KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Olofsson (V):
Det vore intressant att höra vad det är mer konkret som står i lägesrapporten. Jag har tittat i den. Jag tycker att det står mycket mindre i den än i den omfattande kartläggningen.
Socialstyrelsen har skrivit tydligt i sin sammanfattning i kartläggningen att ledsagning är en betydelsefull och ofta avgörande insats för ökad delaktighet i samhället för människor med funktionsnedsättning. Man skriver också att det borde vara en självklarhet för kommuner att erbjuda individuellt utformad ledsagning av god kvalitet.
Vidare skriver man: För att kunna erbjuda individuellt utformad ledsagning på lika villkor med god kvalitet oavsett kommun bör större enhetlighet mellan kommunerna eftersträvas. Det håller ju Maria Larsson med om. Det är bra. Jag tycker inte att det är rimligt att kommunerna sätter så olika avgifter när det är helt avgörande att man får hjälp av ledsagning för att man inte ska bli isolerad, sittande hemma utestängd från samhället.
Annars får man sitta där eller bli beroende av anhöriga eller vänner. Vi har möjlighet att fundera över om det ska vara fri avgiftssättning eller inte. Vänsterpartiet har föreslagit ett tak när det gäller hemtjänsttimmar på 100 kronor. Det går att sätta ett tak här också.
Det finns en maxtaxa, men 1 700 kronor i månaden är väldigt mycket för att man ska kunna röra sig ute i samhället, promenera och hälsa på vänner. Det borde gå att fatta beslut om att man inte får tvinga folk att betala även ledsagarens resor och entréavgifter.
Jag tycker att det finns nationella saker att göra och att det inte räcker med att säga att vi ska prata med SKL om detta. Är Maria Larsson beredd att göra något på nationell nivå?
Eva Olofsson (V):
Först vill jag till Finn Bengtsson säga att jag alltid är fascinerad av borgerliga politiker som går i opposition mot sin egen regering och som kräver att oppositionen så att säga ska göra det som de borde kunna påverka när de tillhör regeringspartierna. Visst kan detta vara en fråga. Jag har en god vän som inte bara har råkat ut för detta.
Hon har mycket låg inkomst och har också fått ett läkemedel utskrivet som inte ingick i högkostnadsskyddet, av en läkare som tydligen inte förstod att människor lever under olika villkor. Då kommer också det här med bemötande upp, och kunskap om att människors villkor ser olika ut, när man jobbar inom hälso- och sjukvården. Jag skulle vilja säga till statsrådet att det nog inte bara är fel ordning, utan jag håller mycket med om det som Socialstyrelsen säger i sitt remissvar.
Man höjer, men man har inte några strategier och tittar inte på vad som kommer att hända med de människor som redan i dag har avstått av ekonomiska skäl och som nu kommer att få det ännu lite tuffare. Det handlar om barn till föräldrar som är ensamstående, om människor med funktionsnedsättningar, om äldre och om dem som behöver mest vård men som ofta är mest ekonomiskt utsatta. Det tycker jag att man faktiskt skulle ha lyft fram samtidigt med den här höjningen.
Det känns lite bakvänt att komma med argumentet: Vi kommer att titta på det här framöver. De här människorna lever ju nu. Det kan vara nu de behöver ha råd med en medicin eller att gå till doktorn. Sedan tycker jag att det är en intressant fråga om det här med avgifterna, att sjukvården kan behöva mer pengar som andel av bnp och att vi får en ökande andel äldre befolkning.
Jag tyckte att det var väldigt bra att det i utredningsdirektiven stod att man skulle titta på fördelningspolitiska frågor. Men jag funderar också på vad det är man vill när man tittar på om avgiftsfinansieringen ska vara högre. Anser statsrådet att vi ska ha en modell där vi höjer avgiftsfinansieringen rejält framöver, eller vad ligger i den här utredningen egentligen?
Eva Olofsson (V):
Helena Bouveng sade här att det behövs fler anmälningar, men det finns ju en grupp kvinnor som inte kan anmäla, de papperslösa kvinnorna. Jag vill gärna veta hur Helena Bouveng ser på deras situation. Ibland handlar det om att Migrationsverket helt enkelt har haft väldigt dålig kunskap om mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld till att kvinnor gömmer sig. I vissa fall är det väldigt svårt att kunna återvända till sitt hemland.
Den möjligheten finns inte. När man lever papperslös, gömd, förflyttar sig och kanske också har barn och det uppstår svåra våldssituationer är självklart frågan: Vart ska man ta vägen? Vad ska man göra? Man riskerar också att bli utnyttjad där man söker hjälpen. De här kvinnorna är i stort sett totalt utlämnade. Jag tycker inte att vi kan ha det så i vårt land.
Där har vi ingen anledning att vara stolta, möjligtvis de kommuner som har sagt att så får det inte vara. Men det finns inga beslut på nationell nivå. Jag vill gärna veta vad Moderaterna kan tänka sig att göra i den här frågan. Carin Götblad sade att hon skulle titta på den, och det var det första riktigt hoppfulla som jag har hört. Jag kan inte säga att det var från regeringshåll, för hon sitter ju inte i regeringen, och jag vet inte vad ni kommer att göra med hennes förslag.
Men vad kommer Moderaterna att göra om det kommer ett förslag om att papperslösa kvinnor ska ha möjlighet att anmäla till rättsväsendet utan att bli utvisade, att de ska kunna söka skydd hos kvinnojourer och att kommuner ska kunna hjälpa dem att betala vad det kostar?
Eva Olofsson (V):
Jag tror att den akuta frågan inte är så komplicerad, att kvinnorna måste ha någonstans att ta vägen. Det går att ordna här och nu om man bara vill. De som jobbar med de här kvinnorna har berättat för mig att livet är ett sådant kaos för dem och att bara få lugn och ro ett tag i trygghet gör att de kanske kan börja tänka klart på om de har några alternativ.
Just våldssituationen man är utsatt för, att man tvingas lämna den man som man har gömt sig med, kanske gör det ännu möjligare att återvända hem. Och det kanske är helt möjligt att klara sig ensam med barn i det land som man ska återvända till. Jag skulle vilja fråga Helena Bouveng: Om man ger de här kvinnorna skydd och stöd, ska de då förutsättas återvända? Om inte, ska de då inte söka skyddet och stödet?
Ska de vara rädda för att polisen letar upp dem för att utvisa dem medan de söker hjälp?
Eva Olofsson (V):
Det vore positivt. Den första översynen och förslaget på en sådan här liten förändring från Socialstyrelsen kom ju 2007. Man har haft nästan fem år på sig. Vi kan hoppas att man hinner med detta före valet, annars fixar vi det efter valet.
Jag tycker att det var bra att Maria Lundqvist-Brömster tog upp vikten av att titta på barnens situation och möjligheterna för dem som jobbar på socialkontoren att göra sitt jobb. Jag vet inte om Maria Lundqvist-Brömster har hunnit titta på DN Debatt i dag där socialsekreterarna i Stockholm slår larm.
De skriver helt enkelt: Problemet är att över detta arbete svävar en budget som vi ska hålla, vilket påverkar vårt arbete långt mer än vad man kan tro. Det gör att arbetsbelastningen blir hög. Vi kan inte arbeta med mer än det som är akut. Kvaliteten på våra utredningar blir inte rättssäker. Med den budget vi har i dag finns inte den ekonomiska möjligheten att följa lagen. Vi har inte tid.
Vi borde anmäla enligt lex Sarah, skriver de, att barn drabbas hårt av ständigt förlängda utredningar och att vi inte har möjlighet att ge hjälp till föräldrar vars barn är i familjevård för att barnen ska kunna återvända hem till sina föräldrar. Vi kan inte göra de insatser som familjer med stora behov behöver eftersom resurserna inte räcker till.
De fortsätter att beskriva en verklighet där budskapet är: Håll budget även om du inte följer socialtjänstlagen! Chefer i organisationen som står upp för att man ska följa lagen och göra individuella bedömningar får helt enkelt lämna sina jobb. Jag tycker att det är en viktig varningssignal. Man hör från flera kommuner att det är budgeten som gäller och inte socialtjänstlagen. Det blir ett mycket starkt tryck nedåt.
Jag skulle vilja veta på vilket sätt Maria Lundqvist-Brömster och Folkpartiet vill försöka bryta den här tystnaden som hotar på socialkontoren.
Eva Olofsson (V):
Det finns en risk i detta som jag tycker är viktig för oss att ta på allvar. Vi har sagt att barnen har rätt till en egen socialsekreterare när de är omhändertagna. Det följer med lite pengar, men med en ekonomisk press på socialtjänsten kan man bli lite rädd för att det inte blir så bra som vi har tänkt oss.
Jag skulle också vilja ställa en fråga om dem som går ett år och ibland mer än tre år. Det är en grupp som ökar.
Är det inte mycket viktigt att titta på dem utifrån ett barnperspektiv och se till att de finns ett utrymme för barnen att få ta del av det som alla andra barn får ta del av så att de inte hamnar utanför redan under sin uppväxt. Vi var och lyssnade på sir Michael Marmot, folkhälsans stora guru.
Han sade att satsningar på de uppväxande barnen är någonting som egentligen alla är överens om och som alla säger att vi måste göra. Jag tycker att vi kan se att det finns en grupp barn vars familj lever på försörjningsstöd, ganska många också med ensamstående föräldrar, som får leva under knappa förhållanden under lång tid.
Det vore väl en idé att se över detta, för svaret kan inte vara: I verkligheten ska man inte ha det så här, för i verkligheten ska man ha stöd under en kort period. Rätt svar måste vara hur det ser ut i verkligheten. Svaret kan inte heller bara vara att föräldrarna ska i arbete. Vi tycker alla att det är det bästa, men när det gäller de familjer där de vuxna inte får arbete under en överskådlig period måste vi se till att barnen får en bra uppväxt.
Eva Olofsson (V):
Jag skulle gärna rekommendera Rickard Nordin många studiebesök ute på socialkontoren. Man får inte försörjningsstöd utan att söka jobb om man är fullt frisk och kan jobba. Det låter som om det går omkring tusentals människor och väljer att gå på försörjningsstöd eftersom de inte vill jobba, men så ser ju inte verkligheten ut. Det är tuffa krav på att vara arbetssökande om man ska få försörjningsstöd.
Det tror jag att Rickard Nordin vet också, att verkligheten ser ut så. Det jag funderar mycket på, när man ger bilden av att det ska vara så lätt att gå på försörjningsstöd, är vilken bild man har av de människor som går på försörjningsstöd - att de inte vill jobba, att de inte söker sig en bättre framtid, att de inte ser möjligheter för sig och sina barn.
När jag är ute på socialkontoret kan jag säga att det inte är de människorna - fullt friska arbetsföra - som man är bekymrad över och jobbar med i åratal, utan det är människor som många gånger ligger långt från arbetsmarknaden. Dem som du pratar om är de som är inne några månader och sedan försvinner. Det är människor som kanske är lågutbildade. Ibland kommer de från andra länder där kvinnor av tradition kanske bara har gått kort tid i skolan.
Det är andra människor som har psykisk problematik, ibland missbruksproblematik, och det är människor som på olika sätt har svårt att få ett jobb. Jag tycker att det är viktigt att vi går från en nidbild av att de bara går runt och går på bidrag, på försörjningsstöd, för sitt nöjes skull. De pengarna räcker inte långt, och man får dem inte om man inte söker jobb.
För de människor som har lång väg att gå behövs det mer samordnade insatser för rehabilitering för att komma i jobb. Socialstyrelsen var mycket tydlig och sade: Det här fungerar inte. I stället för att lägga skulden på dem som går på försörjningsstöd skulle jag vilja veta vad Rickard Nordin vill göra för att det ska bli ett bättre samordnat stöd.
Eva Olofsson (V):
Jag hörde precis rätt eftersom du också upprepade det. Du talade om fattigdomsfälla och morot för att komma ifrån försörjningsstödet. Tidigare talade du också om att fullt friska människor inte ska gå på försörjningsstöd. Nej, de tvingas söka jobb aktivt, annars får de inte försörjningsstöd om de är fullt friska och arbetsföra. Så ser det faktiskt ut.
Den nidbild som du skapar är att fullt friska och arbetsföra människor kan gå och få ett bidrag utan att aktivt söka jobb och göra allt de kan för att få ett jobb. Det kan de inte göra. Exempelvis ensamstående mammor är en stor grupp. Varför ser man inte till att det finns rätt till barnomsorg på obekväm tid så att de kan ta många av dessa jobb?
Nästan alla jobb som många kan få är på obekväm tid - i vård, handel, restaurang och service. Varför ser man inte till att det blir verklighet? Varför höjer man inte till exempel underhållsstödet? Och hur ska man se på de barn som lever med föräldrar som står långt från arbetsmarknaden? Det är detta som det handlar om. Det handlar om att inte placera människor i fas där de inte blir stärkta för att kunna få ett jobb.
Man måste se till att människor får aktiva insatser - en arbetsmarknadspolitik - för att de ska kunna ta ett jobb. Det handlar om att ha samordnade långvariga stöd för dem som kanske har kommit hit till Sverige och har en lång väg därför att de var i det närmaste analfabeter när de kom hit. Det är inte så lätt utifrån denna situation att bli någon som efterfrågas på arbetsmarknaden.
Det kan också handla om någon som redan i unga år har blivit psykiskt sjuk och som aldrig har fått in en fot och som går med detta under längre tid men inte har fått det som man förr kallade förtidspension. Detta är människor som behöver mycket och ett samordnat stöd. Men de ska också kunna leva ett vettigt liv under tiden, och det ska deras barn också kunna göra.
Eva Olofsson (V):
Anders W Jonsson var väldigt tydlig med vad Centerpartiet står när det gäller att det ska kunna bli en tvångslagstiftning före valet. Det innebär, såvitt jag förstår, att allianspartierna inte är överens. Det är väldigt intressant. Sverige har gått mycket längre än många andra länder.
Vi är ett av de länder som har mest avreglerade möjligheter för vinstsyftande företag att etablera sig. Vi har dessutom en väldigt konstig statistik. Man slår ihop non-profit- och vinstsyftande företag i en statistik, och de offentliga finns i en annan.
Det finns ingen oberoende statistik över hur det ser ut med anställningsformer, sysselsättningsgrader, heltider, deltider och utbildningsnivå inom all äldreomsorg i Sverige. Vad jag vet går det inte att få fram någonstans för de privata vinstsyftande företagen, och det borde vara en intressant uppgift. Är det inte vettigare att slå ihop det offentliga och non profit och se de vinstsyftande för sig när man jämför?
Vi kan ju se att det är det vinstsyftande som växer, inte non profit. Är det inte viktigt att vi får en statistik så att vi kan se hur det ser ut? När det gäller valfriheten vill jag fråga Anders W Jonsson: Är inte den riktiga valfriheten att det finns tillräckligt med välutbildad personal i hemtjänsten och på äldreboendena? Det är väl inte utföraren som är det viktiga om det är för lite personal och jag inte kan bestämma när jag vill gå upp, när jag vill lägga mig och när jag vill gå ut.
Och har hemtjänsten inte personal kan man inte ge tillräcklig tid och personkontinuitet utan får stressa mellan de äldre. Valfrihet är att jag kan påverka vilken person jag får och när jag får hjälp. Det är inte vilket företag jag får, om jag inte kan påverka insatserna.
Eva Olofsson (V):
Varför har vi inte en utförarfristående statistik? Jag hörde det från en central person på en myndighet som ligger under oss, och jag håller helt med den personen. Vi har föreslagit det i Vänsterpartiet. Kan ni inte ta till er det så att vi kan se hur det ser ut med timanställningar och outbildad personal överallt och jämföra? "Vissa moderater", säger Anders W Jonsson.
Det var Moderaternas gruppledare i riksdagen, Anna Kinberg Batra, och en minister i regeringen, Peter Norman, som skrev debattartikeln. Det är inte vilka moderater som helst, och det är väl det som är störande för Anders W Jonsson. Jag tolkade det som att Moderaterna hade bestämt sig och satt ned foten när det gällde vad man skulle göra inför valet. Man vill givetvis vinna valet och inser att man kan förlora valet på denna fråga.
När det gäller att välja vill vi inte ha vinstintressen i vare sig skolan, sjukvården eller äldreomsorgen, för det leder fel. Det leder till en ojämlik skola. Vi vet att ett av skälen till att det ser så olika ut och till att skillnaden mellan de elever som klarar sig bra och de andra ökar är att eleverna blir uppdelade. De går inte längre i samma skolor och klasser.
Jag vill inte heller ha en äldreomsorg där vi har en basnivå som de som har det dåligt ställt får klara sig med medan andra toppar upp med RUT och trygghetsboenden. Jag vill ha en äldreomsorg som är bra för alla. När det gäller att välja äldreboende är det intressanta hur det ser ut där och inte vem som är utförare. Det intressanta är vilken person som hjälper mig, inte om det är ett riskkapitalbolag eller inte.
Det intressanta är väl att det finns tillräckligt mycket tid att hjälpa mig och att jag kan påverka den hjälp jag får. Självklart ska man kunna byta hemtjänstgrupp om man vill det. Valfriheten innebär inte att man måste ha vinstsyftande företag. Non profit-företag kan också finnas i den äldreomsorg jag vill ha.
Eva Olofsson (V):
Jag rekommenderar läsning av Socialstyrelsens lägesrapport där man talar om vilka som använder RUT-tjänster. De används i mycket högre grad i Stockholms kranskommuner av de äldre som tjänar rätt mycket pengar än av de lågavlönade och dem som bor på andra ställen. Det är egentligen en klassfråga. Man skattesubventionerar för människor som har tillräckligt mycket pengar för att köpa RUT-tjänster. De som inte har råd med det får använda en äldreomsorg som har för lite resurser.
Man kunde ha lagt dessa pengar i äldreomsorgen i stället. Jag läste denna artikel med intresse. I punkt fyra talas det om att ta till vara medarbetarna. Där kan man läsa följande: Många inom välfärden trivs bra med sina arbeten och sina arbetsplatser. Samtidigt upplever många brister i arbetsmiljön, lägre status och oro för bristande löneutveckling samt att möjligheterna att utvecklas och påverka är begränsade.
För att möta detta bör alla anställda få tillgång till vidareutbildningsmöjligheter, löneutveckling samt närvarande chefer. På samma sätt är arbetet för att minska den ofrivilliga deltiden centralt för att göra välfärdsyrkena mer attraktiva. Vi stöder också det arbete som pågår kring att öka personalens meddelarfrihet. Detta kunde lika bra ha stått i Socialdemokraternas eller Vänsterpartiets äldremotion.
Det pågår ett arbete i många kommuner. I min hemkommun har man ett avtal om fasta tjänster och rätt till heltid. Det är lite tufft att driva igenom det för att folk som redan har heltid och fasta jobb ska bli lite mer flexibla och rörliga när man jobbar med optimerad bemanning. Samtidigt ser vi att timanställningarna är dubbelt så många hos de privata utförarna. Det är sämre utbildad personal.
Vi ser också att det finns en mängd småföretag i Stockholm som har mindre än 15 anställda och där i stort sett alla är timanställda. Kommer ni att ställa krav på de privata utförarna att ha heltidstjänster och utbildad personal?
Eva Olofsson (V):
När LOV infördes fick man rådet i kommunerna, och får kanske fortfarande, att inte ställa så många kvalitetskrav eftersom man då bara skulle få de stora företagen och inte de små. Det kanske inte är bra vare sig för de äldre eller för dem som ska jobba. Det kanske är roligt för sjuksköterskan eller någon annan att starta ett företag. Ofta utför dessa företag RUT-tjänster och äldreomsorg. Men hur roligt är det att få gå på timmar och inte veta om man ska kunna leva på sin lön?
Men man gör det för att det är svårt att få jobb i dag. Det vet vi. Den dag man kan få andra jobb söker man en fast tjänst med en lön som går att leva på. Den fråga som jag ställde till Margareta B Kjellin gällde att om nu till exempel Stockholms stad ska ha heltidstjänster och 65 procent privata utförare räcker det inte att kommunala utförare har heltidstjänster, utan då kommer majoriteten ändå att få gå på deltid.
Hur kommer ni att driva detta för att de privata utförarna ska ha heltidstjänster och för att man helt enkelt ska minska timanställningarna? Det är precis lika viktigt som att jobba för heltid. Människor ska kunna leva på sin lön. Man kallar detta för en jämställdhetsreform när allt fler kvinnor, som är de som går hem till de äldre, inte kan leva på sin lön utan får gå på timanställningar.
Att detta dessutom är en reform som driver fram en utveckling som innebär att detta ökar kan väl ändå inte vara en jämställdhetsreform?
Eva Olofsson (V):
Vi delar målsättningen att så få människor som möjligt ska börja använda narkotika och bli beroende av narkotika. Jag vill ta upp det här med överdödligheten. Metin Ataseven tog upp nätdrogerna, men han nämnde inget om överdödligheten bland heroinmissbrukare, om hur man ska se på läkemedelsassisterad behandling och att man nu skrivs ut i tre månader om man får ett återfall eller inte riktigt följer reglerna.
Man gör inga individuella bedömningar, och många människor dör ju då. En annan verksamhet som fungerar och är viktig när det gäller hälsa och människors rätt att kunna leva om man blir av med missbruket är sprututbytesprogram. Man kan annars få hepatit C, som är en dödlig sjukdom.
Att lägga av med ett svårt heroinmissbruk och samtidigt veta att man är smittad av hepatit C när man vet att det är en sjukdom som blir värre och värre och som man kanske kommer att dö i gör också att det blir mycket tuffare att lägga av med sitt missbruk och vara motiverad till det.
Jag skulle gärna vilja veta hur regeringen och Moderaterna vill arbeta för att man ska få en likvärdig läkemedelsassisterad behandling över landet, för att människor inte ska dö på grund av att de skrivs ut enligt tremånadersregeln och för att sprututbytesprogram ska bli möjliga runt om i landet.
Eva Olofsson (V):
Visst, om vi ska se till det här att man skrivs ut så ska det vara väldigt restriktivt. När jag besökte verksamheten i Göteborg på Östra sjukhuset beskrev de hur man fick komma varje dag och hämta sitt metadon eller annat läkemedel - det finns ju flera - och hur de var väldigt noga med att det här skulle fungera.
Det är klart att det är tufft för många människor att komma upp till sjukhuset och hämta det där varje morgon, kanske innan de ska till jobbet eller någon annanstans. Det är väldigt strikt kontroll. När Metin Ataseven talar om överdödligheten handlar det om ifall vi ska se det medicinskt, om vi riskerar att få ökad dödlighet när heroin och metadon blandas. Det är en sak, men den stora risken är när man skrivs ut på tre månader.
Det finns ingen individuell bedömning i reglerna, och det är då man blandar allt möjligt. Samtidigt ska man trappa av metadonbehandlingen som man fick mot heroinmissbruket. I stället blandar många av de tunga missbrukarna ihop många fler dödliga doser än de kanske hade gjort om de fått fortsätta med programmet eller om man hittat en mer individuell bedömning för hur de ska göra.
Så som vi gör med den gruppen gör vi inte med några andra som sjukvården har hand om. Metin Ataseven svarade inte på den frågan, och han sade inte heller något om sprututbytesprogram, lade jag märke till.