Aron Emilsson (SD):
Jag vill börja med att yrka bifall till Sverigedemokraternas reservation 1 och understryka att vi står bakom våra särskilda meningar och då särskilt till förmån för våra budgetramar. Så har han sett dem, far och son,ren genom många lederslumra som barn; men varifrånkommo de väl hit neder?Släkte följde på släkte snart,blomstrade, åldrades, gick - men vart?
- - - Tyst är skogen och nejden all,livet där ute är fruset,blott från fjärran av forsens fallhöres helt sakta bruset.Tomten lyssnar och, halvt i dröm,tycker sig höra tidens ström,undrar, varthän den skall fara,undrar, var källan må vara. Så går några strofer i Viktor Rydbergs Tomten , som ju passar bra nu när det lackar mot jul. Ja, vart är vi på väg, och var kommer vi ifrån?
Det är inte bara en fråga som ställs i På spåret eller i dikten Tomten så här års, utan det är också en högst relevant fråga under dagens linjedebatt där vi stakar ut riktningen för kommande år och debatterar vilka mål och medel som ska sätta ramarna och villkoren för detta breda kulturpolitiska fält som rör kultur, medier, trossamfund och civilsamhället. Vi räknar, fördelar och prioriterar. Vi tar ställning till var politikens uppgift och ansvar är som störst och var det fria kulturlivet ska flyga fritt.
Fru talman! Det råder inga tvivel om att det är tid att modernisera svensk kulturpolitik, vars färdriktning i stor utsträckning legat fast sedan 1960-talet och vars mål varit oförändrade sedan 2009. Det har de varit trots en alltmer föränderlig omvärld och ett allt större behov av att erkänna det svenska kulturarvets former, de fria bildningsinstitutionernas roll och inte minst att kultur räknas inom vården, inom samhällsbyggnaden och för oss som kulturella varelser.
Mot den bakgrunden går vi sverigedemokrater återigen fram med nya kulturpolitiska mål som breddar och fördjupar kulturpolitikens tvärsektoriella roll och en budgeterad reformagenda som tar kulturen till nya användningsområden, eller som man också kan uttrycka det, nya områden till kulturen. Vid en hastig överflygning över årets utgiftsområdesmotioner kan vi konstatera att det svänger.
De rödgröna visar genom övergångsbudgeten inga större om- eller nyprioriteringar, som sig bör, men däremot bjuder Centerpartiet och Liberalerna på tvära kast i en slalombacke mot ny terräng. I allians med de rödgröna partierna nollar C anslagen, och man verkar nöjd med regeringens politik och prioriteringar. Liberalerna går längre och baxar in ännu större statliga resurser, dessvärre inte för ändamål som är eftersatta utan i den rödgröna tangentens riktning.
Anmärkningsvärt är att båda dessa partier gör det mot en falnande fond av tidigare kritik mot centralisering och politisering. Sverigedemokraterna ägnade förra mandatperioden åt ambitiös kulturpolitisk idéutveckling och analys av välbehövliga reformförslag.
Nyheter i årets budget är framför allt medel för att arbeta fram en svensk motsvarighet till Danmarkskanon för skolundervisningen samt ett accentuerat behov av ökade möjligheter för parasporten och för döva, blinda och dövstumma att genom ett nytt resurscentrum tillgängliggöra sig arv, miljö och historia som alltför ofta hamnar i skuggan i brist på specialmuseer och direktiv från beslutsfattare.
Jag vill också understryka de nya anslag vi vill införa, vars behov konstaterats i rubriker och ingresser under året som gått. Det gäller inte minst satsningar på skapande äldreomsorg och öppna museer och stimulansstöd för kulturmiljökompetens i landets kommuner.
Målbilder här är kulturell stimulans och friskvård från vaggan till graven, tillgänglighet till kulturarvet oavsett om man bor i Sorsele eller på Södermalm och resursstöd att ta antikvarisk hänsyn vid planprocesser om kommunen själv inte förfogar över den kompetensen.
I utgiftsområdet i stort gör vi, utifrån vår socialkonservativa förvaltarskapstanke, inga radikala eller drastiska förändringar utan omprioriterar resurser med hänsyn till sektorn i stort mot förändrat fokus och eftersatta behov successivt. Det är tydligt att vi står för ett paradigmskifte i synen på mål och det offentligas ansvar, inte sällan med utblick och inspiration från våra nordiska grannländer, men med hänsyn tagen till svenska förhållanden och med omdöme om vårt beredningsområdes förutsättningar och villkor.
Kultur är det vi möter på museer och på bibliotek, det vi ställs inför vid utställningar, på teatrar och i konserthallar. Det kan krävas särskild begåvning för att utöva konst och särskild kunskap för att som mottagare tillägna sig densamma. Det kan skilja individ från individ och befästa höga trösklar och glapp mellan det som åtminstone tidigare har kallats finkultur respektive fulkultur.
Samtidigt råder, i alla fall i teorin, stor konsensus om att kulturens former bör vara tillgängliga för dem som söker dem oavsett omständigheter och förmågor - portarna höga och dörrarna vida. Fru talman! Den ambitionen till trots kan man med fog påstå att det råder ett sällan skådat kulturellt glapp i vårt land.
Sprickan rör sig mellan stad och land, mellan invandrare och svenskar, mellan unga och äldre och inte minst mellan traditionsbärare och relativister. De senare hävdar med en dåres envishet att all kultur är bra, lika och formbar i alla kontexter, och inte sällan med det omedelbara tillägget att det egentligen inte finns någon svensk kultur eller svenska särdrag.
De hävdar att Sverige är ett av få länder som saknar kulturell personlighet och att all utveckling kommit utifrån. Mot den bakgrunden blir det svårt att skapa gemenskap och sammanhållning. Mot den bakgrunden förbiser man nödvändigheten av ett samhälle som håller ihop och där kulturpolitiken spelar roll, kanske den största rollen.
Integrationen åläggs vårt utgiftsområde, men inte med intentionen att skapa sammanhållning utan snarare att med stöd och infrastruktur upprätthålla segregation eller separation. Det är en statlig uppmuntran att upprätthålla avlägsna kulturella normer och lagar för moraliska system som förvisso visat sig vara inkompatibla med normer och värderingar i Norden.
Men eftersom alla bedöms kunna anpassa sig efter varandra och uppgå i en ännu oidentifierad kultur med ännu oidentifierade konsekvenser - mer än de vi redan har sett - anses inte heller någon riktningsgivare behövas. På det sättet tolkar jag somliga partiers respons på de mål och anslagshöjningar som Sverigedemokraterna lägger fram i det betänkande som vi debatterar i dag. Fru talman!
Så kan man med all respekt resonera, och så bör man få resonera i ett land som firar mer än 250 år av tryckfrihet, som har en lång yttrandefrihetstradition och som alldeles häromdagen firade demokratijubileum. Sverige har för oss självklara värden som vi här i kammaren borde enas om ska vårdas lika ömt som julrosen under snödrivan.
Samtidigt borde vi kunna enas om att inte bara den relativistiska och i någon mån elitistiska kultursynen, som i mångt och mycket präglar rådande åsiktskorridor, är den allena rådande. Också så här i tider av demokratins uppmärksammande behövs det mötesplatser, såsom här i kammaren, där kultursynen även ställs mot en mer folkligt förankrad förvaltarskapsorienterad kultursyn där sammanhållning och gemenskap är ett tydligt och inkluderande mål.
Det är i högre grad kompatibelt med de liberala grundvärden som är statuerade i vår regeringsform, även om det ibland låter annorlunda från vänsterliberala debattörer. Inte sällan fördunklas en viktig diskussion om att kultur räknas.
Vår värld rymmer en global kulturell mångfald, och världen blir så mycket mer intressant om den konstitueras av nationer som erkänner sin kulturella särprägel för den som är född och uppvuxen där, för den som vill bli en del av den och för den som är på besök för att vidga sina vyer. Inte sällan angrips viljan att belysa en erkänd svensk kultur med bildning i fokus av en pseudodebatt präglad av retoriska halmgubbar.
Man målar upp en bild av vad man vill angripa, och sedan angriper man den snarare än argumenten och anslagen i sig. Inte sällan är det tydligt i den kulturpolitiska debatten att skiljelinjen går mellan dem som värdesätter globalism, internationalism och modernitet och dem som värdesätter trygghet, hemort och tradition.
Cirka en fjärdedel av befolkningen bedöms tillhöra de förstnämnda och cirka hälften de sistnämnda. Det återspeglas inte i dagens utgiftsområdesmotioner. Hur vi prioriterar har dock betydelse för social tillit mellan medborgare och oss beslutsfattare och för måluppfyllelse. Kultur kan liknas vid en osynlig lins genom vilken vi både ser och organiserar intrycken av omvärlden. Mitt intryck är att det är tid för ett kulturpolitiskt spårbyte.
Jag yrkar därför bifall till reservation 1 och ställer mig fullt och fast bakom vårt särskilda yttrande.