KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Stenberg (S):
Precis som näringsminister Maud Olofsson säger handlar detta om både en civil och en militär del. Det är klart att det kan finnas förståelse för att processen i de båda departementen måste ske, men till saken hör att riksdagen fattade beslut om denna inriktning för snart tre år sedan.
Det vore kanske bra om de två departementen kunde hasta på lite med beslutet. Som sagt var är utvecklingen i både Arvidsjaur och min hemkommun Arjeplog mycket positiv, och vi känner framtidstro och så vidare. Men vi lever tyvärr med en befolkningsutveckling som är negativ.
I min egen hemkommun är vi snart under 3 000 invånare, och i Arvidsjaur är man under 7 000 invånare, så alla positiva beslut som innebär fler arbetstillfällen gör att vi förhoppningsvis också kan se en inflyttning.
Därför känner man nu en liten oro för att den borgerliga regeringen och departementen ska utreda sönder ett vinnande koncept och aldrig komma till skott med de beslut som krävs.
Jag tror att precis som på fordonssidan inser kanske snart vårt grannland, som också har snö, kyla och mörker, potentialen i att samla och utveckla olika testningar i subarktisk miljö som dessutom skulle kunna gå att sälja till övriga Europa och andra länder. Vi känner starkt att det skulle vara mycket bra om regeringen kunde fatta beslut så snart som möjligt.
Den administrativa delen som skulle ligga i Arvidsjaur är av yttersta vikt både för Arvidsjaur och för Norrbotten. Även om Arvidsjaur fick en del kompensation i försvarsbeslutet lider de, precis som nästan alla andra Norrbottenskommuner, av en utflyttning. Befolkningen blir äldre, och vi blir tyvärr inte fler.
Vi har plats för många, många fler nya norrbottningar. Beslutet är fattat i riksdagen. Både jag och Arvidsjaurborna, och kanske många andra norrbottningar, väntar på att Maud Olofsson och försvarsministern ska samla ihop sina utredningar och sina tyckanden och komma med ett positivt beslut som man kan leverera till Arvidsjaur.
Återigen: Det vore jättebra om näringsminister Maud Olofsson kunde ge ett mer konkret svar på när hon tror att detta skulle kunna ske.
Maria Stenberg (S):
Den positiva utveckling som just nu sker i Norrbotten tycker jag varken att vi kan hylla eller beskylla den borgerliga regeringen för. Den positiva utveckling som sker i Norrbotten handlar, som jag sade i mitt första anförande, mycket om de socialdemokratiska politiker som faktiskt har styrt och verkat i Norrbotten under väldigt många år. Det gäller utbyggnaden av flygplatsen, utlokalisering av högskoleutbildningar och utbyggnad av bredband.
Jag skulle nog vilja säga att en lång tradition av socialdemokratisk politik i Norrbotten och i landet har hjälpt till så att den positiva utvecklingen sker just nu i Norrbotten - trots att vi ser en befolkningsminskning i Norrbotten som är väldigt oroande. Jag skulle faktiskt vilja hålla mig till Arvidsjaur och CTÖ, för det var det min interpellation handlade om.
Jag kan bara konstatera att efter att riksdagen fattade beslutet i december 2004 kan man säga att den socialdemokratiska regeringen satt i ett och halvt år. Den borgerliga regeringen har nu snart också suttit i ett och ett halvt år. Då kan man så att säga låta udda vara jämnt om vi ska se det på det viset.
Det gäller att se till att Sverige som nation, Norrbotten som region och Arvidsjaur som ett väldigt bra centrum för testning av olika materiel, människor, bilar och så vidare verkligen får stöd och hjälp och att man ser till att besluten kommer.
Jag känner att det finns en risk för att det finns andra aktörer som kan se potentialen när det gäller framtiden för den här branschen. Det är det som gör att det är så oerhört viktigt för Arvidsjaur och för Arvidsjaurborna att näringsministern och Näringsdepartementet tillsammans med andra berörda myndigheter ser till att beslutet kommer för en fortsatt positiv utveckling i Arvidsjaur och i Norrbotten.
Maria Stenberg (S):
Jag ska börja med att tacka arbetsmarknadsminister Sven Otto Littorin för svaret, men med anledning av svaret kan jag konstatera att det är viktigt att det finns ett regionalpolitiskt synsätt i de allra flesta frågor. Norrbotten är faktiskt Sveriges största län till ytan, en fjärdedel av landets totala landareal. Belgien, Nederländerna och Luxemburg motsvarar tillsammans endast tre fjärdedelar av Norrbottens yta.
Som ni förstår lever vi med långa avstånd och just nu med kallt klimat. Som kuriosa kan jag nämna att minus 37,8 grader var den lägsta uppmätta temperaturen i Norrbotten under förra året. Men tyvärr bor endast 2,8 procent av Sveriges befolkning i Norrbotten. Som man förstår skulle vi välkomna många flera blivande norrbottningar.
I Norrbotten finns gruvorna, stålet, vattenkraften, skogsbruket och papperet men även en omfattande testverksamhet och en livaktig turistnäring. Och det byggs som aldrig förr hemma i Norrbotten. Optimismen frodas och framtidstron är stor. Det spikas, det gjuts och det bryts malm. Men mitt i allt det här måste vi ändå kunna se att under år 2006 och en bit in på 2007 rapporterades och anmäldes 109 000 arbetsskador.
Merparten av dessa är olyckor på arbetsplatsen. Dessutom dog 66 människor i olyckor på jobbet förra året. Som om detta inte vore nog dör fler än 100 människor varje år därför att de tidigare kommit i kontakt med asbest. Att människor blir sjuka och skadas eller riskerar att dö på grund av arbete är helt oacceptabelt. Det förebyggande arbetsmiljöarbetet måste stärkas, inte urvattnas som det riskerar som en konsekvens av borgerlig politik.
Nedläggningen av Arbetslivsinstitutet var ett dråpslag, och urholkningen av Arbetsmiljöverkets budget innebär många negativa saker, bland annat kanske för tillsynen på arbetsplatser i glesbygd. Närmare 160 miljoner kronor ska bort från Arbetsmiljöverket fram till år 2009. Det innebär beslut om att 225 årsarbetskrafter ska bort, hälften av huvudkontorets anställda i Solna. Men det räcker inte, utan nu behöver man ytterligare skära ned.
Ca 50 helårsarbeten ska tas bort, och nu står de regionala distrikten på tur. I Luleå innebär det en minskning med totalt nio anställda fram till år 2009. I Norrbotten har som sagt Arbetsmiljöverket stora landområden att arbeta över, med långa avstånd och resor. Lägg dessutom därtill ett kallt klimat.
Det är klart att de distrikten, de arbetsplatserna och vi som bor i dessa områden utsätts för stora påfrestningar om man inte kan garantera en tillsyn på våra arbetsplatser. Dessutom kan man konstatera att Arbetsmiljöverkets inspektörers vardag i Norrbotten i framtiden kommer att i ökad utsträckning innebära ökad bilkörning under många och långa mil.
Deras egen arbetssituation innebär på det sättet ökade risker. Frågan till arbetsmarknadsministern kvarstår. Tror verkligen inte arbetsmarknadsministern att Arbetsmiljöverkets minskade budget påverkar verkets möjlighet att kontrollera efterlevnaden av arbetsmiljölagen på arbetsplatser i just gles- och landsbygd?
Maria Stenberg (S):
Jag vill återigen påminna arbetsmarknadsministern om att vi som bor i glesbygd och kanske framför allt i Norrbotten har mycket stora landytor och långa avstånd mellan olika arbetsplatser och arbetsmarknadsregioner. Det innebär att en generell neddragning på Arbetsmiljöverket oroar oss. Om Arbetsmiljöverket i stora distrikt som Luleå får neddragna anslag ska det betalas någonstans.
Vi är väldigt oroliga över att det blir arbetsplatser som ligger långt ut i landet som får göra det. Det skulle vara jätteintressant att veta om arbetsmarknadsministern vet hur långt Arbetsmiljöverkets inspektörer i Luleå har till gruvan i Kiruna, eller hur långt denna inspektör har om han sedan ska resa från LKAB i Kiruna till nästa gruva som ligger i norra Västerbotten. Vi talar om väldigt långa avstånd där man förflyttar sig med bil.
Det innebär också en arbetsmiljörisk för de inspektörer som jobbar i regionen. Ett av politikens viktigaste verktyg är att ta hänsyn till de regionala skillnader som finns i hela landet. Det gäller inte bara i arbetsmiljöfrågor utan i de allra flesta politiska frågor. Herr talman!
Det känns så himla trist att höra arbetsmarknadsministerns svar på min interpellation där ministern konstaterar att han flera gånger har svarat på liknande frågor. Vi som bor långt ute i landet vill att våra frågor ska tas på största allvar. Vi anser att vår arbetsmiljö och våra arbetsplatser är precis lika viktiga som alla andra arbetsplatser.
De som jobbar i gruvan i Kiruna eller bygger på Silvermuseet hemma i Arjeplog tycker att deras arbetsmiljö och Arbetsmiljöverkets förmåga att kunna inspektera deras arbetsplatser ska vara lika viktig. Konsekvensen blir att vi ser med förskräckelse på att det kanske innebär att man inte klarar av det när man får ett minskat anslag.
Större delen av inspektörernas tid kommer att gå åt till att sitta och åka i bil mellan olika arbetsplatser. Frågan är återigen: På vilket sätt kommer arbetsmarknadsministern att kunna ta på sig sina regionalpolitiska glasögon och titta på Arbetsmiljöverkets budget och säga att människor som bor i glesbygd och jobbar i glesbygd där man har långt mellan olika arbetsplatser kommer att prioriteras, och deras arbetsmiljö kommer också att prioriteras?
Maria Stenberg (S):
Det är sant att man har gjort de största neddragningarna på huvudkontoret. Men det räcker inte för att man ska få ihop sin budgetram till år 2009. Nu står distrikten på tur, och det är det som oroar mig och mina väljare som bor och lever i glesbygd. Egentligen kanske det inte handlar så mycket om en större eller en utökad budget. Det handlar framför allt inte om en mindre. Vi tror inte att en mindre budget gynnar arbetsplatser som ligger långt ute i glesbygd.
Jag tror att man måste kunna se att det finns regionala skillnader när man nu gör sådana här neddragningar. Även om ministern inte tycker det så tycker vi att det är dramatiska neddragningar på Arbetsmiljöverkets budget. Det handlar också om att Arbetsmiljöverkets inspektörer har till uppgift att göra tillsyn på alla arbetsplatser över hela Sverige. Det handlar om information och kanske om stöd och hjälp.
Vi vet att det finns få arbetsgivare ute i Norrbotten. Där är det långt mellan arbetsgivarna. Det är klart att Arbetsmiljöverkets inspektörer gör en insats också när det gäller information och stöd och hjälp för att arbetsgivarna ska kunna ha en god arbetsmiljö.
När man pratar om utanförskapet och människor som inte har jobb eller människor som slås ut på grund av sitt arbete vet vi att det har skett och sker i ganska stor omfattning i Norrbotten. Man ska komma ihåg det jag säger: Vi i Norrbotten står för den tunga basindustrin, och vi har de kanske svåraste arbetsförhållandena till och från på olika arbetsplatser.
Därför blir det så oerhört viktigt för oss att diskutera och lyfta fram frågan och säga att det finns regionala skillnader. Det är jätteviktigt att ha ett regionalpolitiskt synsätt, framför allt för människor som bor i gles- och landsbygd.
Maria Stenberg (S):
I dag är det riksdagens framtidsdag, och jag har just lyssnat på ett föredrag om regional befolkningsomfördelning. Det är ingen hemlighet att Norrland och Norrbotten tappar i befolkning och att det i framtiden kommer att ställas högre krav på ett nationellt ansvar när det gäller människor boende i glesbygd och landsbygd, kanske framför allt i Norrbotten.
Regionen och orterna kommer inte själva att klara av att på ett gott sätt upprätthålla en god samhällsservice. Därför vore det väldigt framsynt av näringsministern att nu genast påbörja sitt nationella ansvar för en ort som Seskarö, som i framtiden med en eventuell nedläggning av sågverket kommer att få det oerhört tufft och hårt.
Hur vi än vrider och vänder på frågan om nedläggningen av sågverket på Seskarö, Sveaskogs ansvar, råvaror och så vidare handlar det om människor av kött och blod, 60 människor boende på Seskarö som kommer att förlora sina jobb. Det är det som det handlar om. Det handlar om deras familjer och deras barn och om hela bygdens utveckling.
Det är därför jag anser att det vore klädsamt om näringsministern skulle kunna tänka sig att åka till Seskarö och besöka människorna som bor där.
De känner säkert stor panik, ilska och frustration över att de inte får besked om det finns någon möjlighet för någon annan intressent att ta över den framgångsrika såg som Seskarö har. Politik är att vilja någonting.
Som jag sade tror jag att de människor som bor på Seskarö vill se prov på den politiska viljan hos näringsministern just nu. Därför är frågan: Finns det möjlighet för någon annan att driva den framgångsrika sågen vidare? Den frågan tycker jag att näringsministern är skyldig Seskaröborna och dem som jobbar på Seskarösågen ett svar på.
Maria Stenberg (S):
Jag ska villigt erkänna att det är jätteroligt att bo och leva i ett län där tillväxten är hög. Det är jätteroligt att Ikea etablerar sig i Haparanda i mitt hemlän Norrbotten.
Men samtidigt får vi inte glömma att vi lider av en befolkningsutveckling som inte supportar regionens eller den lokala ortens förmåga att ge god samhällsservice till människor som bor i Norrbotten eller på mindre orter i inlandet.
Det är där det måste finnas ett nationellt ansvar, och just nu har näringsminister Maud Olofsson det nationella ansvaret för regionalpolitiken.
Jag ska inte här och nu göra mig till expert på sågverksindustrin, men det har varit ganska svårt för Seskaröborna och sågverksarbetarna att få träffa Maud Olofsson och uttrycka sina farhågor, sina framtidsplaner och sina visioner för Seskarö. Jag tror inte att de inte har det.
Man har hitintills inte lyckats med det, och därför ska jag informera näringsministern, som den statliga representanten i Setra, om vilka funderingar man har. De funderar över varför man ska lägga ned dem. Varför just det här sågverket? Man tjänar ju pengar och är lönsamma. Man har investerat 6 miljoner alldeles nyligen. Det är klart att man funderar över varför detta ska ske.
Man funderar också över sådana saker som jag inte är expert på, till exempel hur timmerflödena fungerar inom Sveaskog. Varför har man inte gjort en total utredning av hur sågverken i Norrbotten ser ut? Dessutom funderar man över en tillväxtplan och en skogsplan för de närmaste tio åren. Sedan är man också väldigt intresserad av om det finns någon konkurrensanalys angående sågverken.
I grund och botten förstår jag mycket väl varför man är så orolig, därför att de tjänar ju pengar.
Maria Stenberg (S):
Jag tyckte att interpellationen var så intressant att jag ville ge mig in i debatten. Begreppet utanförskap åstadkommer, tror jag, en ganska stor förvirring inte bara mellan den moderatledda regeringens olika statsråd.
Förvirringen blir nog också rätt markant bland människor som ska försöka förstå om de finns i utanförskapet eller om de finns utanför utanförskapet så att säga. När man i finansplanen beskriver detta utanförskap som människor finns i som helårsekvivalenter blir det ännu mer förvirrande. Handlar utanförskapet och den diskussionen om människor som inte har ett arbete att gå till?
Eller handlar utanförskapet om människor som har ett jobb att gå till men som kanske just den aktuella veckan det aktuella året var förkylda, var hemma med sjukt barn eller var föräldralediga?
Jag tror inte att begreppet utanförskap gynnar människor som står väldigt långt från arbetsmarknaden, som alltså har svårt att få ett jobb - människor med låg utbildning, funktionshindrade, människor som har varit långtidssjukskrivna och kanske skulle behöva en anpassad arbetsplats.
Det är verkligen på tiden att den borgerliga regeringen, efter att i två år ha använt sig av begreppet utanförskap som någon slags massa av människor, talar om vad det är man menar. Vilka människor är det som finns i detta utanförskap, och hur ska vi se på det? Är det människor som inte har ett jobb att gå till? Eller är det människor som kanske några dagar under året inte går till jobbet på grund av sjukskrivning?
Jag ser verkligen fram emot ett tydligt budskap om vad och vilka som ingår i de borgerligas beskrivning av ett utanförskap i det här sammanhanget.
Maria Stenberg (S):
Det var intressant att få veta att åtminstone Moderaterna inte har med människor som är tillfälligt sjuka eller barnlediga i sin begreppsförklaring när det gäller utanförskapet. Men som arbetsmarknadsministern sade omfattas ju människor som har sjuk- och aktivitetsersättning av förklaringen av begreppet utanförskapet. Då kan man fundera på vilka människor det är som finns där.
Vilka individer är det, vad gör de där och varför är de där? Man måste sansa sig lite grann och konstatera att de förtidspensionerade är människor som under lång tid har slitit ut sig på sina arbetsplatser. Det är människor som har jobbat med saker och ting som har gjort att de har blivit sjuka.
Det handlar inte om individens egen vilja att jobba eller inte, utan det handlar om vilka fysiska eller psykiska förutsättningar som finns att verkligen jobba. I min familj fanns en närstående person som blev sjuk och inte fick gå till jobbet varje dag - och som led mycket av det.
Om nu människor finns i Moderaternas utanförskapsbegrepp - i sjuk- och aktivitetsersättning - varför drar man ned på medel till Arbetsmiljöverket? Varför tog man med ett pennstreck bort ALI, där det faktiskt skedde forskning om vad det är som gör att människor blir sjuka på sina arbetsplatser och vad som kan förbättras? Varför gjorde man så?
Maria Stenberg (S):
Om man, som borgerligheten, ser på utanförskapet och människor som inte har ett jobb på så sätt att välfärdssystemet eller våra trygghetssystem är de system som är för generösa och det som gör att människor hålls kvar i utanförskap, då kan jag förstå det här.
Men om man ser på aktiv arbetsmarknadspolitik som en första, andra, tredje eller fjärde chans för människor som har stått utanför arbetsmarknaden under lång tid blir svaret något helt annat när det gäller våra trygghetssystem. Då innebär det att det är ett system som man har tillgång till när man till exempel går mellan olika jobb.
Aktiv arbetsmarknadspolitik handlar för oss socialdemokrater just om att man ska få chansen till en arbetsmarknadsutbildning. Om jag som individ skulle behöva visst stöd och viss hjälp för att kunna få ett jobb så kanske det handlar om mitt anställningsstöd för att jag ska kunna få ett jobb.
Det handlar om att jag kanske behöver ha en praktikplats eller en möjlighet hos en speciell arbetsgivare för att i slutändan bli matchningsbar på den öppna arbetsmarknaden. Då blir Moderaternas slaskpost i budgeten väldigt knepig.
Jag har varit med två gånger i utskottet när man har använt sig av det konto som gör att människor kan få en arbetsmarknadsutbildning till att täcka ogenomtänkta förslag från den moderata regeringen.
Därför blir frågan fortfarande: Om man nu tycker att människor ska få en andra och en tredje chans, varför satsar man då inte pengar på arbetsmarknadsutbildningar, bristutbildningar, praktikplatser och möjligheter för människor som kanske under en period i sitt liv - ungdomar till exempel - inte orkade eller kunde hänga med i grundskola och gymnasieskola?
Varför ger man inte människor en andra chans? Varför ser man inte rättvisan i att människor kan ändra sig och att behoven ändrar sig? Vi vet att arbetsmarknaden i dag inte ser ut som i går, och den kommer säkert inte att se likadan ut i morgon.
Maria Stenberg (S):
Jag är övertygad om att politik gör skillnad och att politik handlar om visioner. Verklig frihet för människor kräver faktiskt också rättvisa. Jag sade aldrig att jag inte hade någon tilltro till myndigheter, som statsrådet uttryckte sig. Jag menade mer att statsrådet själv har lagt ärendet i knäet på myndigheterna.
Men det finns faktiskt en oro ute i glesbygden och på landsbygden. Annars skulle jag inte stå här och debattera det med statsrådet. Människor som till exempel bor i Adolfsström, som har åtta mil till närmaste tätort, är ju oroliga för hur de ska kunna fortsätta att driva sina företag, hur de ska kunna hantera kontanter, hur lantbrevbäringen ska fungera och var närmaste kassaservice kommer att finnas.
Man måste också kunna se att det inte går att blint lita på marknaden. Det finns områden i Sverige där det inte finns någon lönsamhet. Kommunen som jag kommer från är lika stor som Skåne och Blekinge tillsammans, och vi är strax över 3 000 invånare. Då kan man förstå att det inte precis är något högsäte för marknadskrafterna. Det är därför människor är oroliga.
Kommer staten att ta sitt ansvar och se till att de kan ha en fungerande betaltjänst, att de kan få sin post och de kan hantera den dagliga servicen som man är van vid och kanske tar för given på större orter.
Sedan finns också en undran, och jag undrar också om statsrådet menar att även enskilda personer ska omfattas av den grundläggande servicen och ha tillgång till betaltjänster och så vidare. Det finns ju enskilda personer som lever långt ute i landet. Det finns enskilda människor som i sitt liv inte får, kan eller har möjlighet att ha ett fungerande bankkonto.
Det finns människor som bor i områden där det inte finns ett fungerande och snabbt bredband så att de på det viset kan ta till sig den nya kommunikationen. Gäller det här också enskilda personer?
När det sprids en oro i den befolkning som lever ute i glesbygden, när de känner att den allmänna servicenivån i samhället minskar, späder det i sin tur på en negativ befolkningsutveckling för oss som bor väldigt långt ut i landet.
Det är jättebra att statsrådet skickar ut ett pressmeddelande om att regeringen vill klargöra förhållandet mellan allmänna råd, postutdelning i tätort och utdelningsplikten. Det är därför jag är här i dag. Människor hemma, människor ute i landet förväntar sig också att statsrådet ska förklara sin politiska vision av hur hela landet ska leva, hur människor långt ute i glesbygd ska kunna driva sina företag och hur man ska kunna hantera kontanter.
Det är ju så att den lag som slutade att gälla den 31 december 2007 inte ersätts av någon ny lag utan av en målsättning.
Det vore tacksamt.
Maria Stenberg (S):
Nej, statsrådet Åsa Torstensson, jag åker inte landet runt och säger att Posten ska läggas ned. Det är inte det min interpellation handlar om. Däremot finns en diskussion inom borgerligheten om en bolagisering av Posten och kanske i förlängningen en privatisering. Men det kanske vi kan återkomma till så småningom i en annan debatt.
Det är bra att statsrådet slår fast att det inte kommer att ske någon förändring med tanke på människors oro ute i gles- och landsbygd. Man kan känna sig lugnad av att veta att man kommer att kunna tillgodogöra sig den grundläggande samhällsservicen, vilket betaltjänster innebär för många människor.
Med hänvisning till den nya tekniken och att äldre personer och pensionärer inte vill använda sig av den nya tekniken kan jag konstatera att det är tur att den förra socialdemokratiska regeringen gjorde en satsning på utbyggnad av bredband. Det innebär att stora delar av landet har tillgång till bredband - även i lands- och glesbygd.