KBLab/rixvox huggingface dataset:
Niklas Wykman (M):
Krig är fred. Det är en känd strof för när budskap inte hänger ihop. Det vi hittills har sett finansministern göra är till exempel att höja maxtaxan för avgiften till äldreomsorgen. Allting kallas för satsningar när det kommer från Socialdemokraterna. Oavsett om det blir sämre eller bättre för människor är det fortfarande en satsning. När man drar ned 1 miljard på skolan är det en kraftig satsning på skolan.
I den socialdemokratiska retoriken är allt man gör satsningar. Det får människor helt enkelt inte ihop - med viss rätta. Det som inte stämmer är finansministerns beskrivning av hur det går för svensk ekonomi. Man kan inte språka om det är en Tesla eller en Volvo man kör runt i, men det är definitivt ingen brandbil. Räntorna är negativa. Från finansministerns sida eldas konjunkturen på trots högkonjunktur.
Finansministern säger att det är lägre underskott nu än under alliansregeringen. Det tror jag att de flesta människor är beredda att tycka är bra. Under alliansregeringen gick världsekonomin igenom den värsta globala ekonomiska krisen sedan depressionen. Nu råder i stället en omfattande högkonjunktur i stället.
Misslyckandet från finansministerns sida, och det som allvarligt utmanar tryggheten för Sveriges pensionärer, är att när vi nu befinner oss i tider då vi ska fylla på i ladorna väljer Magdalena Andersson att elda på ekonomin i stället. Det är inte så man sköter offentliga finanser. Det är inte så ramverket är konstruerat. Det lämnar Göran Perssons arv kvar i svensk politik - att i stort sett bara handla om inköpet av brunkol, kolkraft och kärnkraft på den europeiska kontinenten.
Men det som överraskar mig allra mest, fru talman, är att Magdalena Andersson står här och talar om att sluta skattegapet - utan att berätta hur det ska gå till. Det blir troligtvis bara skattehöjningar för barn och barnbarn. Magdalena Andersson står för en politik där pengar går från barn och barnbarn till banker.
Niklas Wykman (M):
Det hände mycket på detta område under alliansregeringens tid - stabilitetsråd med mera. Mycket hände på EU-nivå - Basel III och så vidare. Nya regelverk kom på plats - till exempel en resolutionsfond och insättningsgarantins finansiering. Herr talman! Det blir dock lite förvirrat här när finansmarknadsministern lägger en skuld för det som han säger är en implicit garanti på alliansregeringen och den position som vi hade i förhandlingarna med EU.
Om finansmarknadsministern tror på det han själv säger undrar jag om han ens har förstått hur regelverket är utformat och fungerar, och det oroar.
Ambitionen var givetvis - där nådde vi i mål - att se till att skattebetalarnas pengar inte skulle riskeras, det vill säga att det inte skulle finnas en implicit garanti för aktieägarna i bankerna, utan att garantin skulle vara att det finansiella systemets funktionalitet skulle upprätthållas även under en kristid och att man skulle säkerställa spararnas intressen. Herr talman! Detta är regelverket.
Den andra delen av detta är finansieringen, där avgifter för banker, resolutionsfonder med mera har kalibrerats för att det ska säkerställas att man bär den risk som man tar. Om finansmarknadsministern menar att det finns kvar en implicit garanti från statens sida i detta, då betyder det att dessa avgifter av olika slag är för låga och inte lever upp till den riskbild som bankerna tar.
I sådana fall borde finansmarknadsministern vilja höja dem kanske snarare än att riskera skattebetalarnas pengar om finansmarknadsministern i likhet med finansministern på ett ärligt och uppriktigt sätt anser att dessa garantier finns. Herr talman! Om garantierna, som finansmarknadsministern säger, existerar på riktigt har ju staten ställt ut en risk till skattebetalarna.
Man har sagt: Så här mycket pengar riskerar ni ifall en eller flera av de svenska bankerna drabbas av allvarliga problem. Därför är det inte orimligt, herr talman, att också efterfråga en uppskattning eller bedömning av hur stor den risken är - hur mycket pengar den i sådana fall omfattar. Att i ett så allvarligt ämne lite löst säga att det finns en implicit garanti och sedan inte kvantifiera den garantin på något sätt skapar en stor osäkerhet.
Det gäller inte bara bland marknadsaktörer, banker med mera utan givetvis även dem som enligt finansmarknadsministern bär risken. Det är de som går till jobbet och betalar sin skatt - som enligt finansmarknadsministern fortfarande, trots de regler som har kommit på plats, uppenbarligen ska bära ett ansvar för banker som inte sköter sig.
Niklas Wykman (M):
Per Bolund försöker sätta in päron, äpplen och bananer på samma konto, och det går inte så bra. Per Bolund har nu chansen att reda ut huruvida han tycker att det är bra eller dåligt att den här flexibiliteten finns för Sveriges räkning. Den finns för att Sverige har en framgångsrik historia av att hantera banker i kris, och det är viktigt att slå vakt om den principen.
Genom att agera som Sverige har gjort under moderatledda regeringar har man inte behövt bekosta detta med skattebetalarnas pengar; tvärtom har man fått tillbaka pengarna, och mer därtill, genom att ta över ägandet av banker. Därmed kan inte aktieägare och de som har tagit överdrivna risker - och profiterat på ett högt risktagande - låta sig räddas.
Detta är den bakomliggande och grundläggande anledningen till att Sverige har en flexibilitet. Det är inte för att öka den implicita garantin utan för att minska den, för att säkra skattebetalarnas pengar. Skattebetalarna ska inte skicka över sina pengar till de aktieägare som har gjort vinst på ett alltför omfattande risktagande i bankaktier. Den verkligheten önskar inte jag.
Jag undrar om Per Bolund skulle vilja bli av med flexibiliteten i regelverket. Är det Per Bolunds mening? Om det inte är Per Bolunds mening återstår frågan om avgifterna från bankerna är för låga. Om det finns en implicit garanti från statens sida, som finansmarknadsministern hävdar, hävdar nämligen finansministern och finansmarknadsministern att det regelverk som nu är på plats just för att det inte ska vara på det sättet är fel kalibrerat.
Finns det i så fall en ambition att kalibrera om regelverket, så att skattebetalarna inte längre - på Magdalena Anderssons och Per Bolunds initiativ - ska bära denna risk?
Niklas Wykman (M):
Det finns en avgörande skillnad mellan Alliansen och Moderaterna å ena sidan och finansministern och Miljöpartiet å den andra. Det är att Moderaterna och Alliansen tar ansvar för svenska offentliga finanser. Under samtliga år med alliansstyre bedrevs en politik i enlighet med det finanspolitiska ramverket som fick mycket beröm och uppmärksamhet internationellt. Sverige kallades the nordic light, till exempel.
Efter att den här finansministern har tillträtt har Finanspolitiska rådet sagt att finanspolitiken bryter mot det finanspolitiska ramverket. Ingen annan svensk finansminister har fått den typen av kritik. Magdalena Andersson är i så måtto one of a kind, den första att på allvar bryta mot det svenska offentliga finansiella ramverket.
Magdalena Andersson gör här också en grav feltolkning, medvetet givetvis, när hon hävdar att de här reformerna skulle vara självfinansierande. Det har jag aldrig hävdat. Det har ingen hävdat i den här talarstolen, vad jag är bekant med. Det är självklart så, fru talman, att det finns en kostnad i att ställa om från att pensionera sig vid 65 till att pensionera sig högre upp i åldrarna.
Frågan är, fru talman, om detta är en långsiktigt rimlig och bra investering för det svenska samhället - och det är det, för över tid behöver vi stanna kvar längre i arbetskraften. Finansministern presenterar heller inga mer kostnadseffektiva åtgärder för detta. De kostnadseffektiva åtgärderna lyser med sin frånvaro. Däremot är det så att skatteintäkterna ökade under alliansåren.
I kommunsektorn, där merparten av välfärden finansieras, ökade de mycket - från ungefär 450 till 600 miljarder kronor. Denna ökning med 150 miljarder där välfärden finansieras är vad finansministern kallar en minskning av skatteintäkterna. Det stämmer inte.
Niklas Wykman (M):
Frågetecknen hopar sig både kring den regering som Mikael Damberg företräder och tidigare socialdemokratiska regeringar. Det är ju känt att Vattenfall köpte mycket tysk kärnkraft under tidigare socialdemokratiska regeringar. Det är kärnkraft som nu står still och är ytterst förlustbringande.
Det köptes in brunkol och gjordes stora affärer i Tyskland och Polen med energitillgångar och energislag som är ytterst miljöpåverkande. Nu försöker regeringen sälja dessa med förlust och med potentiellt mycket stora koldioxidutsläpp som följd. Exakt hur det går är ännu inte känt. Här ska regeringen återkomma, enligt näringsministern.
Frågetecknen hopar sig som sagt, och behovet av svar blir påtagligt när det också avslöjas att Mikael Dambergs Vattenfall har gjort affärer i Colombia och, sägs det, i samröre med paramilitära grupper. Det är givetvis ytterligt oroväckande uppgifter.
Ministern hänvisar i sitt svar till en pågående dialog och menar också att man bäst påverkar genom en aktiv dialog - oklart på vilket sätt det sker och med vem det sker - och genom initiativet Bettercoal, alltså bättre kol. Med vem ska denna dialog ske? Vad ska denna dialog syfta till? Vilka nuvarande problem är det denna dialog ska lösa?
Det är inte en normal svensk ståndpunkt om det finns stora brister - det kan röra allt från barnarbete till usla arbetsvillkor generellt - att det bäst löses med dialog. Ministern skjuter här över hela ansvaret på bolaget och hänvisar till att de problem som finns bäst ska hanteras genom en aktiv dialog. Med vem? Om vad? Vad är i sådana fall syftet med denna dialog, Mikael Damberg?
Normalt sett brukar Sverige som nation inte sopa så allvarliga internationella problem under mattan, särskilt inte när det gäller privata bolag. Än mindre borde vi göra det när det gäller ett statligt bolag och vad som här skedde 1996-2006 under den inköpshysteri som då rådde i Vattenfall. Herr talman!
Ministern säger i sitt svar: "Leverantörshantering är ett ansvar för bolagets styrelse och ledning, där vi som ägare under de senaste åren följt utvecklingen." Ministern menar att ansvaret vilar på bolaget, och regeringen följer det. Men ministern har tidigare skrivit att granskningen försvåras av oklara besked i ansvarsfrågan.
Menar Mikael Damberg att granskningen av detta blir enklare när man får oklara besked i ansvarsfrågan? Ministern har tidigare också skrivit att regeringen har ägaransvar för Vattenfall och statens övriga bolag. Mikael Damberg har alltså gång på gång inskärpt ansvaret för regeringen, för staten, för Vattenfall. Men när det avslöjas mycket allvarliga saker skjuts det över på bolaget fullt ut.
Dessutom hänvisas till dialog som form. Behöver det inte här bringas större klarhet? Ministern är upptagen med sin mobiltelefon, men jag är övertygad om att dessa frågor har ställts på ett så tydligt sätt att ministern har chans att svara på dem. Är det förenligt med vanlig svensk praxis att detta ska hanteras i dialog?
Behöver man inte bringa klarhet i frågorna om den stillastående tyska kärnkraften, om brunkolen, om de stora innehaven i Tyskland och Polen och om de påstådda kopplingarna till paramilitära grupper i Colombia?
Niklas Wykman (M):
Tack så mycket! Kvinnor som innehar positioner som bara visar sig fyllda av symbolik, män och kvinnor som felar men män som kommer undan och kvinnor som får ta hela ansvaret, ministrar som anklagar sina motdebattörer för att inte ha någon aning om vad de pratar om och så vidare - jag är väldigt glad att jag inte behöver ägna mig åt att göra en härskartekniksanalys av den sittande regeringen. Den skulle vara väldigt lång och mödosam att skriva.
Mikael Damberg och jag kan säkert mycket länge diskutera skillnaden mellan brunkol och stenkol och deras olika användningsområden inom energiframställningsprocessen, när man använder vad, vad som är tändmedel och drivmedel, vad som ger effekt och watt och så vidare, länge. Vi har nog rimligt god koll på det båda två. Det är inte vad denna frågeställning handlar om, och jag förstår inte varifrån näringsministern fick dessa personangrepp.
Jag tycker att man ska diskutera sakfrågan, och man ska diskutera den på ett seriöst sätt och, precis som Mikael Damberg säger, inte vifta undan den som en del av det politiska spelet. "En sådan hållning menar jag är djupt oansvarig", har Mikael Damberg skrivit, men han kan ändå inte avhålla sig från nedvärderande personangrepp. Det tycker jag är beklagligt.
Men för att gå tillbaka till sakfrågan kan ju näringsministern svara på frågan om man i detta fall anser att Vattenfall tar eller inte tar det ansvar som näringsministern talar om. Det är ändå en binär fråga där näringsministern framhåller regeringens och även den tidigare regeringens arbete med mänskliga rättigheter, corporate responsibility och andra saker.
Någonstans blir frågeställningen till slut binär eller kokar ned till ett svar som är antingen eller. Antingen levde Vattenfall upp till det, eller också levde Vattenfall inte upp till det. Vad är ministerns bedömning? Levde man upp till de riktlinjer och regler som regeringen har ställt upp, eller gjorde man det inte? Gör Vattenfall det, eller gör Vattenfall det inte? Och vad innehåller den pågående dialog som näringsministern hänvisar till?
Vad är det Vattenfall säger i den typen av dialog? Vad är det substantiella innehållet i den dialogen? Det är två tydliga frågor till näringsministern. Jag tror att vi kan passa på personangreppen och i stället svara på dessa mycket seriösa frågor som är på stort allvar. Vi hörde från Jens Holm tidigare att de till och med kan vara så allvarliga att de är på liv och död.
Därför har näringsministern nu ett utmärkt tillfälle att svara på dessa frågor: Lever Vattenfall upp till kraven, eller gör de det inte? Utifrån svaret är det intressant att diskutera vidare vilka åtgärder som behöver eller inte behöver vidtas, och vad den dialog som näringsministern hänvisar till består av, rent substantiellt.
Niklas Wykman (M):
Näringsministern ger ett tydligt svar om att han inte tänker svara på min fråga. Det kan jag ha stor respekt för, därför att alla frågor har inte ett svar här och nu. Man kan behöva återkomma till dem, skaffa sig mer information om dem och följa utvecklingen kring dem.
Jag tänker därför inte återupprepa frågeställningen huruvida näringsministern anser att Vattenfall lever upp till de krav som regeringen ställer eller inte, utan jag hör att näringsministern säger att han ska följa och återkomma till detta och att vi får anledning att diskutera det vidare. Min andra frågeställning däremot tycker jag förtjänar ett svar.
När vi nu är bekanta med de förhållanden som råder är jag mycket intresserad av vad den dialog som Vattenfall för substantiellt består av. Innehåller den krav på leverantörsaktörerna? Innehåller den krav på rätten att organisera sig? Innehåller den krav på arbetsmiljö? Innehåller den krav på rättsskydd och jämlikhet?
Vad består denna dialog substantiellt av, eftersom det ändå är kärnan i näringsministerns svar på frågan att det förs en dialog? Då hoppas jag att näringsministern kortfattat kan redogöra för riksdagen för detta. Jag vill generellt tacka näringsministern för debatten om detta bolag. Det finns ett stort gemensamt ägande. Man kan givetvis alltid diskutera hur stort det offentliga ägandet ska vara och vad som ska vara statligt ägande och vad som inte ska vara det.
När det gäller ett sådant stort statligt ägande är det, precis som näringsministern konstaterar, viktigt att detta diskuteras. Mikael Damberg säger att politiskt ansvar måste kunna utkrävas i en demokrati. Det är precis vad som nu sker. Det måste givetvis ske i debattformat. Jag är övertygad om att vi alla har en vilja att detta bolag ska gå så bra som möjligt. Men precis som Mikael Damberg säger är det riksdagens plikt att granska regeringen och kräva att den kan stå till svars för sina beslut.
Niklas Wykman (M):
Ali Esbati berättade nyss att han kom till Sverige 1986. Jag kan då informera om att jag kom till Sverige 1981. Jag vet inte vad det tillför i debatten, men så ligger det i alla fall till. Ali Esbati gör som vanligt och förvränger ord och fakta fritt. Vi har en stark högkonjunktur i Sverige, och det är jag glad för.
Jag tror att de allra flesta människor välkomnar det. Det gläder mig att även Vänsterpartiet, Miljöpartiet och Socialdemokraterna - de som utgör regeringsalternativ - välkomnar en starkare högkonjunktur med mer av konsumtion, bilresor, lastbilstransporter och så vidare. Det är glädjande att även till exempel Miljöpartiet står bakom det.
Däremot finns det ett omfattande statistikproblem som människor faktiskt vet att Ali Esbati är bekant med, nämligen att man delar upp arbetslösheten i det som beror på konjunkturläge och det som beror på den förda politiken. När det gäller det som beror på den förda politiken skriver man i den budget som Ali Esbati står bakom att politiken på inget sätt sänker arbetslösheten. Det står i diagram och i text att jämviktsarbetslösheten är konstant fram till 2018.
Det är den delen av arbetslösheten som den förda politiken tar hand om. Det står mycket tydligt i den budget som Ali Esbati står bakom och som hans parti har lotsats igenom i den här kammaren att den förda politiken inte sänker arbetslösheten ett enda dugg. Det har Ali Esbati själv skrivit under på.
Niklas Wykman (M):
Det är givetvis befriande att höra hur Ali Esbati inte bara gör sig till uttolkare för sin politik utan även för vår politik och förklarar vad den innebär och står för.
Det befriar kanske Ali Esbati lite från det ansvar som många andra tycker ligger på honom när han gång på gång stöttar diktaturer och ställer sig bakom Kuba och socialistiskt förtryck i Venezuela och så där. Om du anser att en person kan göra sig till uttolkare för alla olika uppfattningar är det klart att det är helt okej att stå bakom alla de diktaturer som du har ställt dig bakom genom åren, Ali Esbati. Det gör kanske att folk får lite förståelse för det.
När det gäller det som du hävdar är borgerliga påhittade mått är det de som du och dina regeringskamrater själva använder i budgeten, så det är väl den borgerliga propagandan kring jämviktsarbetslöshetsmåttet som återfinns i vänsterbudgeten som numera är gällande budget i Sverige.
Där redogörs för jämviktsarbetslösheten, så det är alltså inget påhittat mått eller någonting som jag har stått här och ljugit ihop, utan det är ett mått som man i den budget som Ali Esbati står bakom själv pratar om och tar fasta på och som visar att den inte sjunker alls. Herr talman! Vi har högkonjunktur i Sverige. Fler lastbilar på våra vägar är bra för Sverige. Vi hoppas att svensk industri tar ännu mer fart och att arbetslösheten på så sätt kan sjunka ännu mer.
Men man delar upp arbetslöshet i det som beror på konjunktur och det som beror på den förda politiken, och när det gäller den arbetslöshet som beror på den förda politiken har Ali Esbati och hans vänner Miljöpartiet och Socialdemokraterna själva skrivit att den inte minskar ett enda dugg fram till 2018. Ali Esbati kan himla med ögonen och skaka på huvudet, men han har själv skrivit det i budgetpropositionen.
Niklas Wykman (M):
Raimo Pärssinen förolämpar svenska folket genom att vilja tre saker. Först anklagar han mig för att beröra hela den politiska debatten. I nästa andetag säger han att det är för jäkligt att jag inte behandlar min inställning till Sverigedemokraterna. I det tredje andetaget säger han att jag bara ska tala om sakfrågan. Vilket barn som helst som tittar på den här debatten förstår att det där är helt omöjligt att göra.
Därmed kan man säga att Raimo Pärssinen gör sig till en företrädare för det som generellt skulle kunna beskrivas som politikerförakt eller allmänt käbbel. Låt mig därför inte gå Raimo Pärssinen till mötes utan svara på alla tre frågorna. Hela den politiska debatten inser nog de flesta att vi inte har hunnit med. När det gäller Sverigedemokraterna räcker det nog med att göra en enkel googling för att veta vad som är min hållning till deras grundläggande syn.
För att också tala om sakfrågan, som vi faktiskt ska tala om här inne, förstår jag inte Raimo Pärssinens höga tonläge. Vad är det vi inte är överens om? I sak står ni ju bakom allt vi skriver i utskottet. Ni vill bara inte påminna regeringen om att den faktiskt också borde göra någonting. Det är den stora diskrepansen i detta.
Ni vill väl också att utbildningarna ska bli bättre och mer ändamålsenliga och att de ska få bättre resultat och utvärderas mer noggrant? Jag kan inte genom att läsa utskottets handlingar tolka det som att ni vill någonting annat. Raimo Pärssinen säger till och med själv i sitt inlägg att vi vill samma sak. Men vi från Alliansens sida, och vi har fått uppbackning av Sverigedemokraterna i den frågan, tycker att vill vi det ska vi också berätta det för regeringen.
Jag kan inte riktigt förstå varifrån upprördheten och övertonerna i debatten från Raimo Pärssinens sida kommer.
Niklas Wykman (M):
Raimo Pärssinen är skrattretande i denna fråga: Det saknas ett tydligt svar från mig i sakfrågan, och jag ska bara prata om sakfrågan men också lämna ett tydligt besked om vad jag tycker om ett annat politiskt parti. Det går helt enkelt inte ihop. Detta är en trolldebatt, som Flashback live fast i riksdagskammaren. Så kan vi givetvis inte ha det, och en utskottsordförande borde kunna bete sig lite bättre än så i en debatt.
Låt mig därför svara på frågan: Vi välkomnar evidens, vi välkomnar denna granskning och vi välkomnar kommande granskningar. Riksrevisionen är inte den enda granskande myndigheten. Vi har även Konjunkturinstitutet, Finanspolitiska rådet och andra som också på ett professionellt och sakligt sätt går igenom den förda politiken och ger indikationer, stöd och råd kring vad man kan tycka i politiska frågor. Raimo Pärssinen borde läsa deras råd lite mer noggrant. Herr talman!
Precis som Riksrevisionen påpekar har kostnaden för det system som vi i dag diskuterar fyrdubblats. Man konstaterar vidare att kostnaden har ökat mycket mer än antalet deltagare, även om antalet deltagare också har gått upp. Raimo Pärssinen!
När vi har ett system som vi betalar med gemensamma pengar och som fyrdubblas i kostnader och hela tiden kostar alltmer per plats måste givetvis ett ansvarstagande politiskt parti som Moderaterna ifrågasätta om pengarna används på effektivast möjliga sätt. Varför har det blivit dyrare och dyrare? Vi pekar på att man i stället bör prioritera och använda resurser till det som utvärderingar visar har haft störst jobbeffekt, till exempel RUT-avdraget.
Det har visat sig ge uppemot 20 000 jobb utan att kosta en enda krona i den statliga budgeten, men Raimo Pärssinen är emot det av ideologiska skäl. Detta är jobb som Raimo Pärssinen inte vill ha, trots att de har blivit många, inte har kostat staten en enda krona och har gett många människor helt nya livsförutsättningar med både ett eget jobb och ett bättre vardagspussel.
Niklas Wykman (M):
Ali Esbati hämtar uppenbarligen sin verklighetsbeskrivning från rubriker i tidningar. Därmed blir den grund och svår att kommentera i sin helhet. Fru talman! Jag väljer därför bara att korrigera Ali Esbati: Hans beskrivning stämmer över huvud taget inte, och det är anmärkningsvärt att en person som har ägnat hela sitt liv åt partipolitik eller politisk aktivism inte har någon form av grundläggande kunskaper.
Utanförskapet mäts av SCB, och måttet inkluderar alla de grupper som har någon form av stöd från samhället - även dem med försörjningsstöd. De personer som hamnar utanför exempelvis sjukförsäkring eller arbetslöshetsförsäkring fångas alltså upp i utanförskapsmåttet. Det Ali Esbati säger är helt enkelt dravel.