KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sven Otto Littorin (M):
Det var lite andra frågor i den här rundan än vad det egentligen var i själva interpellationen. Jag vet inte om vi ska prata om ungas inträde på arbetsmarknaden totalt sett, om sommarjobb eller om ungas situation på arbetsmarknaden i gemen. Låt mig ta några grundteman. Jag delar Luciano Astudillos grundläggande inställning, att sommarjobben är en bra inkörsport på arbetsmarknaden. Det är ett konstaterande som jag gör och som SNS gör i sin rapport.
När det gäller arbetsmarknadspolitiska insatser för ungdomar, det vill säga ungas inträde på arbetsmarknaden förutom sommarjobben, är det bara att konstatera att arbetspraktik och arbetsmarknadsutbildning tenderar att förlänga arbetslöshetsperioden, medan en väl fungerande matchning åt arbetssökande har visat sig vara mer effektiv som inkörsport till ett arbete.
Nu befinner vi oss i en högkonjunktur, och vi kan konstatera att det fanns sommarjobb också före 1998, då den här subventionen infördes. Det gjorde det.
Jag är av den starka uppfattningen att vi nu har ett gott läge i ekonomin, vi har jobb som kommer till och vi har ett antal åtgärder i politiken som syftar till att göra det enklare för unga att träda in på arbetsmarknaden, och det är något som är bättre än att lösa alla uppgifter via utgiftsområde 13.
Min grundläggande inställning är därför exakt den som jag redogjorde för i svaret på interpellationen, att de uppgifter som vi har tagit på oss när det gäller att stimulera både arbetsutbud och efterfrågan framför allt kommer att se till att unga får det lättare att träda in på arbetsmarknaden. Jag kommer att komma tillbaka i den här frågan under våren, som är aviserat.
Sven Otto Littorin (M):
Jag kan försäkra Luciano Astudillo om våra gemensamma goda ansatser, för jag tror nog ändå att vi delar bedömningen att varje dag som vi kan minska utanförskapet, desto bättre är det. Så fort man har en möjlighet att komma in på arbetsmarknaden, desto bättre är det. Problemet är att med 100 000 utanför bland de unga har den tidigare regeringens ekonomiska politik uppenbarligen helt misslyckats.
Det vi försöker göra är precis det vi sade före valet: Vi genomför nystartsjobben från den 1 januari. Vi halverar arbetsgivaravgiften för unga. Vi inför en jobb- och utvecklingsgaranti och en jobbgaranti för unga. Det är precis den politik som vi gick till val på och som vi kommer att genomföra. Det man konstaterar i KI:s och Ams prognoser, i prognoser från de olika storbankerna och egentligen från alla som prognostiserar framtiden är att den totala arbetslösheten sjunker kraftigt, att sysselsättningsgraden ökar.
Enligt KI är det 142 000 personer som kommer i arbete under åren 2006 till 2008. Man konstaterar vidare att just regeringens politik ökar den reguljära sysselsättningsnivån med 1,5 procentenheter jämfört med om reformerna inte hade genomförts. Det måste vara svårt att vara i opposition under de förutsättningarna.
Jag som har stått här och varit förkyld och snuvig blev märkbart piggare av att debattera med Luciano Astudillo. Jag ser inte bara fram emot ledigheten över julen, som jag hoppas blir lika trevlig och skön för Luciano som jag tror att vi alla önskar varandra, utan att vi också kommer tillbaka med nya krafter så att vi kan diskutera dessa viktiga frågor också fortsättningsvis, för det behövs.
Sven Otto Littorin (M):
Sven-Erik Österberg har frågat statsminister Fredrik Reinfeldt vilken arbetsrätt som statsministern kommer att verka för. Arbetet i regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på frågan. Inledningsvis vill jag framhålla att regeringen har en gemensam syn på hur arbetsrätten ska vara utformad i Sverige. Den nya regeringen har nu påbörjat sitt arbete där det övergripande målet är att skapa förutsättningar för fler jobb i fler och växande företag och att därigenom bryta utanförskapet.
Det är viktigt med goda relationer på arbetsmarknaden, så att arbetstagarna kan känna sig trygga och arbetsgivarna vågar anställa. Sverige behöver ett arbetsrättsligt regelverk som både arbetsgivare och arbetstagare står bakom. I regeringsförklaringen är vi tydliga. Vi slår vakt om den svenska modellen. Förhållandena på arbetsmarknaden ska i första hand regleras i avtal mellan arbetsmarknadens parter. Det gör att företag kan drivas under stabila förhållanden och att arbetstagarna har trygga villkor.
Regeringen menar att dagens arbetsrättsliga regler generellt sett ger goda förutsättningar för att kombinera trygga förhållanden på arbetsmarknaden med en hög sysselsättning. Regeringen anser därför att grunderna för arbetsrätten bör bestå också framöver. Majoriteten av dem som arbetar på den svenska arbetsmarknaden har tillsvidareanställningar. Regeringen anser att tillsvidareanställningar ska vara grunden på arbetsmarknaden.
Men tidsbegränsade anställningar spelar också en mycket viktig roll, både för att täcka arbetsgivares tillfälliga behov av arbetskraft och som en viktig bro in i arbetslivet för människor som av olika skäl ännu inte etablerat sig i arbetslivet. Regeringen menar att dagens trösklar är för höga. Anställningar på begränsad tid, som komplettering till tillsvidareanställningar, gör det möjligt för grupper som står långt ifrån arbetsmarknaden att etablera sig och få arbetslivserfarenhet. Samtidigt är det viktigt att arbetsgivaren ges möjlighet till ett mer långsiktigt åtagande.
Sven Otto Littorin (M):
Sven-Erik Österberg kan vara lugn. Det är så här, tycker jag, när det gäller politiken i stort att först ska man säga det man ska göra och sedan ska man göra det man har sagt. Det gäller också och väldigt tydligt för arbetsrätten. Man kan naturligtvis tänka sig att man har en diskussion om förhållanden i andra länder inom ramen för ett globaliseringsråd eller vad det kan vara, men Sven-Erik Österberg kan känna sig lugn. Jag kommer inte att ta några initiativ som kommer att förändra partsförhållandena på arbetsmarknaden.
Det finns flera skäl till det. Låt mig nämna ett tydligt exempel. Vi har ju hört i valdebatter och på andra håll och kanter, när man har varit ute och besökt företag, att det skulle vara en bra idé att till exempel avskaffa LAS för unga eller någonting i den stilen. Jag tycker inte det och jag kommer absolut inte att ta något sådant initiativ.
Skälet till det, som jag ser det, är att när man tittar på förhållandena ser man att siffror från Medlingsinstitutet visar att det bara är i 12 % av uppsägningsfallen vid företag med färre än tio anställda som man ens har utnyttjat sig av det tvåmannaundantag som finns i dag. Därmed bara konstaterar jag att det inte är det här som är problemet om man vill få fler i arbete. Då handlar det mycket mer om det som jag var inne på lite tidigare, som handlade om att göra det billigare och enklare att anställa, inte att göra det enklare att sparka.
Att öka otryggheten på arbetsmarknaden skulle jag säga var helt fel väg att gå. Vi behöver i stället, som sagt, se till att vi gör det billigare att anställa. När det gäller frågan och diskussionen om säsongsanställningar, tillfälliga anställningar och visstidsanställningar kan jag bara konstatera att inte heller det är okänd materia.
Vi var tydliga vid behandlingen i arbetsmarknadsutskottet i våras och vi var tydliga inför valet också med vad vi skulle åstadkomma och göra. Inriktningen är ju, som Sven-Erik Österberg definitivt känner till, att en och samma arbetstagare ska kunna ha fri visstidsanställning hos samma arbetsgivare i sammanlagt högst 24 månader under en femårsperiod. Vi vill att säsongsanställningar ska vara en möjlig arbetsform och att företrädesrätt till återanställning ska inträda efter sammanlagt mer än tolv månaders anställning.
Vi vill också, i möjligaste mån, ska jag säga, se till att få bort regler som riskerar att vara åldersdiskriminerande. Ett förbud mot åldersdiskriminering i arbetslivet kommer och ska införas. Det vi vill försöka åstadkomma med detta är naturligtvis att se till att vi har en mer tydlig och enkel form för visstidsanställning i stället för en mångfald av alternativa former som hittills har funnits. Vi har försökt vara tydliga med detta före valet.
Nu gör vi det vi har sagt. Vår grundinställning är att vi med detta som utgångspunkt ska göra inträdet på arbetsmarknaden lite enklare och lösa en del av de problem som har funnits. Samtidigt vill jag påpeka och håller med om att grunden för arbetsförhållandena på arbetsmarknaden självklart är en fast anställning, en tillsvidareanställning.
Sven Otto Littorin (M):
Jag tycker naturligtvis att grunden på svensk arbetsmarknad bör vara att parter kommer överens och att vi ska använda oss av lagstiftningsmetoden så lite som möjligt även i dessa delar. När det gäller att få fler i arbete pratar Sven-Erik Österberg mycket om efterfrågan, som naturligtvis är viktig. Det håller jag också med om. Jag tycker att det finns, som jag har sagt tidigare, tre saker vi måste försöka göra samtidigt.
Med jobbavdraget ska det löna sig mer att arbeta. Då får folk mer pengar kvar i plånboken. Med mer pengar kvar i plånboken kan också folk köpa mer saker och därigenom ha en efterfrågestimulerande effekt. Det andra vi ska göra är att se till att minska kostnaderna för att anställa. En väldigt förenklad bild är naturligtvis att vi lägger skatt på tobak och sprit för att folk ska röka och dricka mindre.
Det är klart att skatt på arbete har en effekt också för efterfrågan på arbetskraft. När det gäller könsbalansen, som Sven-Erik Österberg pratade om på slutet, kan jag bara konstatera att den förra regeringen hade ROT-avdrag men inte RUT-avdrag. Det är klart att man kan ifrågasätta könsbalansen i den metoden, skulle jag vilja säga. Men det känns skönt att höra Sven-Erik Österberg hålla med om att vi nu får en bättre ordning, om jag får tolka dig så, när det gäller de olika formerna för visstidsanställning.
Vi återigen menar att det här är ett sätt att försöka få folk in på arbetsmarknaden och därigenom naturligtvis få en god ekonomisk utveckling med tillväxt i ekonomin. Det är nämligen bara när folk arbetar och har en lön som de också betalar skatt och därmed kan bidra till det vi vill se till att göra i övrigt. När man pratar flexibel arbetsmarknad tycker jag att det här snacket, för att anknyta till interpellationen, att det skulle ha med en otryggare arbetsmarknad att göra är helt fel.
Jag tycker att man uppnår en flexibel arbetsmarknad när man har en hög efterfrågan, ett högt utbud och en god matchningsfunktion på arbetsmarknaden. Där har du flexibiliteten, skulle jag vilja säga.
Sven Otto Littorin (M):
Låt mig konstatera - för att återgå till interpellationen - att vi är överens om utgångspunkterna för vad som ska gälla för den svenska arbetsrätten. Jag slår vakt om kollektivavtalen. Jag slår vakt om den ordning vi har på den svenska arbetsmarknaden. Jag har svårt att se att en otryggare arbetsmarknad skulle leda till ett bättre näringsklimat och ett bättre företagsklimat. Därmed kan vi lämna den frågan. Jag vill också tacka. Det här är min debut i kammaren. Det har varit två trevliga interpellationsdebatter.
Jag tackar båda för det. Jag ser fram emot att komma tillbaka. Vi kommer att ha mycket roligt i kammaren och på andra ställen framöver.
Sven Otto Littorin (M):
Jasenko Omanovic har frågat finansminister Anders Borg vad han avser att göra för att likställa lönebidragstagare som fyllt 65 år med andra löntagare som uppnått samma ålder och som får del av jobbavdraget. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på frågan. Jag vill börja med att påpeka att jobbskatteavdraget, även kallat jobbavdraget, är en skattereduktion som innebär att skatten sänks för personer med en arbetsinkomst, det vill säga inkomst av anställning eller aktiv näringsverksamhet.
Vad som räknas som arbetsinkomster definieras utifrån lagen om inkomstgrundad ålderspension och anges i inkomstskattelagen. Personer som anställs med hjälp av lönebidrag får hela sin inkomst i form av lön och är därmed inte på något sätt undantagna från jobbskatteavdraget. Det finns i dag inte heller något formellt hinder för att en person som anställs med lönebidrag ska kunna fortsätta arbeta efter 65 år och därmed omfattas av jobbskatteavdraget.
Anställningen kan fortsätta med eller utan lönebidrag och i båda fall omfattas av jobbskatteavdraget. Lönebidrag är dock ingen rättighet utan behöver alltid prövas ur individuell samt arbetsmarknadspolitisk synpunkt, och så görs det även när den anställde har fyllt 65 år. De personer med lönebidrag som slutar arbeta efter 65 år har sin försörjning tryggad genom ålderspensionen. Jag vill dock framhålla att uteblivet lönebidrag inte är ett formellt godtagbart skäl för uppsägning.
Den som har fyllt 65 år får dessutom en större skattereduktion genom jobbskatteavdraget än övriga berättigade.
Sven Otto Littorin (M):
Det är lätt att ansluta sig till Jasenko Omanovics grundinställning. Vi måste se till att det lönar sig bättre att arbeta och också att arbeta längre upp i åren - det håller jag helt med om - och att man också ska ha en möjlighet att påverka sin ålderspension genom att arbeta längre. Denna fråga sönderfaller i grund och botten i två delar, dels frågan om lönebidrag, dels frågan om jobbavdrag.
Det är bara att konstatera att just när det gäller jobbavdraget spelar det ingen roll om man råkar vara 63 eller 66 år, utan har man en arbetsinkomst får man del av jobbavdraget. Där finns alltså inte den typen av diskriminering som Jasenko Omanovic oroar sig för i den grundläggande frågeställningen.
När det gäller frågan om lönebidrag har vi inte ändrat i reglerna sedan den förra regeringen vidtog åtgärder på det här området. Jag vill påminna om att den tidigare regeringen inte ansåg att arbetslöshetsförsäkringen skulle gälla efter 65 år och att lönebidrag och andra arbetsmarknadspolitiska program fick erbjudas endast om det var motiverat av individuella och arbetsmarknadspolitiska skäl.
Därför kanske just den frågan borde ha ställts till Hans Karlsson i stället. Sedan är det en viktig fråga om den som råkar vara 66 år och har haft lönebidrag ska ha möjlighet att få lönebidrag ytterligare ett år. Det är en prövning som måste göras enligt konstens alla regler från både individuell och arbetsmarknadspolitisk utgångspunkt.
Den diskussionen kan man naturligtvis föra. Jag önskar att prövningen ska fortsätta att göras på samma sätt som i dag, från en individuell och arbetsmarknadspolitisk utgångspunkt. Jag kan väldigt gärna ansluta mig till Jasenko Omanovics grundinställning att det är en god idé att försöka få personer som vill fortsätta att jobba att göra det, åtminstone till 67 års ålder. På det sättet tror jag att vi inte står alltför långt ifrån varandra.
Den grundläggande frågan var om jobbavdraget på något sätt skulle diskriminera här. Det gör det alltså inte. Har man en arbetsinkomst omfattas man av jobbavdraget. Det är till och med mer generöst för dem som är över 65 år.
Sven Otto Littorin (M):
Det är lätt att hålla med Jasenko Omanovic i grundinställningen. Jag tycker också att lönebidrag är ett bra sätt att hjälpa den som har ett arbetshandikapp eller på annat sätt behöver hjälp för att återinträda på arbetsmarknaden. Jasenko Omanovic ställer en retorisk fråga: Varför inte ge chansen? Ja, sanningen är ju att den chansen finns. Det finns inget formellt hinder för att bevilja lönebidrag även för personer som är mellan 65 och 67 år.
Men det ska göras utifrån den utgångspunkt som jag nämnde tidigare, att det ska vara arbetsmarknadspolitiskt motiverat och individuellt motiverat. Däremot har det genom jobbavdraget blivit än mer generöst. Den som råkar vara över 65 och som har en arbetsinkomst omfattas också av jobbavdraget. Det är mer generöst för den ålderskategorin än andra.
Det kan man möjligen tycka är, som du säger, en snedvridning eller motsvarande. Vår grundtanke har ändå varit lite grann densamma som jag tror att Omanovic är inne på här, nämligen att det är en god idé att ha möjlighet för folk att vara kvar i arbetslivet lite längre. Jag tror att det är bra för den enskilda att kunna påverka sina pensionsrättigheter, men det är också bra för företagen och samhället i stort att ha en kompetens som man kan få möjlighet att ha kvar i företagen, kanske som en överbryggning i förhållande till dem som kommer efter.
Detta med förtidspensionärer ligger kanske lite utanför frågan men det är klart att där finns det en hel del att göra. Jag var på ett ställe som heter Open up i Kista för två veckor sedan och träffade en kille som heter Leif. Leif är 39 år. Han har varit förtidspensionerad i 14 år och vill inget hellre än att komma tillbaka till arbetsmarknaden. Han är förhindrad från det, för är man förtidspensionär kan man inte bli inskriven vid arbetsförmedlingen. Jag tycker att det är ett stort misslyckande att det finns sådana personer.
Nu vet jag också att det finns många bland de 560 000, tror jag, förtidspensionärerna som naturligtvis inte har någon arbetsförmåga kvar. Men det finns också många som har det eller skulle vilja ha det. De kanske inte kan gå till sina gamla jobb och kanske inte till hundra procent men de skulle vilja ha en fot tillbaka på arbetsmarknaden. Det där tycker jag är väldigt prioriterat. Det kan vara lönebidragsjobb som är det första. Det kan vara nystartsjobb.
Det kan naturligtvis också vara Samhall som är den första bryggan tillbaka för många av dem som befinner sig i förtidspension och skulle vilja jobba. Slutsatsen är, tycker jag, att när det gäller lönebidraget kvarstår de regler som fanns förut. Det är ingen förändring. När det gäller jobbavdraget är det mer generöst för dem som är över 65.
När det gäller andra åtgärder för att få tillbaka förtidspensionärer som har en arbetsförmåga kvar eller vill tillbaka till arbetsmarknaden finns det mer att göra, och det skulle jag gärna se att vi jobbade med.
Sven Otto Littorin (M):
Luciano Astudillo har frågat mig hur jag ska se till att de som står längst från arbetsmarknaden får hjälp och med vilka resurser jag ska se till att Ams kan rekrytera coacher. Frågan är ställd utifrån att Luciano Astudillo har uppmärksammat att regeringen har gett Ams det tydliga uppdraget att prioritera dem som står längst ifrån arbetsmarknaden och att de arbetslösa behöver få bättre hjälp än tidigare med att få ett arbete, till exempel genom förbättrad coachning. Luciano säger sig inte förstå hur detta ska kunna genomföras med tanke på de resurser Ams förfogar över.
Jag uppskattar att Luciano Astudillo ställer sig bakom regeringens tydliga inriktning på att förbättra den arbetsmarknadspolitiska verksamheten genom bland annat coachning. Regeringens arbetsmarknadspolitik har ett tydligt fokus på matchning och på dem som står längst från arbetsmarknaden. Genom att minska antalet åtgärder frigörs resurser för att förmedla jobb. Tidigare förmedlade man friår, nu coachar man till jobb. Det påverkar hur Ams utformar sin verksamhet och hur man använder tillgängliga resurser, bland annat genom att prioritera dem som har störst behov av hjälp och ett ökat inslag av coacher.
Jag tror att man har låst fast sig i den gamla arbetsmarknadspolitikens tänkande om man omgående börjar tala om att det behövs mer resurser för att ge arbetssökande bättre service och tjänster. Snarare handlar det om ett behov av omfördelning av befintliga resurser. Regeringens ambition är att varje sökande på sikt ska ha en personlig coach. Detta ska inte ses som någon extra insats som ska ligga vid sidan om förmedlingsverksamheten utan som en tydlig viljeinriktning om hur arbetsförmedlingen ska utvecklas.
Därför är jag är helt övertygad om att Ams kan påbörja utvecklingen av coachningen i år, inom ramen för de drygt 35 miljarder kronor som Ams har för bland annat arbetsförmedling och program.
Sven Otto Littorin (M):
Jo, jag hade faktiskt jobb- och utvecklingsgarantin uppställd på min lista, men min talartid tog slut - tiden går fort när man har kul! Jag håller helt med - ja, kanske inte i kritiken mot regeringen! Vi jobbar väldigt intensivt just med jobb- och utvecklingsgarantin nu. Den följer tre spår. Det första spåret är naturligtvis det lagtekniska utrymmet. Det har sin gång.
Därtill följer en annan väg, som är budgetarbetet, och den tredje är innehållet, alltså det som vi kanske ska ägna mest tid åt. När det gäller innehållet har vi nu haft flera partssamråd, och vi kommer att fortsätta diskutera med både parterna på arbetsmarknaden, Ams och andra hur vi på bästa sätt ska kunna utveckla innehållet på det sätt som vi, tror jag, ändå måste finna något slags enighet om, nämligen att göra personer som har varit borta från arbetsmarknaden så att säga anställningsbara.
Det är det som det i grunden handlar om. Jag var i Norrköping i går hos min favoritsosse, som jag brukar säga, Lasse Stjernkvist, och träffade flera personer, arbetslösa, som nu läser på folkhögskola för att komplettera olika examina som de saknar. Det jag fick veta där var att det finns 6 000 personer i Norrköping som saknar grundskoleexamen. Det är klart att jag väldigt gärna kan hålla med om att då är man knappt anställningsbar. Så är det.
Det är klart att man inom ramen för jobb- och utvecklingsgarantin ska ha en möjlighet att komplettera sin examen för att kunna vara bättre anställningsbar på arbetsmarknaden. Det tycker jag är en sådan rimlig åtgärd som jag gärna medverkar till ska vara möjlig. Jag vill än så länge avvakta lite grann. Nu jobbar vi som sagt intensivt på Arbetsmarknadsdepartementet just med alla de här tre delarna: lagstiftningen, budgeten och innehållet. Pengarna är en lite intressant fråga.
Den första siffran jag hörde, från Dan Andersson på LO, var att det skulle kosta 2 miljarder, och nu är vi uppe på 22 miljarder. Wanja Lundby-Wedin var uppe i 6 miljarder i början av januari. Det är alltså 2-4 miljarder i veckan som kostnaderna ökar med. Låt oss återkoma till det när vi ser vad innehållet ska vara och vad vi räknar på, så ska vi nog kunna lösa det också. Men jag är fullt medveten om att det, precis som Luciano Astudillo säger, inte är gratis.
Sven Otto Littorin (M):
Det nämns lite olika siffror när det gäller pengarna. Dan Andersson pratar om 2 miljarder, Wanja Lundby-Wedin pratar om 6 miljarder, och Bo Bylund nämner i sitt remissvar 22 miljarder. Jag tror att man då har definierat sakerna lite olika och räknat in lite olika saker. Men ett är säkert: Det är inte gratis. Det är vi helt överens om. Jag ska göra vad jag kan för att se till att vi får ett rimligt innehåll i detta. Jag är helt övertygad om att vi måste få matchningen att funka.
Vi har dragit ned på de programplatser som så att säga har varit närmast arbetsmarknaden för att vi i stället ska kunna göra lite mer för dem som befinner sig längst från arbetsmarknaden. Men det kommer ändå inte att vara gratis. När vi presenterar budgeten och innehållet kommer Luciano Astudillo säkert att ha åsikter om det. Och det är inte orimligt. Det är oppositionens uppgift att driva på och ifrågasätta och driva sin egen linje.
Vi tar partssamråden på väldigt stort allvar för att vi ska kunna ta ställning till vilka de konkreta behoven är och hur man ska kunna göra det så bra som möjligt. Syftet är gott - det tror jag att till och med Luciano Astudillo kan hålla med om. Vi vill att de som befinner sig långt ifrån ska ha lättare att ta sig in på arbetsmarknaden.