KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Stockhaus (M):
Jag har hittat en sak till som vi är överens om, och det är att alla förskolor ska vara bra. Det håller jag helt med Daniel Riazat om. Sedan kan de vara bra på olika sätt. De kan ha olika pedagogisk inriktning, till exempel utepedagogik eller Montessoripedagogik. Man kan ha olika typer av inriktningar på olika förskolor. Det är därför det är viktigt att föräldrar får välja. Jag fastnade för någonting som Daniel Riazat sa, nämligen att man ska ha särskilda skäl för att få välja.
Vilka särskilda skäl ska krävas för att en förälder ska få påverka i vilken förskola deras barn ska gå? För mig är det självklart att det är föräldrarnas val som ska väga tyngst. I vissa delar av landet finns förstås små förskolor som har ett högt tryck, vilket gör att alla inte kan få precis den plats som man vill. Men över riket i stort får väldigt många ändå sitt förstahandsval.
Daniel Riazat uttrycker sig nu som han gör och säger att föräldrar ska ha särskilda skäl för att få välja. Tycker inte Vänsterpartiet att alla föräldrar ska ha möjlighet att välja förskola?
Maria Stockhaus (M):
Jag vill ta upp två delar. Den första handlar om att regeringen och även du, Roza, slår er för bröstet för att barngrupperna har minskat. Att de är de minsta sedan 1992 behöver jag nog gå tillbaka och titta på. Det känns som att det skulle vara en väldigt stor förändring. Det som är allvarligt i detta är huruvida detta har fått någon effekt ute i förskolorna. Jag var själv ute på en förskola ganska nyligen, och där berättade de att de hade en barngrupp på 18 barn och tre personal.
På papperet hade de delat upp gruppen i tre grupper med sex barn i varje. Det är klart att detta drar ned snittet enormt, om man jämför med 18. Men för barnen är det ingen skillnad alls. Det är samma personal. De delade upp barnen i grupper under delar av dagen och var tillsammans under andra delar av dagen redan tidigare. För dem är detta ingen skillnad. När man inte ställer krav på att personaltätheten ska öka får det här ingen praktisk effekt ute på förskolorna.
Den andra frågan jag vill ta upp handlar om att vi i dag har hundra tusen barn och föräldrar i förskolan som är oroade över om deras förskola kommer att finnas kvar. Det är anmärkningsvärt att regeringen inte själv har gjort någon konsekvensanalys av vad vinstbegränsning i välfärden får för effekt.
En seriös revisionsbyrå - en av världens mest seriösa, nämligen Pricewaterhousecoopers - anger i sin bedömning att 80 procent inte klarar sig, och det innebär att ungefär 80 000 platser i förskolan försvinner. De här förskolorna är så små och har inget operativt kapital och får därför i princip inte göra någon vinst alls. De överlever inte.
Hur ska kommunerna klara av att fokusera på att höja kvaliteten i förskolan om 80 000 platser försvinner? För min valkrets Stockholms län, där det finns en ganska hög andel fristående förskolor, vore detta en katastrof eftersom barnen dessutom blir väldigt många fler i den här regionen.
Maria Stockhaus (M):
Om Roza Güclü Hedin hade läst våra motioner hade hon sett att vi har väldigt många förslag som syftar till att höja kvaliteten i förskolan. Det som har föreslagits gällande vinster i välfärden är ett överhängande hot mot stora delar av förskoleverksamheten. Just inom förskolan är de allra flesta företag väldigt små. De drivs ofta av kvinnliga entreprenörer som velat starta någonting nytt och göra något annat än det som de hade möjlighet att göra inom den kommunala verksamheten. Roza Güclü Hedin pratar om att detta är skrämselpropaganda.
Jag tycker att det är anmärkningsvärt att man lägger fram ett så pass genomgripande förslag - vilket det faktiskt är för en väldigt stor del av den svenska välfärden - utan att ha gjort en seriös konsekvensanalys. Pricewaterhousecoopers har räknat på det här. Med de vinstbegränsningar som man lägger in i det här förslaget är det 80 procent av verksamheterna som inte överlever.
Nu har jag inte analyserat det här vidare, men för att spekulera skulle jag säga att det här kommer att drabba fristående förskolor i ännu större utsträckning, eftersom det är här de riktigt små företagen finns. De har absolut inte något som helst operativt kapital. De får alltså inte göra någon vinst alls. De klarar inte av några oförutsedda utgifter över huvud taget. Jag tycker att hela den här debatten är helt absurd. Man får tjäna pengar på att bygga förskolor.
Man får tjäna pengar på att leverera leksaker och annat pedagogiskt material till förskolan. Men om man bedriver en verksamhet av hög kvalitet och dessutom får ett visst överskott är det av någon anledning på något sätt skamligt. Frågan är var man ska dra gränsen. Mat är också viktigt på en förskola. Ska man inte få göra vinst på att sälja mat till förskolan? Var vill egentligen regeringen dra gränsen?
Maria Stockhaus (M):
Stefan Jakobsson inledde sitt anförande med att tala om Gymnasieutredningen och hur bra det är att alla partier jobbar tillsammans och tar ansvar för att skapa långsiktiga förutsättningar för skolan. Detta är naturligtvis viktigt; det håller jag med om. Sedan brakar det dock iväg åt ett helt annat håll när Stefan Jakobsson är beredd att byta betygssystem från en dag till en annan utan att göra en ordentlig utvärdering.
Det motiv jag hörde i anförandet var att elever känner sig stressade över betygen. Det är inte bra att elever mår dåligt, men jag tror att betygssystemets utformning har väldigt lite att göra med den saken. Jag tror att det handlar mer om att betygen betyder så oerhört mycket vid intagningen till högre utbildning.
Från moderat håll vill vi gärna att man ser på andra möjligheter att ta in elever till högre utbildning än bara betyg, som har fått väldigt mycket fokus i Sverige. Det jag undrar är om Stefan Jakobsson tycker att det är rimligt att genomföra en så stor förändring som att byta betygssystem och gå tillbaka till ämnesbetyg utan att en ordentlig utvärdering görs.
Maria Stockhaus (M):
Det känns märkligt att göra en så stor förändring för att man tror att ett betygssystem har nått vägs ände. Jag tar inte ställning för eller mot det ena eller det andra betygssystemet, men det fanns ett skäl till att man införde kursbetygen. Jag tycker att det kan finnas en motivationshöjande faktor i att ha möjlighet att påverka en viss del av innehållet i sin gymnasieutbildning. Vilka kurser man läser styrs till större delen av vilket program man går.
Att det finns en viss möjlighet att välja kan motivera elever att plugga lite hårdare. Att ändra betygssystemet får enorma konsekvenser. Det handlar om övergångsperioder och hur man ska hantera tidigare betygssystem och annat. Det vet jag av erfarenhet från när vi bytte senast. Det är inget man ska göra bara för att man tror att något har nått vägs ände. Det finns för- och nackdelar med båda typerna av betygssystem.
Jag tror att den stora stressen ligger i att man tror att hela ens framtid hänger på de betyg man får på gymnasiet. Naturligtvis är de viktiga, men vi behöver se till att det finns andra möjligheter att ta sig vidare i livet så att eleverna inte uppfattar betygen som en så enormt avgörande faktor för hela sin framtida karriär.
Men jag tror inte att det är avhängigt av om vi har kurs- eller ämnesbetyg, utan det handlar om att gymnasiebetyget uppfattas som det allena saliggörande när det gäller att komma vidare till annan utbildning. Jag tror att det behövs en ordentlig utvärdering där man väger för- och nackdelar. Att hitta bra övergångslösningar kan också vara väldigt svårt. Jag tycker att det är ansvarslöst att resonera som Sverigedemokraterna gör och säga att vi kan hålla på och byta betygssystem för att vi tror att betygssystemet har nått vägs ände.
Maria Stockhaus (M):
Det finns många olika delar i Daniel Riazats anförande som man skulle kunna lyfta fram, men det är en sak som jag vill lyfta fram. Det gäller frågan om estetiska ämnen, som nu ska in i alla gymnasieprogram. Det är inte så att jag nedvärderar estetiska ämnen på något sätt. Det är viktigt att få komma i kontakt med olika former av konstnärliga uttryck och att få uttrycka sig estetiskt på olika sätt.
Men så som förslaget ser ut kommer man att minska gymnasiearbetet med 50 procent. Enligt Skolverket finns det en ganska stor risk för att en halvering leder till att det blir svårt att uppfylla syftena med gymnasiearbetet. Ett gymnasiearbete ska på något sätt knyta ihop elevens utbildning. Man ska få möjlighet att förbereda, genomföra och slutföra ett självständigt arbete.
Det är den typ av kompetens som också arbetsgivare efterfrågar. Jag tycker att det är olyckligt att de två delarna hamnar i ett motsatsförhållande. Vad har Vänsterpartiet för åsikter om värdet av gymnasiearbetet? Hur ser Vänsterpartiet på att man i det förslag som föreligger faktiskt kommer att minska detta till hälften?
Maria Stockhaus (M):
Jag ifrågasätter inte estetiska ämnen och värdet av estetiska ämnen. Men frågan var: Hur ser Vänsterpartiet på gymnasiearbetet? Det kan man ju diskutera utan att ha propositionen på bordet.
Vill man ha in estetiska ämnen och inte utöka antalet undervisningstimmar måste någonting stryka på foten, och enligt förslaget är det nu gymnasiearbetet, vilket åtminstone vi moderater tycker är ganska olyckligt med tanke på att det är ett självständigt arbete och att det främjar den typ av kompetens som arbetsmarknaden faktiskt frågar efter. Jag är ändå lite nyfiken. Ni måste ändå ha tänkt tanken. Vad är det man ska ta bort? Eller ska man utöka antalet undervisningstimmar? Hur ser Vänsterpartiet egentligen på gymnasiearbetet och värdet av det?
Maria Stockhaus (M):
Dimensioneringen får vi tala om en annan gång, för jag ska ta upp en annan sak i min replik, nämligen lagrådsutlåtandet om vinster i välfärden. Det är ingen hemlighet att vi moderater inte tyckte att det var något bra förslag från början, men nu tycker även andra att det är rejält dåligt. Jag ska upprepa de två citat jag hade i mitt inledningsanförande: "Det kan inte uteslutas att ett stort antal .
elever och föräldrar på olika sätt kommer att drabbas negativt av t.ex. nedläggningar, överlåtelser och organisationsförändringar." Vidare: "Både när det gäller konsekvensanalysen och utformningen av detaljerna kring vinstbegränsningen får, sammanfattningsvis, det nu framlagda förslaget anses ofullständigt som beslutsunderlag." Det är ord och inga visor.
En totalsågning, säger många i medierna, och jag är beredd att hålla med. Vi talar om 90 000 elever inom gymnasieskolan som riskerar att drabbas av detta - plus alla lärare och givetvis oroliga föräldrar till alla dessa elever.
Tycker Caroline Helmersson Olsson att det är ansvarsfullt att spela rysk roulett, som ni gör, med deras utbildning och lärarnas arbeten?
Maria Stockhaus (M):
Jag tror inte att Caroline har lyssnat uppmärksamt. Även när vi debatterade förskolan tog jag upp våra förslag för att öka kvalitetskrav, uppföljning och utvärdering. Vi vill inte ha oseriösa aktörer som håller låg kvalitet och försöker plocka ut pengar den vägen. Det har funnits några oseriösa aktörer som nu är borta, och det är vi lika tacksamma för som alla andra.
Vi tycker att det är lika viktigt att man är tuff mot kommunala huvudmän som inte levererar den kvalitet som eleverna kan förvänta sig. Vi tycker att fokus ska läggas på att komma åt alla skolor, oavsett huvudman, som inte levererar den förväntade kvaliteten. Kvalitetskrav och tuffare uppföljning är vårt svar.
Lagrådet tror dessutom inte att det förslag regeringen har lagt fram får den önskade effekten. Vill man begränsa vinstuttaget i välfärden är detta inte vägen att gå. Inte ens här ger Lagrådet regeringen rätt.
I dag är det 90 000 elever som går i fristående gymnasier, och de flesta är nöjda. Nu äventyrar ni deras skolgång och lärarnas arbete. Är det ansvarsfullt att lägga fram ett förslag som fått så mycket kritik?
Maria Stockhaus (M):
Jag undrar hur Socialdemokraterna tänker kring förskoleklassen. Samtliga utvärderingar som gjorts av förskoleklassen visar att det inte är någon lyckad skolform. Likvärdigheten brister, och det hanteras på väldigt olika sätt.
Det som jag tycker är allra allvarligast är det som Skolinspektionen säger, nämligen att tre av fyra som man granskade inte hade någon planering eller uppföljning av den pedagogiska verksamheten. Viktigast av allt var att de inte hade något pedagogiskt samarbete vare sig med den förskola som lämnar av barnen eller med de årskurs 1-lärare och lågstadielärare som tar emot eleverna. Om det är något som är kritiskt för de allra flesta barn är det just övergångar.
Då funderar jag på varför man vill ha kvar ytterligare en övergång i stället för att minimera dem och se till att lågstadiet börjar när barnen är sex år. Hur ställer sig Socialdemokraterna till all denna kritik, och varför är det så viktigt att behålla förskoleklassen?
Maria Stockhaus (M):
Roza var inne på att skolan har stora utmaningar och att övergångar kan vara en sådan utmaning. Jag kan tycka att skolan har tillräckligt många utmaningar som det är i dag. Nu har vi en möjlighet att ta bort en utmaning, det vill säga övergången mellan förskoleklass och lågstadiet.
Vi kan få de fyra åren att hänga ihop och få lärarna att jobba tillsammans med elevernas kunskapsutveckling i stället för som det är i dag. Det är ett ganska stort jobb med de isolerade öar som många ställen är i dag och som hänger mitt emellan och blir varken eller.
För många sexåringar blir det tyvärr en stor besvikelse när de kommer till det som de tror ska vara skola och möts av något som påminner om förskolan de lämnade - inte för att förskolepedagogiken inte hör hemma där. Den kan höra hemma högre upp i lågstadiet också; det beror helt på elevernas utveckling. Men det finns så mycket kritik mot just förskoleklassen som fenomen och som en separat skolform.
Här har man en möjlighet att ta bort den utmaning som en övergång är. Varför vill man inte göra det?
Maria Stockhaus (M):
Tack, utbildningsministern, för svaret! Riktade statsbidrag är ett sätt för oss på nationellt plan att detaljstyra skolan. Redan tidigt under den här mandatperioden - och även före valet - var utbildningsministern tydlig med att regeringens ambition var att minska de riktade statsbidragen. Hur vällovligt vart och ett av statsbidragen än är ger ju den samlade bilden och flera utvärderingar att de inte är utformade så att de på ett effektivt sätt riktar resurser till skolan.
De slår fel och hamnar inte på de skolor som behöver dem mest och inte hos de huvudmän där behoven är som allra störst. I många kommuner har man i dag flera anställda som på heltid sysslar bara med att söka och återrapportera statsbidrag. Det är ju en möjlighet om det rör sig om lite större kommuner. Ett av mina favoritexempel är Nordanstigs kommun. Det var ett av mina bästa besök under den här mandatperioden. Det besöket öppnade ögonen på mig för hur det kan vara för en liten kommun. Man har två anställda på hela skolförvaltningen.
Det är helt omöjligt för dem att ha koll på alla bidrag som finns, för att inte tala om att hantera all den administration som följer med återrapportering med mera. Samverkan för bästa skola liknar vårt förslag om kunskapskontrakt. Vår uppfattning är att man borde kunna styra över mycket mer av riktade statsbidrag till en sådan satsning.
Då blir det riktade statsbidrag som på riktigt går in och ser till den enskilda skolans behov och skräddarsyr stödet när det gäller både resurser och hur resurserna ska användas. Jag kan inte förstå varför regeringen inte har gjort någon ansträngning för att ändra en del av de riktade statsbidrag som finns och för att föra in dem i Samverkan för bästa skola. Fru talman!
När jag var aktiv på SKL och även fortsättningsvis har man riktat mycket kritik mot de riktade statsbidragen just för att det krävs så mycket resurser för att söka och återrapportera statsbidrag. SKL har också stöd i många granskningar som visar att systemet inte fungerar.
Så som jag har uppfattat utbildningsministern har det funnits en uttalad ambition - inte minst för 1 229 dagar sedan när utbildningsministern tillträdde - att minska bidragen. Men de har ju blivit många fler. Vi i utbildningsutskottet var på studiebesök hos Skolverket i förra veckan. Där bekräftar man bilden av att statsbidragen har ökat lavinartat, mer än vad de gjorde under allianstiden.
År 2014 hanterade Skolverket 41 bidrag och nu är man uppe i 72. Antalet beslut om statsbidrag har enligt riksdagens utredningstjänst ökat från 12 000 till 16 000 under samma tidsperiod. Det här är bara ren sifferexercis, men bakom varje beslut finns det ansökningar som man kanske har varit tvungen att komplettera eller återrapportera.
Det innebär att väldigt mycket tid går åt i en kommun till att söka statsbidrag, återrapportera och komplettera ansökningar. Det är tid som man borde lägga på skolutveckling. Det är resurser som man borde lägga på fler lärare, specialpedagoger och annat i skolan. Jag undrar vad som hände med regeringens ambition. Det har ju inte hänt någonting under den här mandatperioden när det gäller att minska statsbidragen. De har ökat.
Maria Stockhaus (M):
Jag har ju suttit i andra änden också och varit mottagare av riktade statsbidrag, och jag har diskuterat dem med många kommunala kollegor. Jag ska nämna ett stort problem med att vi har alla de här riktade statsbidragen.
Om man som kommun anser att ett visst statsbidrag inte passar in i det man ser som sina utmaningar och väljer att inte söka det statsbidraget finns det trevliga små lokaltidningar - som naturligtvis ska granska vad vi gör - som ganska ofta ifrågasätter varför man inte har sökt de statliga pengarna.
Även om man har bra skäl är det svårt att motivera varför man inte tar emot statliga medel, trots att det kan handla om att villkoren gör att det man fokuserar på i kommunen skulle haverera. Den här regeringen hade väldigt mycket ambitioner om att minska statsbidragen, men det mesta lade man i Skolkommissionen. Ett problem med den är dock att dess förslag kom till riksdagen i valda delar vid olika tillfällen.
Det kom inte ett samlat paket, vilket var tanken. Ett annat problem är att det är väldigt mycket som man hade kunnat göra någonting åt under den här mandatperioden men som man inte har gjort någonting åt; man bara hänvisar till Skolkommissionen. Jag tycker att riktade statsbidrag är en viktig sådan fråga. Där hade man kunnat göra stor skillnad genom att göra en överföring från de riktade statsbidragen till Samverkan för bästa skola.
Vi har ett stort problem med att små skolor och små kommuner som inte har resurser helt enkelt inte har kraften att hålla koll på och söka alla dessa bidrag. Och när man har sökt ett bidrag är det inte ovanligt att Skolverket återkommer och säger att man måste komplettera ansökan. Man ska också återrapportera, och ibland löper man dessutom risk att bli återbetalningsskyldig.
I sitt interpellationssvar säger utbildningsministern att regeringen har ett "pågående arbete med att anpassa statsbidragen så att de inte missgynnar huvudmän med små administrativa och ekonomiska resurser eller försvårar långsiktig planering och skolutveckling" och att det här är "angeläget". Men exakt vad har hänt rent praktiskt? Hur har kommunerna märkt av att detta är en angelägen fråga för regeringen?
Maria Stockhaus (M):
Jag tycker att detta är en väldigt viktig fråga när det gäller hur man styr skolan, och det gäller både på kommunal nivå och på riksnivå. Nu står vi här och pratar om mer pengar till skolan. Vi har en ny generaldirektör för Skolverket som åtminstone jag har väldigt stor respekt för och som startade med att säga: Skolan behöver inte mer pengar. Man behöver använda de pengar som man redan har på ett klokare sätt. Det är någonting för oss alla att ta med oss och fundera över.
Min erfarenhet är också att om man från politiskt håll kliver in och hela tiden löser alla problem med externa pengar och olika former av program och projekt, eller vad det nu kan vara för någonting, tar professionen inte ansvar och gräver inte där den står. Det är också någonting som jag tycker att det är viktigt att man har med sig när man diskuterar riktade statsbidrag. Det handlar om att de som faktiskt jobbar i skolan tar ansvar för utvecklingen på sin egen skola och inte känner att de är beroende av att någon annan ska komma dit och lösa problemen. Men vi har ett intressant problem framför oss.
Nu kommer det nämligen ytterligare ett statsbidrag: det stora 6-miljardersstatsbidraget från Skolkommissionen. SKL har redan varit rätt kritiskt till det statsbidragets konstruktion. Det är ett nytt statsbidrag som också kommer att kräva rätt mycket administration. Man har villkorat bidraget med att nedskärningar inte får göras i fråga om undervisning och elevhälsa. Det låter jättebra, men problemet är att det krockar med verkligheten ute i skolorna.
Det kan till exempel vara så att en skola har lagt extra resurser på att hantera en elev med omfattande stödbehov. När den eleven slutar skolan kommer man inte att behöva lägga de resurserna på det. Då kan det se ut som att man drar ned, och då blir man återbetalningsskyldig. Det kan vara samma sak om man har gjort en stor fortbildningssatsning under ett år, som är ett basår, och sedan drar ned för att man är klar med den utbildningssatsningen. Då lägger man inte längre de resurserna på detta, och då kan det uppfattas som att man drar ned. Detta är någonting som SKL har lyft.
Vi riskerar alltså att få ytterligare ett riktat statsbidrag som kommer att kräva en massa administration och återrapportering av kommunerna.
Maria Stockhaus (M):
Tack, utbildningsministern, för svaret! En av våra främsta uppgifter som skolpolitiker är att skapa så goda förutsättningar som möjligt för våra skolor, så att de har möjlighet att erbjuda eleverna hög kvalitet på undervisningen. Ytterst handlar detta om eleverna. De ska känna sig trygga med att det är en bra skola där de får det stöd som de behöver, oavsett vilken skola de väljer eller vilken kommun skolan ligger i. Det är bland annat därför vi har lagstiftningen om lika villkor för kommunala och fristående skolor.
Detta är en viktig princip, som finns till för att säkerställa långsiktighet och förutsägbarhet när det gäller skolornas ekonomi. Alla elever ska garanteras tillgång till skickliga lärare. Att man får långsiktiga och stabila villkor är en viktig förutsättning för att man ska kunna göra nödvändiga investeringar i kvalitet och ha den personaltäthet som man önskar och behöver. Då måste det finnas tydlighet även i fråga om finansiering.
Detta gäller för såväl kommunala som fristående skolor - man ska kunna känna en viss stabilitet ekonomiskt för att kunna göra de insatser som krävs. Många friskolor som jag möter har stora problem i sin relation till den kommun som de ligger i. Det handlar om storlek på och hantering av skolpeng i allmänhet samt om tilläggsbelopp i synnerhet. Friskolornas riksförbund försöker naturligtvis att på olika sätt lyfta upp detta.
Det handlar ju om deras medlemmar och om medlemmarnas förutsättningar att bedriva sin verksamhet. Men från min horisont är detta också viktigt för elever som väljer friskolor. De måste känna sig trygga med att det är en bra skola där de får med sig de resurser som de skulle ha fått om de hade valt en kommunal skola, oavsett vilken skola de väljer eller vem som är huvudman. Detta är tyvärr inte fallet i många kommuner i dag.
En viktig förutsättning för att lika villkor ska gälla är att fristående skolor har möjlighet att överklaga om de inte anser att skolpengen är likvärdig. Då är det viktigt att besluten fattas på rätt sätt - annars har de inte denna möjlighet. Att en majoritet av kommunerna - sex av tio - fattar beslut på fel sätt, inte riktar sina beslut till specifika skolor eller fattar beslut sent vittnar om att efterlevnaden av principen om lika villkor lämnar en hel del övrigt att önska.
Detta är anmärkningsvärt för ett land som Sverige, där vi värdesätter transparens, förutsägbarhet och långsiktighet, särskilt när det gäller våra barns skolgång. Miljöpartiet har åtminstone historiskt varit en förespråkare för friskolor och mångfald, men denna inställning verkar man nu i regeringsställning helt ha gett upp. I sitt svar säger utbildningsministern att han inte avser att agera, trots att en majoritet av Sveriges kommuner inte uppfyller lagen om lika villkor.
Hur påverkar det likvärdigheten i det svenska skolsystemet?