Anders Borg (M):
Låt mig till att börja med understryka att Fredrik Olovsson och jag har olika syn på hur vi ska bedriva det europeiska samarbetet. För Sverige har det alltid varit en oerhört central utgångspunkt att den ekonomiska politiken i de olika medlemsländerna är en gemensam angelägenhet. Det framgår av stabilitets- och tillväxtpakten att så är fallet. En central utgångspunkt i det är att vi ska göra något som kallas för peer review, det vill säga att vi ska föra en öppen och tydlig debatt med varandra om den ekonomiska utvecklingen.
Många har, till skillnad från Fredrik Olovsson, gjort bedömningen att det varit för lite av öppenhet och peer review och att vi därför har mer behov av att man faktiskt för en konstruktiv och rak dialog länderna emellan. Tidigare socialdemokratiska regeringar har alltid haft uppfattningen att en rak och öppen dialog mellan medlemsländerna är ett av sätten vi utvärderar ekonomisk politik på.
Nu har Fredrik Olovsson lanserat en egen tolkning av stabilitets- och tillväxtpakten som går ut på att man inte får diskutera och att den ekonomiska politiken inte är en gemensam angelägenhet. Jag är också lite tveksam till vad han har lanserat för princip om hur vi ska förhålla oss till frågor från journalisterna. Är det meningen att vi inte ska svara på dem och att vi inte för svenska folket ska ge en korrekt redovisning av de bedömningar vi gör? Eller hur ska vi förhålla oss?
Min utgångspunkt har varit att om man får en fråga från en journalist ger man ett så väl genomtänkt och avvägt svar som man kan. Och det här är två utgångspunkter. För det första är den ekonomiska politiken en gemensam angelägenhet. Det är inte så att vi har en rätt utan en skyldighet att delta i utvärderingar av varandras ekonomiska politik. För det andra handlar det om att man ger så raka, ärliga och tydliga svar som man kan på journalistfrågor. Låt oss då prata lite om Grekland.
Landets problem är mycket långvariga. Vi har deltagit i de här diskussionerna under de senaste sex åren. Konkurrenskraften är mycket begränsad. Man har en exportsektor som är så liten att man är på väg att bli en liten sluten ekonomi. Man har en arbetsmarknad som inte förmår att sätta löner utifrån produktivitet. Det är alldeles uppenbart att det man nu har gjort är att man har utlöst en kostnadskris som har varit i produktion, så att säga, under ett par decennier.
Och man har offentliga finanser som visade mycket stora underskott redan innan krisen inleddes. Det var det som var situationen. Redan 2008 reviderade man upp underskotten till väldigt höga nivåer, alltså innan vi fick ett genomslag för den ekonomiska krisen. Konkurrenskraften, arbetsmarknaden och offentliga finanser har inte fungerat på det sätt som man skulle önska. Då har vi förhandlat om ett antal paket.
Också Sverige har deltagit i så måtto att det har varit en del EU-medel inblandade i detta. Det har framför allt varit IMF-pengar som vi har ställt upp med. Det är inte lite pengar, utan det är sammantaget 150 miljarder euro som har betalats ut till Grekland under de här två olika programmen. En del av det är då även svenska pengar. Nu säger Fredrik Olovsson att mycket av reformprogrammen är genomfört. Det är sant, men vi ska också komma ihåg varför vi är i den här sitsen.
De låg på en skuld på 160. Den har nu reviderats upp till nära nog 190. Det är alltså ett uttryck för att det är någonting i programmen som inte har genomförts på det sätt som de ska. Man har inte fått koll på utgifter, man får inte in de skatteintäkter man önskar och man har inte genomfört de privatiseringar man lovade. Man är helt enkelt i en fundamental mening off track med dessa program, och det är det som gör att IMF nu har valt att inte gå vidare med ytterligare utbetalningar.
Det har däremot euroländerna gjort, och det är säkert klokt av dem att göra det. Vi har en grekisk regering som nu gör tydliga insatser för att få till stånd ett program som ska genomföras och som ska vara vettigt. Kommer detta att lyckas? Låt oss konstatera att jag ju inte har rekommenderat Grekland någonting, utan jag har gjort bedömningar av hur sannolikt det är att de här processerna ska bli framgångsrika. Hittills har de visat sig vara relativt dömda från början.
De framsteg man skulle önska har inte gjorts. Om nu Fredrik Olovsson gör bedömningen att vi är på väg in i en annan fas skulle jag naturligtvis önska att han har rätt, men jag skulle säga att osäkerheten kvarstår.