingår att kunna utvecklas i sitt forskningsarbete och konkurrera med kvalitet.
Jan Björklund (L):
Ja, jag tycker att den utvecklingen är riktig, att universiteten får betalt efter den kvalitet de har på sin forskning. Nu är det inte så entydigt som Thomas Strand säger, att det bara är stora universitet som därmed vinner och små högskolor som förlorar. Några av dem som vunnit allra mest på det här, för att de är väldigt duktiga, är Högskolan i Borås och Högskolan Kristianstad.
De har fått en mycket större procentuell ökning än till exempel Uppsala och Stockholms universitet. När man sedan räknar i kronor blir det självklart en större summa till de stora för de har en mycket större budget, men procentuellt har några av de mindre högskolorna hävdat sig väldigt väl. Högskolan Dalarna har genom det som fördelas efter kvalitet fått en ganska stark tilldelning för att de är duktiga på forskning på vissa områden. Vad är rättvis fördelning av forskningsanslag?
Jag vet inte. Är det att alla ska få lika mycket antingen man är bra eller dålig? Jag vet inte vad Thomas Strand menar. Thomas Strand säger att det ska vara rättvist, men vad är då rättvist? Forskningsanslag nämndes. Det är ju inte så att forskning i Sverige bedrivs som en hobbyverksamhet eller som terapi. Forskning är till för att lösa viktiga samhällsproblem, mänskliga problem, vetenskapliga utmaningar inom grundforskningen. Där forskningen är framstående ska vi uppmuntra genom ökade anslag.
Sverige har blivit en av de mest framgångsrika nationerna i världen för att vi varit framstående inom forskning och hela tiden premierat och satsat på det som vi är duktiga på, inte det vi är svaga på. Karolinska Institutet är ett av världens ledande medicinska universitet. Det är det mest forskningstunga universitetet i Sverige i dag. De är världsledande inom medicinsk forskning. De löser sjukdomsproblem varje dag.
Ska vi ta pengar därifrån för att ge till lärosätena som inte presterar lika bra forskning? Är det rättvist? Att ha en fördelning som om universitetsforskning handlade om regionalpolitik eller fördelningspolitik kommer jag som utbildningsminister inte att acceptera. Jag råkar veta att de kandidater som Thomas Strands parti har till posten som utbildningsminister inte heller kommer att göra det.
Fördelningen var nämligen precis likadan då; de stora resurserna gick till de stora universiteten. Om det är något som den nuvarande regeringen har gjort så är det att öka anslaget för de små högskolorna. Men att säga att det ska vara rättvist på så sätt att alla får lika mycket oavsett vad de presterar tror jag är otänkbart. Här är det fråga om ersättning efter prestation.
Ett lärosäte som är mycket duktigt på forskning, som verkligen kan göra vetenskapliga genombrott, som genom forskning kan lösa problem med sjukdomar och andra mänskliga problem och därmed vara framstående, får mer resurser. Presterar man lite får man färre resurser i framtiden. Det systemet är jag beredd att försvara för det leder till vetenskapliga framsteg. Enligt min uppfattning är det systemet också rättvist.
Jan Björklund (L):
Det är komiskt. Thomas Strand träffar några högskolerepresentanter och frågar om de vill ha mer pengar. Ja, svarar de. Thomas Strand tar det till intäkt för att den nuvarande politiken har brister. Thomas Strand kan fråga vilken som helst av våra 400 myndighetschefer om de vill ha mer pengar. Alla kommer att svara ja. Det kan jag lova. Vad som är rättvist är en annan fråga. Vi kan diskutera vad som är rättvist. Jag tycker att det är rättvist att de universitet som presterar forskning av hög kvalitet får mer resurser.
Det blir patetiskt när Thomas Strand säger att man ska ändra systemet så att vissa vinner men ingen förlorar. Men om Thomas Strand ska ta resurser ur en pott och ge till vissa lärosäten kommer självklart andra som får sina resurser från samma pott att förlora. Och jag vet vilka det är som förlorar. Jag kan räkna upp vilka som förlorar på Thomas Strands modell.
Det är de framstående svenska universiteten: Karolinska Institutet, Stockholms universitet, Kungliga Tekniska högskolan, Chalmers tekniska högskola, Göteborgs universitet, Lunds universitet, Linköpings universitet, Umeå universitet, Uppsala universitet och SLU. Dessa tio universitet är stora förlorare i den modell som Thomas Strand föreslår med motiveringen att den skulle vara mer rättvis. Det är de universiteten som har de stora forskningsresurserna, och det är ingen slump.
Det är de som inte bara historiskt utan även i dag står för bredden och spetsen i svensk forskning. Det finns dock på flera av de mindre högskolorna forskningsmiljöer där man är väldigt duktig inom vissa områden. Då får man också starka resurser. Som jag nämnde har resurserna ökat kraftigt på Högskolan i Borås på grund av att de är mycket framstående i textilforskning. Resurserna har ökat också på andra lärosäten.
Luleå tekniska universitet är till exempel mycket långt framme när det gäller mineral- och gruvforskning, på några av de nya universiteten är man framstående inom skogsforskning och så vidare. Om man kallar ihop fyra personer och frågar om de vill ha mer pengar är det klart att de säger ja. Men det är inte ett belägg för att systemet är orättvist. Thomas Strand får gärna berätta hur han ska trolla ihop det här, så att man kan omfördela pengar utan att någon förlorar. Det är i själva verket helt omöjligt. Ni kommer att dränera de stora universiteten.
Jag har haft den här debatten gång på gång med Thomas Strand under de år jag varit utbildningsminister. Varje gång står Thomas Strand och säger att man ska ge mer pengar till de små lärosätena och att systemet är orättvist. Då pressar jag honom: Jaha, men då måste man ju ta från de stora universiteten? Nej nej, så blir det inte, svarar han. Hur ska detta gå ihop? Det är konstigt, Thomas Strand.
Jan Björklund (L):
Det har lagts fram fyra forskningspropositioner sedan sekelskiftet. Två lades fram av den gamla socialdemokratiska regeringen, två har lagts fram av mig. I de två propositioner som Socialdemokraterna lade fram ökade forskningsanslagen sammantaget med 4 miljarder. I de två propositioner som vi har lagt fram har de årliga anslagen sammantaget ökat med ytterligare 9 miljarder. Sverige ökar forskningsanslagen i snabbare takt än något jämförbart land.
Vi har ökat dem de senaste sju åren i en takt som Sverige aldrig någonsin haft förut. Ni satsar när ni är i opposition. När ni är i regeringsställning är det åtstramningar och neddragningar och en forskarsektor som är mycket kritisk. Så var det 2006. Man var oerhört kritisk på universiteten. Nu är man inte det längre. Nu har man resurser för forskning. Vi ska naturligtvis räkna på vad er föreslagna modell innebär för de stora universiteten.
Det är en ny modell, säger Thomas Strand, som om ingen förlorar när några ska få mer. Men det är klart att vissa förlorar. Om allt annat är lika kommer ni att ta resurser från de lärosäten som är världsledande och ser till att Sverige finns med på de internationella rankningslistorna - Chalmers, Karolinska Institutet, KTH och de stora universiteten. De som verkligen har internationell kvalitet ska ni dränera av regionalpolitiska skäl. Jag tycker att Sverige behöver högskolor i hela landet.
Jag vägrar att tala om A- och B-lag. Men det är en skillnad mellan de högskolor som i huvudsak ägnar sig åt grundutbildning och de lärosäten som liksom Karolinska Institutet är världsledande i forskning. Alla 38 kommer aldrig att kunna vara världsledande, men vi har några som är det. Dränera inte dem! Det skulle Sverige förlora kraftigt på, Thomas Strand.
Jan Björklund (L):
Thomas Strand har frågat mig om jag är beredd att lägga fram en proposition som förbjuder finansiering av doktorander genom utbildningsbidrag och stipendier. Som Thomas Strand anger utförs en viktig del av forskningen vid svenska lärosäten av doktorander. Utbildningen på forskarnivå utgör det första steget mot en forskarkarriär, och för att säkra återväxten av yngre forskare i Sverige är det angeläget att doktorander ges goda villkor för att genomföra utbildningen.
I den senaste forsknings- och innovationspropositionen anger regeringen som skäl för sin bedömning att en utgångspunkt är att samtliga doktorander ska erbjudas bästa möjliga förutsättningar att genomföra utbildningen oberoende av vilken finansieringsform som ligger till grund för doktorandens försörjning.
Regeringen har, i linje med vad som presenterades i den senaste forsknings- och innovationspropositionen, vidtagit en rad åtgärder för att skapa likvärdiga förutsättningar och stärka de studiesociala villkoren för doktorander vid statliga universitet och högskolor.
Förändringarna, som ska tillämpas i fråga om utbildning på forskarnivå som påbörjas efter den 31 december 2013 - det är alltså två veckor sedan - innebär att doktorander med utbildningsbidrag kommer att anställas tidigare, redan efter motsvarande ett år, i utbildningen. Därmed kommer allt fler doktorander redan under de närmaste åren att vara anställda under större delen av utbildningen.
För doktorander som inledningsvis har sin försörjning genom utbildningsbidrag, och som gör studieuppehåll på grund av exempelvis sjukdom eller föräldraledighet, förstärks möjligheten att återuppta utbildningen och att få fortsatt försörjning genom att doktoranden får rätt till förlängd tid med utbildningsbidrag till dess att doktorandanställningen påbörjas. Regeringen anser att den långsiktiga ambitionen bör vara att helt avskaffa utbildningsbidraget till förmån för anställningar.
Den förändring som nu genomförs är ett stort steg i denna riktning. Vad gäller stipendier kan de fylla en viktig funktion för människors möjlighet att påbörja utbildningen, och det vore därför inte lämpligt att som interpellanten förespråkar förbjuda stipendier som finansieringsform.
Däremot är det, precis som interpellanten påpekar, en självklarhet att doktorander med stipendier ska ges goda och likvärdiga förutsättningar och villkor för sin tid i utbildning. Därför innebär en av regeringens åtgärder att statliga universitet och högskolor åläggs att teckna en försäkring för stipendiefinansierade doktorander som ger doktoranden ersättning för de fall som stipendiet bortfaller vid sjukdom eller föräldraledighet.
Genom de åtgärder som regeringen har genomfört kommer betydligt fler doktorander att omfattas av tryggare villkor och därmed ges goda förutsättningar för att genomföra utbildningen.
Jan Björklund (L):
Jag förstår inte riktigt poängen. Är det något problem om människor av fri vilja vill söka stipendier och studera och forska? Varför ska allting förbjudas? Jag tycker däremot att våra lärosäten gör rätt. De har förstått att det är en konkurrensfördel för ett lärosäte att erbjuda anställning i stället för utbildningsbidrag. Det är vad som driver fram att många lärosäten gör det. Det är lättare att få duktiga personer om man har en anställning att erbjuda än om man ger utbildningsbidrag. Jag förstår inte varför allting ska förbjudas.
Om personen vill göra detta ser jag inget problem med det. Däremot är det vår uppfattning att utbildningsbidragen ska fasas ut. Som Thomas Strand säger är det ett minimalt problem. Av våra 38 lärosäten är det några enstaka som inte redan har gjort det. Det är en utveckling som verkligen är på gång.
Vi fattade nu ett beslut i budgeten - och det är vad som trädde i kraft nu vid årsskiftet för två veckor sedan - att utbildningsbidraget minskas från två år till ett år, och man ökar anställningen två år till tre år. Det är det halva steget, och sedan har nästan alla lärosäten tagit steget fullt ut. Det är inget stort problem i verkligheten. Vi tycker att man också ska ta det steget. Vi får återkomma med det till riksdagen när vi gör bedömningen att det är dags.
Jan Björklund (L):
Det finns en skillnad. Om den privata Handelshögskolan vill ha stipendier för sin utbildning och det finns människor som är beredda att söka dessa så förstår inte jag varför Thomas Strand ska förbjuda detta. Det är obegripligt. Utbildningsbidraget, däremot, finns därför att man har rätt att vara anställd i tre år. Utbildningsbidraget har täckt upp det fjärde året. Men om vi nu säger att man har rätt att vara anställd i fyra år försvinner utbildningsbidraget. Det är inte så svårt att förstå.
En stipendiefinansierad forskarkarriär är inte alls något ovanligt i stora delar av världen. Om några vill ha det så och om individerna söker stipendier förstår jag uppriktigt sagt inte problemet. Däremot tycker jag att man ska ha en anställning för de statliga forskartjänsterna. Men om några utöver detta vill ha stipendiefinansiering förstår jag inte varför man ska vara så klåfingrig och gå in och förbjuda saker. Det blir ju mycket färre som får plats om man väljer Thomas Strands lösning och förbjuder dessa stipendiater.
Det blir mycket färre doktorer i framtiden. Jag förstår alltså inte resonemanget. Däremot delar jag uppfattningen att vi från statens sida bör erbjuda en anställning i fyra år. Det bör vara grundformen, men om någon utöver detta vill ha stipendieanställningar så tycker jag inte att staten ska förbjuda detta.
Jan Björklund (L):
Det är det som regeringen håller på att göra. Till skillnad från den förra regeringen, som inte gjorde någonting på området, har denna regering nu tagit bort ett år med utbildningsbidrag och infört anställningsrätt, och vi kommer att göra det också för det sista året. Thomas Strand hänvisar till att någon säger: Jag vill gärna ha mer betalt. Det förstår väl jag också; om individen får välja mellan att få stipendier eller lön tror jag att man hellre går på lön. Det är inte detta det handlar om.
Om vi nu inrättar ett antal tjänster med lön är det klart att de flesta vill ha dem. Men om de som inte får plats vill söka stipendier så förstår inte jag varför det skulle vara förbjudet. Man sparkar ju ut ett antal forskarstuderande med denna typ av reformer. Om var och en ska få pengar räcker de till färre individer; det är detta som är den andra sidan av det som Thomas Strand säger. Det blir färre forskare med den modell som han föreslår. Vi är beredda att ta bort utbildningsbidragen. Vi tycker att de ska bort.
Som Thomas Strand säger är det knappt något problem längre, för de flesta har redan gjort det. Vi vill införa en rätt till anställning. Vid detta årsskifte tog vi halva steget på denna väg. Den förra regeringen gjorde aldrig något på detta område.
Jan Björklund (L):
Thomas Strand har frågat mig vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att alla lärosäten ska behandlas på ett rättvist och likvärdigt sätt. Regeringens mål för forskningspolitiken är att Sverige ska vara en framstående forskningsnation, där forskning och innovation bedrivs med hög kvalitet och bidrar till samhällets utveckling och näringslivets konkurrenskraft. I propositionen Ett lyft för forskning och innovation presenterades ett nytt system för fördelning av nya medel och omfördelning av anslagen för forskning och forskarutbildning.
Utgångspunkten för det nya systemet är att delar av forskningsanslagen bör fördelas utifrån kvalitetskriterier. Syftet med fördelningsmodellen är att premiera kvalitet i forskningen och att ge ledningarna vid universitet och högskolor incitament att vidta åtgärder för att öka kvaliteten och konkurrenskraften i den forskning som utförs vid lärosätena. I propositionen Forskning och innovation utvecklades resursfördelningsmodellen ytterligare, och en större andel medel föreslogs fördelas efter kvalitet.
I den utvecklade modellen garanteras de lärosäten som ingår i resursfördelningsmodellen ett belopp för forskning motsvarande 8 000 kronor per helårsstudent. Denna basresurs bör gälla hela perioden 2013-2016, men ett garanterat tillskott gäller bara för 2014.
Systemet omfattar universitet och högskolor med statlig huvudman och de båda tidigare statliga lärosäten som ombildats till stiftelser, Chalmers och Högskolan i Jönköping, för vilka utgångspunkten är att de ska ha motsvarande förutsättningar. Handelshögskolan i Stockholm ingår däremot inte i resursfördelningsmodellen, vilket interpellanten felaktigt påstår. För att forskning och forskarutbildning ska kunna bedrivas med hög kvalitet krävs en viss omfattning på verksamheten.
De konstnärliga högskolorna är av den anledningen undantagna från resursfördelningsmodellen. Bedömningen har gjorts att dessa lärosäten inte har en tillräcklig volym forskning för att göra det meningsfullt att tillämpa en resursmodell som bland annat bygger på publiceringar och citeringar. Det är enligt regeringens mening inte heller rimligt att staten tar ett generellt ansvar för de enskilda utbildningsanordnarnas förutsättningar att bedriva utbildning och, där det är aktuellt, forskning.
De enskilda utbildningsanordnarna är olika stora, har olika mål och olika organisationsformer. De omfattas heller inte generellt av den statliga styrningen och de begränsningar som följer av den. Det gör att deras förutsättningar att ta emot externa medel och att bedriva utbildning och forskning skiljer sig från de statliga myndigheternas möjligheter att göra det.
Det bör också framhållas att i motsats till vad interpellanten anför har riksdagen beslutat att Ersta Sköndal högskola och Sophiahemmet Högskola ska få ökade bidrag från och med 2014 för att förstärka sin vårdforskning. Bedömningen gjordes efter att dessa båda enskilda utbildningsanordnares forskning blivit externt utvärderad och befunnits hålla hög kvalitet.