KBLab/rixvox huggingface dataset:
Alf Eriksson (S):
Jo, det är möjligt att det är en omfördelning av pengar, men de går inte till förnybar energi. Pengarna för utveckling av förnybar energi minskar.
I stället satsas det en hel del pengar, inte minst EU-pengar, på utveckling av ny kärnkraft och lagring av koldioxid. Det kallar jag inte förnybart. Det finns en skrivning i presentationen om en massiv satsning på förnybar energi.
Den har vi hitintills i alla fall inte sett mycket av. Vi kan fortsätta den diskussionen när det gäller statliga Vattenfall. Vi har ju ett utmärkt verktyg i Vattenfall som kan visa vägen, och vi har ett riksdagsbeslut från 2005 som säger att Vattenfall ska vara ledande i omställningen till hållbar energi.
Tycker Björn Hamilton att det räcker med att hålla tal på Vattenfalls stämma för att ändra bolagsordningen så att man styr Vattenfall åt rätt håll?
Hitintills har vi inte sett att det har kommit någonting från regeringens sida när det uppenbarligen är så att Vattenfall inte gör den satsning på förnybart som det tidigare riksdagsbeslutet innebar, trots den massiva kritik som fanns här i riksdagen redan under förra mandatperioden.
Alf Eriksson (S):
Jag är ganska övertygad om att det beslut vi ska fatta här på onsdag morgon inte överensstämmer med riksdagsmajoriteten. Jag tror att ni i Centerpartiet har hamnat i dåligt sällskap. Ni skulle nog bra gärna ansluta er till oppositionens energipolitik.
På Folkpartiets hemsida kan man se Folkpartiets uppfattning i flera av de frågor som vi har debatterat i kväll. Där kan man läsa att det är jättebra att Industrikraft bildas med Vattenfall och att ett nytt kärnkraftverk ska stå klart inom tio år - det kan ju inte vara något annat.
Man kan läsa att Vattenfall inte får bli någon lekstuga för ineffektiv klimat- och energipolitik. Vattenfalls ägardirektiv får inte fokusera på förnybar energi. Pengarna ska satsas på kärnkraft och CCS-teknik. Inte något av det tycker jag stämmer överens med det vi fick höra i energiöverenskommelsen i våras.
Jag kan inte göra någon annan tolkning. Vad gör Jan Andersson för tolkning av uttalandena när det gäller kärnkraftsutbyggnad i Vattenfalls regi och satsningarna på det förnybara?
Alf Eriksson (S):
Det första beskedet som Jan Andersson lämnade är lite häpnadsväckande, i alla fall ur demokratisk synpunkt. Det som beslutas i riksdagen gäller här inne. Utanför riksdagen gäller det tydligen inte. Då ska man kunna säga precis vad som helst när man förmedlar sin politik.
De fyra partier som utgör regeringsunderlaget har tydligen en politik ute i landet i sin politiska diskussion med väljarna och en annan politik här inne i riksdagen. Så kan det väl ändå inte vara? Ett annat bekymmer som måste uppstå i den här situationen är uranbrytningen.
Om man är moraliskt stabil och vill bygga kärnkraftverk borde det väl vara som statsministern säger, att man ska öppna för uranbrytning. Jan Andersson har en replik kvar för att svara på det. Jag fick en fråga om Vattenfall. Visst går det att förena.
Vi har på grund av våra stora vattenkraftstillgångar goda möjligheter att använda detta företag för att uppnå målsättningar som gagnar vårt land och industrins fortlevnad samt utvecklingen av förnybar energi. Det är fullt möjligt.
Det som skiljer oss åt är att vi aktivt vill använda Vattenfall som ett verktyg. Vi äger ett av de viktigaste verktygen på det energipolitiska området. I slutet av den förra mandatperioden kom Centerpartiet med kritik för att vi inte styrde Vattenfall hårdare. Nu har vi väntat i tre och ett halvt år och vi har inte hört någonting från regeringssidan.
Alf Eriksson (S):
Helt kort vill jag ta upp en moralisk fråga. För oss socialdemokrater finns det ett moraliskt förhållningssätt till folkomröstningar. År 1980 hade vi en folkomröstning om kärnkraften. Sedan dess har en hel del hänt i opinionen.
I mitten av 1980-talet fick man kämpa som bara den för att få lov att köra burkarna. Det går ju åt ganska mycket energi. Nu har vi kommit dithän att vi börjar få fram så mycket förnybar energi att man nästan får börja kämpa för en avveckling.
Annat är det med Mikael Oscarssons partis resa i frågan. Jag kommer ihåg hur det var efter Tjernobylolyckan 1986. Då stod Mikael Oscarssons partiledare här i kammaren och jämförde de två Barsebäcksreaktorerna med två Pershing 2-robotar nere i Skåne som när som helst kunde explodera.
Då skulle kärnkraften enligt Kristdemokraterna snabbavvecklas, i strid med folkomröstningsbeslutet. Nu har opinionen vänt och ligger någonstans i mittfältet. Också Kristdemokraterna har vänt i frågan. Nu är man för kärnkraften.
Jag tycker att det finns en moralisk fråga i det här med hur man förhåller sig till folkomröstningar. Hur skulle det bli om det som inte får lov att hända - en kärnkraftsolycka - mot all förmodan hände? Hur skulle Kristdemokraterna i den situationen i framtiden förhålla sig till kärnkraften?
Alf Eriksson (S):
För mig är jämförelsen med Pershing 2-robotar och det som sagts om att det bara åren får gå inte längre är så farligt en något underlig argumentation. Jag svarar gärna på frågan om den framtida energiförsörjningen. Energimyndigheten räknar med att vi framåt 2020 har ett överskott i häradet 25 TWh.
Det är då, utifrån vad man i dag kan bedöma, som de första kärnkraftsreaktorerna börjar falla ut. De sista faller inte ut förrän i slutet av 2030-talet eller i början av 2040-talet. Till dess hinner mycket hända. Utvecklingen går framåt.
Det borde inte vara några större bekymmer att i början av 2020-talet fasa ut de äldsta reaktorerna med tanke på vårt energiöverskott. Mikael Oscarsson har rätt till ytterligare en replik, så jag skulle vilja ha ett svar från honom om en annan sak. Många gånger framställs det här så att vi ska bygga ut kärnkraften för att exportera.
I Tyskland har man beslutat att avveckla kärnkraften. Menar Mikael Oscarsson och hans allianskolleger att tyskarna inte begriper sitt eget bästa? Samtidigt ska vi bygga kärnkraft och exportera till Tyskland. Jag får inte den ekvationen att gå ihop; det är inte logiskt.
Basindustrin kan vara trygg med den rödgröna alliansens energipolitik. Den kommer att få sin energi. Vi kommer att göra allt för att den också ska få energin till lägre priser eftersom vi har så mycket mer vattenkraft än vad många andra länder med svårare betingelser kan erbjuda.
Alf Eriksson (S):
Tack för svaret, jordbruksministern! Vårt land har länge kännetecknats av att vi har högt ställda krav på djurmiljö och djurskydd. Självklart har det varit så att det är djuren som står i centrum för denna syn.
Men det har också gjort oss kända för att vi har en human djurhållning som också ger en bättre livsmedelskvalitet. Inte minst inom EU har Sverige mycket aktivt drivit på för att förbättra miljön för djuren. De flesta av oss minns bilderna från förfärliga djurtransporter. En del finns säkerligen kvar.
Vi minns Margareta Winbergs väldiga ansträngningar när vi var nya EU-medlemmar för att få de europeiska reglerna att närma sig dem som vi har haft och har i Sverige. Detta har gett stort förtroende för svensk livsmedelsproduktion.
Sannolikt har det också inneburit att våra produkter har fått ett mervärde på marknaden. Inte minst svenska konsumenter har i stor utsträckning valt svenska produkter och det de står för framför importerade produkter som många gånger är framställda under sämre förhållanden. Allt det här förpliktar.
Det är därför med stor oro som vi ser hur det ena larmet efter det andra kommer fram och påvisar grava brott mot djurskyddslagen, och bilden av det goda, svenska djurskyddet håller på att krackelera. För de flesta står det klart att om efterlevnaden av en lagstiftning brister måste man öka kontrollen.
Om vi har ett ökat antal rattfyllerister sätter vi väl in mer resurser för att få kontroll och en ökad lagefterlevnad, inte mindre! Men regeringen har gjort på det här sättet. Konsekvensen av omläggningen har blivit minskade kontroller samtidigt som vi får allt fler larm.
Även om djurskyddskontrollen inte var perfekt tidigare var den mycket bättre före omläggningen som inneburit att ansvaret har överförts från kommuner till länsstyrelser. En utredning för flera år sedan visade att det skulle bli sådana här konsekvenser om inga mer medel tillsköts när man gjorde en sådan här omläggning.
I Halland har antalet inspektörer i och med omläggningen minskat med hälften. Vi har sex kvar. Min fråga kvarstår: Vad avser jordbruksministern att göra för att vi ska få en bättre och inte en sämre kontroll av djurskyddet så att förtroendet för svensk djurhållning kan återupprättas?
Alf Eriksson (S):
Faktum kvarstår. Omläggningen har misslyckats eftersom larmen ökar i antal och brister i djurskyddet uppdagas mer och mer. Det är inte länge sedan vi såg vidriga bilder som kablades ut i medierna.
Den allmänna inställningen verkar vara att man lite grann kan se på detta mellan fingrarna. Nu säger jordbruksministern att omläggningen inte har inneburit några minskade anslag. Det påstår jag inte heller, men antalet inspektörer har minskat.
Oavsett hur bergen ser ut borde det väl vara antalet personer som ska beta av dessa som kan röna framgång, inte om man har lika mycket medel. Som jag tidigare nämnde har konsekvensen för mitt hemlän Halland blivit att vi nu har hälften så många inspektörer jämfört med tidigare som ska beta av det berget.
Det kan inte vara rimligt. Bakgrunden till debatten tycker jag och mitt parti är ytterst allvarlig. Den handlar om förtroendet för vår livsmedelsproduktion. Den handlar om förtroendet för vårt sätt att vårda våra djur.
Om vi inte kan upprätthålla kontrollen av den lagstiftning vi har kommer det att drabba oss hårt både i anseende och rent ekonomiskt. Förtroendet för vår livsmedelsproduktion hänger i hög grad samman med vilken djurhållning vi bedriver.
I och med omläggningen till länsstyrelserna säger jordbruksministern att det inte förekom någon kontroll i vissa kommuner.
Nej, men det förekom en hel del samarbete mellan kommunerna, över länsgränserna, för att vidmakthålla kompetens och en bättre arbetsmiljö för inspektörerna.
I samband med omläggningen slogs den möjligheten sönder eftersom länsgränserna i det närmaste blev som nationsgränser.
Herr talman! Mina frågor kvarstår: Hur ska vi få upp anseendet? Ämnar statsrådet ta ytterligare initiativ för att vi ska få en fördelning av medlen så att de i större utsträckning går till de län som har flest djur och inte till dem som har minst?
Alf Eriksson (S):
En sak kan Eskil Erlandsson och jag vara helt överens om och det är synen på djurskyddet och det mervärde som ett gott djurskydd ger till näringen. Det är vi helt överens om. Nu gäller det att upprätthålla det, och det är där vi ser brister. Eskil Erlandsson säger att det har blivit en bra fördelning efter den förändring som gjorts.
Jag kan konstatera att vi i Halland behövde 3 miljoner för att upprätthålla den tidigare nivån på djurskyddet. Det blev 500 000. Det räcker inte för att klara av djurskyddet i ett så djurtätt län som Halland. Jag kan även hålla med om att antalet sällskapsdjur ökar.
Man kan ha olika åsikter om hur många djur vi ska trycka in i våra lägenheter. Men fullt klart är att om antalet sällskapsdjur ökar och de också ska in under kontrollen innebär inte det att det behövs minskade resurser för djurkontrollen, utan det innebär att det behövs ökade resurser. Det har vi inte sett någon skymt av.
Nej, det är klart att det inte går att kontrollera bort ansvaret. Ansvaret ligger hos djurägaren. Ansvaret ligger hos bilföraren för att han framför sin bil säkert. Trots det händer det då och då att det är lite si och så med detta.
Det ska finnas en kontroll, så att man upplever att risken är uppenbar att man blir avslöjad om man inte följer den lagstiftning som vi i demokratisk ordning har fastställt här i riksdagen. Herr talman! Vi behöver mer resurser och en bättre fördelning för att klara djurskyddet i landet.
Alf Eriksson (S):
Tack, socialministern, för svaret! Den här frågan har varit en av den här mandatperiodens skarpaste ideologiska frågor där regeringen och oppositionspartierna skiljer sig åt.
Det är ingen hemlighet att vi tycker att frågan om att tillhandahålla läkemedel för befolkningen är en angelägenhet för oss alla, det vill säga staten. Dessutom kan man tycka att det är tveksamt rent etiskt att man ska kunna tjäna pengar på folks sjukdomar.
När jag lyssnade på socialministerns motiv för att genomföra privatiseringen fann jag att de var två. Det första var att det skulle bli billigare, och det andra var att det skulle bli bättre tillgänglighet. Nu kan jag konstatera att det första motivet, att det skulle bli billigare, har vi inte hört så mycket om på senare tid.
Dessutom talar den internationella erfarenheten om att det inte blir billigare att privatisera en stor del av apoteksmarknaden.
Jag kan också konstatera att Socialdepartementet i samråd med Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket kom fram till att handelsmarginalen måste höjas på den svenska apoteksmarknaden så att det skulle bli intressant för apoteksaktörer att etablera sig.
Handelsmarginalen har höjts från 16 till 18 procent från november i fjol. Samhällets kostnader ökar därmed från 4 till 4 1⁄2 miljard, det vill säga 500 miljoner.
Sedan kommer generika-tian, det vill säga de 10 kronor som ett apotek får i ersättning för de särskilda utbytesläkemedlen. Dessa 10-kronor blir ytterligare 200 miljoner i utgifter. Totalt har vi sett en kostnadsfördyring för konsumenten på 700 miljoner.
Jag kommer sedan till huvudfrågan i min interpellation, det vill säga tillgängligheten. Jag kan konstatera att framför allt pensionärsorganisationerna är missnöjda. Nu finns fem olika apotekskedjor.
Det är inte säkert att alla har den medicin som jag har fått utskriven. Man går in på ett apotek och får reda på att medicinen inte finns där. Då borde man kunna få reda på vilket apotek som har medicinen. Nej, det går inte eftersom det är en affärshemlighet.
Då återstår - om det finns apotek i närområdet - att springa runt till alla apotek och chansa på att få medicinen. Ofta är fallet att man har behov av medicinen omedelbart. Dessutom kan det hända att man har flera recept.
Då blir det ännu mer komplicerat om medicinen inte finns hemma. Mitt påstående är att inget av motiven är uppfyllt. Det var nog mer en ideologisk fråga att apoteken skulle säljas ut på marknaden.
Min fråga till socialministern kvarstår på framför allt det sista området, nämligen vad socialministern tänker göra för att förbättra tillgängligheten för framför allt utsatta grupper.
Alf Eriksson (S):
Tack för det inlägget, socialministern! Jag kan konstatera att det är positivt att ministern tar initiativ till att sammankalla aktörerna för att öka kunskapen om var olika mediciner finns. Då har vi kommit en bit på vägen. Det här är sannerligen en livskvalitetsfråga för många människor.
Och det som jag nu talar om är inte de receptfria läkemedlen, Nezeril och dylikt, utan det är läkemedel som man får på recept. Det uppstår ofta ett annat problem som har med tillgängligheten att göra. Det handlar om utbytesmedicinen, som ibland döps till månadens vara.
Det händer att en läkare skriver ut ett preparat eller en medicin och att det då finns beslut om vilken utbytesmedicin det ska vara till den.
Låt oss säga att den är slut och inte heller den ursprungliga medicinen, som läkaren har skrivit ut, finns hemma men att det finns annan medicin, utbytesmedicin, med samma verksamma substans. Då åker kunden på att betala fullt pris, eftersom det här inte finns hemma.
Det här har väckt stor irritation ute på apoteken, där personalen ofta ställs inför svåra konflikter. Ibland kritiserar man ju tyvärr inte verket utan pianisten. Det finns en annan situation som kan uppstå.
Man har från TLV plockat bort en hel del läkemedel, och läkarna känner inte till att de inte längre finns kvar.
Då händer det att patienter kommer med ett recept till apoteket och att medicinen inte längre omfattas av subventionssystemet.
Då åker de också på att betala fullt pris. Jag har två frågor. Varför plockar man bort så många läkemedel?
Och vad gör ministern för att förbättra situationen, så att läkarna har koll på vilka mediciner som omfattas av läkemedelsförmånen och vilka som inte gör det?
Till slut kan jag konstatera att det är klart att en sådan här omläggning, en privatisering, går ut på att tjäna så mycket pengar som möjligt. Då ligger det i bolagets intresse att hålla nere lagret så långt det är möjligt. Och läkemedel är färskvara.
Då är det klart att risken är uppenbar att sådan medicin som är dyr och inte används så ofta inte finns på hyllan, så att säga. Det är ytterligare en komplikation i den här privatiseringen.
Alf Eriksson (S):
Jag inledde med diskussionen om att detta är en ideologisk fråga. Det tycker jag fortfarande att det är.
Om det hade varit som Krister Örnfjäder var inne på lite grann, att man ville öka tillgängligheten, varför hade man då inte kunnat använda Apoteket och ställt krav på det utan att det skulle behöva kosta speciellt mycket mer? Det borde i alla fall inte kosta speciellt mycket mer än detta.
Vi kan konstatera att en rad problem har uppstått i fråga om tillgängligheten på grund av denna privatisering. Det är svårare när det gäller till exempel utbytesmediciner när det finns fler aktörer på marknaden och när apoteken inte känner till varandras lager.
Det är problem för landsbygden, där det för många aktörer inte är speciellt intressant att etablera sig.
Jag tycker att det vore bättre om vi hade ställt krav på Apoteket att utöka servicen i stället för att vi komplicerar vardagen för människor som ofta redan har bekymmer, annars hade de inte behövt besöka ett apotek.
Alf Eriksson (S):
Jag tackar Maud Olofsson för svaret på min interpellation. Det har talats om tydlighet här tidigare. Jag tycker att ju längre tiden går efter regeringens så kallade superuppgörelse, som ni själva uttryckte det, från förra året, desto oklarare blir det.
Precis som det står i svaret hette det att inget statligt stöd ska utgå till ny kärnkraft i form av direkta eller indirekta subventioner. Vad innebär det? Det blir oklart och otydligt, inte minst när det handlar om vad som gäller för statens eget bolag Vattenfall.
I förra veckan kunde vi läsa i Dagens Industri att den tidigare vd:n uttalade sig så här: Jag tror att detta förhoppningsvis är slutet på det 30-åriga kriget om kärnkraften. Nu kan vi åter bygga kärnkraft i det här landet!
Det är alltså Vattenfalls förre vd:s uppfattning om det regelverk som nu är satt i sjön. Maud Olofsson säger i interpellationssvaret att det kommer att byggas ett tredje ben bestående av förnybar energiproduktion i Sverige. Vem ska bygga det?
Ska statliga Vattenfall vara med som ett aktivt verktyg för att uppnå denna förnybara elproduktion? I svaret säger Maud Olofsson att det är regeringen som skapar detta tredje ben. Men har Vattenfall som en av aktörerna på marknaden fått detta uppdrag?
Alla aktörer på energimarknaden ropar efter långsiktiga spelregler eftersom energiinvesteringar är väldigt långsiktiga. Ska det bli några investeringar måste det finnas ett regelverk som ligger fast. Alla ropar efter ett sådant regelverk som spänner över de politiska blockgränserna. Hur är det nu i klartext, Maud Olofsson?
Är det upp till Vattenfall självt att bestämma om man ska bygga kärnkraft för statliga pengar eller inte? Är det inte längre ett politiskt beslut om vi ska bygga kärnkraft i det här landet, utan är det överlåtit åt marknaden? Har regeringen totalt abdikerat på det här området?
En annan fråga som har varit aktuell under i stort sett hela mandatperioden är vem som ska äga Vattenfall om några månader. Regeringen och utskottsmajoriteten i riksdagen har sagt att Vattenfall ska kvarstå i statlig ägo under innevarande mandatperiod.
Kan detta att det inte ska gå några statliga pengar till kärnkraft ha något samband med att man inte får något svar på frågan om vem som ska äga Vattenfall efter den här mandatperioden om det nu skulle vara så att regeringen får ett förnyat förtroende av väljarna?
Alf Eriksson (S):
Det här blir alltmer intressant. Jag kan konstatera att näringsministern överlåter åt marknaden att bestämma energipolitiken, och sedan går hon i opposition och skäller på oppositionen. Jag tänkte återgå till den fråga som nu behandlas och som gäller skadeståndsansvaret. Jag såg ett pressmeddelande om att man var klar med den i civilutskottet i går.
En annan fråga runt skadeståndsansvaret återstår: Vad är redan gjort i det avtal som har tecknats i Tyskland? Om olyckan skulle vara framme, vilket någon högre potentat förbjude, vad är då den svenska statens ansvar? Vi talar här om statliga pengar.
Har den svenska staten ett ansvar om Vattenfalls kassa är tom och det här går över till Sverige? Vad har då Sverige för åtagande? Jag ska gå tillbaka till Vattenfalls uppgift som vi debatterade här i förra veckan.
Inte blev det då klarare, även om rubriken på den proposition som vi fått från regeringen var Förtydligande av uppdraget för Vattenfall AB . Med två rösters övervikt fick regeringen igenom en skrivning där det står att Vattenfall ska bedriva en miljömässigt hållbar energiproduktion.
Vad innebär detta begrepp? Ingår kärnkraft i miljömässigt hållbar energiproduktion? Under debatten här sade näringsutskottets ordförande Carl B Hamilton: Vad som är miljömässigt hållbart har vi lite olika uppfattning om. Det är ingen hemlighet. Så var det med det förtydligandet av uppdraget för Vattenfall!
Inte ens regeringen och regeringspartierna kan tala om vad uppdraget innebär utan säger att man har olika uppfattning. Kan jag då tolka det på något annat sätt än att regeringen avstår från att ha en uppfattning i frågan och överlåter detta åt marknadens aktörer, i det här fallet Vattenfall?
Vilken är näringsministerns bedömning av miljömässigt hållbar energiproduktion? Det är ju så, näringsministern, att vi är tillsatta för att dra upp riktlinjer.
Vi är tillsatta för att styra det här landet. Vad är då vår uppgift om man överlåter allting åt marknaden? Näringsministern talar varmt om satsningar på det förnybara. Men var finns den politiska viljan?
Är det marknaden som ska bestämma? Vilken är näringsministerns bedömning? Vi vill gärna ha ett klart besked på det området.
Är det viktigaste verktyget att utöva ett ägarinflytande över statliga Vattenfall, eller är det viktigare att låta det här stå utanför?
Alf Eriksson (S):
Jag skulle först vilja säga till näringsministern att hon ska läsa Socialdemokraternas, Vänsterns och Miljöpartiets gemensamma reservationer. Då klarnar det nog hur vår energipolitik ser ut. Den är klar och tydlig. Jag ska bara säga att avtalet om skadestånd för den tyska kärnkraften tecknades under den här mandatperioden.
Jag tycker att den här debatten har givit rätt mycket besked om att det inte finns några besked. Att bygga kärnkraft för statliga pengar är okej. Näringsministern säger subventioner, men marknaden i form av det jag använde i mitt första inlägg, Vattenfalls förre vd, säger att nu äntligen kan vi bygga kärnkraft.
Det är deras bedömning. Vattenfall kan med detta då avgöra om vi ska bygga ny kärnkraft i Sverige eller inte. Tidigare tycker jag att det har handlat om risker, framtid, barn och barnbarn och så vidare. Nu är det marknaden som ska göra bedömningen.
Den andra frågan är vem som ska äga vårt viktigaste verktyg i framtiden om vi får en fortsatt borgerlig majoritet. Det vet vi inte. Visst har jag ställt den här frågan under hela mandatperioden, därför att majoriteten och regeringen säger att under innevarande mandatperiod ska vi inte sälja Vattenfall. Så står det i betänkandet. Vad innebär det för nästa mandatperiod?
Regeringen har också delade meningar om vad förtydligandet av uppdraget till Vattenfall innebär. Det här, fru talman, är inte speciellt tydligt. Vi behöver en tydlig energipolitik. Framför allt behöver vi en blocköverskridande energipolitik som håller många mandatperioder framöver.