Birgitta Sellén (C):
Jag tror - kanske lite optimistiskt - att om vi bestämmer oss för att införa en lag mot köp av våldsspel för personer under en viss ålder då lagstiftningen inte är tillräcklig, som jag ser det, skulle det vara en trygghet för dem som jobbar i butiker och säljer eller hyr ut våldsspel. Det skulle vara ett stöd för föräldrar att hänvisa till.
Även om det alltid är föräldrarna som har ansvaret för vad barnen får göra är det inte alltid så lätt att säga nej, eller man kanske inte heller riktigt vet eller håller koll på vad barnen har för spel. Låt mig ge ett exempel som visar att de regler som finns inte fungerar. Det var en pappa som med sin tioåriga son gick in i en spelbutik. Tioåringen tog ett våldsspel som det stod 18+ på.
Försäljaren frågade: Hur gammalt är barnet? Tio år, svarar pappan. Ja, säger försäljaren, det här är en väldigt våldsam film, så jag rekommenderar att inte köpa den. Men pappan säger: Vi köper den ändå, för pojken vill ha den. Då har föräldrarna, som jag ser det, givetvis brustit i sitt ansvar.
Men hade det funnits en lag och försäljaren hade kunnat hänvisa till att det är förbjudet att sälja till tioåringen, tror jag att det kanske hade gett en tankeställare till den oförståndige föräldern. Justitieministern säger i svaret att lagstiftningen är ett viktigt redskap. Det kan jag tolka som att Thomas Bodström kan tänka sig att se över lagstiftningen. Det lät lite så i svaret.
I samma andetag säger ministern att det är viktigt med en dialog om det gemensamma ansvaret för föräldrar, tillverkare och dem som tillhandahåller spelen. Det ena utesluter inte det andra, anser jag. Föräldrarnas ansvar ska vi inte ta ifrån dem, men dessvärre finns det föräldrar som inte bryr sig om vad deras barn gör eller vad de kanske spelar för spel med grannars barn.
Jag vet att olika myndigheter ser på denna fråga från olika perspektiv och att arbetet med att utveckla åtgärder pågår fortlöpande. Men det är tyvärr så att tillverkarna hela tiden ligger långt före de åtgärder som vi försöker vidta.
Det finns tillverkare som hellre ser på möjligheten att tjäna stora pengar än tänker på vad som är bra för de ungdomar som ska spela de olika spelen. Datorspelsmarknaden lever i ett laglöst land i Sverige, och det är föräldrar och i viss mån lärare som får bära ett stort ansvar för att barn och ungdomar ska skyddas mot grova datorspel. Det är inte rimligt att föräldraansvaret ska vara så stort och att de regler som finns bara fungerar till en viss del.
En återförsäljare som blev intervjuad i en tidning i min hemtrakt i samband med att jag hade lämnat den här interpellationen sade till journalisten: "Den åldersrekommendation som finns idag är bra, så länge återförsäljarna följer den och informerar." Svaret andas att rekommendationerna inte fungerar.
Ungdomsstyrelsen har tittat på hur datorspelandet påverkar ungdomar, och de säger: "Datorspel har blivit allt viktigare i många ungdomars vardag och de lever och mår som andra unga. Samtidigt kan spelandet vara ett problem för en mindre grupp unga." Det är just denna mindre grupp unga som jag oroar mig för.
Det är säkert så att det finns problem med våldsspelen för bara en liten grupp av dem som spelar, några av dem som lever sig in i spelet och blir en del av spelet. Och det, tycker jag, kan jämföras med alla som dricker alkohol. Vi vet inte vem som blir alkoholist. Samma sak kan det vara med våldsspel. Vi vet inte vem som blir våldsbenägen.