KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maj Karlsson (V):
När det gäller den extrema utvecklingen i fråga om personlig assistans delar jag din oro till 100 procent och anser verkligen att regeringen måste agera kraftfullt - inget snack om det. Men det som är lite lurigt är att detta inte är något som har skett i budgetförhandlingarna. Man har inte sparat genom budgeten, utan det som ligger till grund är till exempel regleringsbrevet. Vi var verkligen drivande för att få det ändrat, så där gjorde vi det vi skulle.
Det var ett av skälen. Sedan har vi domarna som behöver ses över. Detta har vi drivit i flera år, och det kommer vi att fortsätta med. Jag tror att detta är en grunddel i den utveckling vi ser. Precis som du sa började vissa av dem användas efter det att denna regering tillträtt. Detta är verkligen oroväckande, och jag tycker att vi gemensamt ska sätta extremt hård press för att se till att vi får en ordentlig översyn, inte bara av en dom utan av helheten, så att vi kan komma till rätta med detta.
Om vi på allvar vill värna LSS måste vi också se till att den inte urholkas.
Maj Karlsson (V):
I ett av världens rikaste länder finns tusentals barn som inte har tillgång till något så grundläggande som ett hem. Tusentals föräldrar vet inte vilken säng de ska lägga sitt barn i nästa natt, om det ens finns en säng eller om den sovplats de kommer att kunna erbjuda sina barn kommer att vara en trappuppgång. Det kan låta som att jag tar i, eftersom det faktiskt låter helt overkligt, och som att jag försöker finna ord för att spetsa till den här debatten.
Jag önskar verkligen att det var så, men det här är den brutala verkligheten för tusentals barn och föräldrar i ett av världens rikaste länder. Därför reagerar jag ganska starkt på stadsrådets svar om att arbete är vägen fram. Självklart är arbete en förutsättning för egen försörjning. Det vet de vi pratar om i dag mer än några andra. Men för dem är det sällan så enkelt som att bara ta ett arbete. Då hade de gjort det för länge sedan.
Jag tycker att vi ska vara noga med orden när vi pratar om dem som drabbats allra hårdast i vårt samhälle. Eftersom det är så i dag att en förälders misstag kan få konsekvensen att barn inte har något hem ställde jag frågan till statsrådet om vad skälet är till att försörjningsplikten går före individers och framför allt barns rätt till bistånd till sin försörjning. Jag fick inget svar på det, men vad jag förstår står anledningen till det att finna i ett avgörande från Regeringsrätten.
Där har man ansett att en makes underhållsskyldighet beträffande den övriga familjen får anses primär i förhållande till de övriga familjemedlemmarnas rätt till bistånd enligt socialtjänstlagen. Regeringsrätten fann att den andre makens underlåtenhet att stå till arbetsmarknadens förfogande innebar att övriga familjemedlemmars rätt till bistånd bortföll.
Det här avgörandet ligger nu till grund för riktlinjer för såväl Socialstyrelsen som de flesta kommuner runt om i landet. Avgörandet har därför fått betydande inverkan i barns liv. Det är egentligen mycket märkligt eftersom en lag i denna dom ställs över en annan lag utan att det står angivet att så ska ske. Det är för mig helt oförenligt med kravet att barns bästa ska beaktas när det gäller ekonomiskt bistånd.
För mig känns det konstigt att det finns ett regelverk som kan innebära att ett barn inte får rätt till sina grundläggande rättigheter bara för att en av föräldrarna inte har kunnat leva upp till socialtjänstens krav och att det i sin tur är ett resultat av ett avgörande från Regeringsrätten som ingen verkar ha tittat närmare på. Därför hade jag verkligen hoppats på att jag skulle få ett svar från statsrådet att lagstiftningen kring detta bör utredas, speciellt med tanke på att vi ska göra barnkonventionen till lag.
Nu när statsrådet känner till omständigheterna kring försörjningsplikten är min fråga om statsrådet är beredd att se över om lagstiftningen behöver skärpas för att stärka barns rätt.
Maj Karlsson (V):
Jag vill tacka statsrådet för debatten och för klargöranden. Det här är en fråga som för en rödgrön regering borde ligga tämligen högt på den politiska dagordningen. Jag måste säga att en rapport som Rädda Barnens lämnar mig sömnlös. Jag kan inte sluta tänka på hur det hade varit för mig att inte kunna ge mina barn ett hem. Jag blir illamående av att tänka på de konsekvenser det kan få för de barn som drabbas, och jag blir vettskrämd av tanken att det här en dag skulle kunna handla om mig.
Ingen av oss vet vad livet har att erbjuda, och det är just med den insikten som vi har byggt ett land där vi ska vara garanterade grundläggande rättigheter. Därför skrämmer det verkligen mig när vi inte lyckas erbjuda barn en fast bostad. I Vänsterpartiets Sverige ska varje unge ha ett eget hem. Oavsett vilken klassbakgrund dina föräldrar har eller vilka öden som kommer att drabba dig under livets gång är vi skyldiga att göra allt vi kan för att se till att våra barns grundläggande rättigheter tillgodoses.
Förutom det statsrådet redogjort för önskar jag att statsrådet efter den här debatten också är beredd att se över lagstiftningen och överväga hur barn ska kunna ha rätt till sin försörjning och till en bostad. Den här delen ligger ju inte inom utredningen av socialtjänstlagen eftersom det här också berör ekonomiskt bistånd. Jag hoppas verkligen att statsrådet kommer att överväga att titta på vad man kan göra när det gäller den här domen.
Jag tror att även statsrådet vill vända på varje sten för att se till att våra barn är trygga.
Maj Karlsson (V):
Som vi har hört här i debatten menar Åsa Regnér att detta inte alls rycker undan rättigheter för personer med funktionsnedsättningar. Man fokuserar på att komma till rätta med de skenande kostnaderna och de ökande assistanstimmarna - något som hon verkar mena uteslutande beror på ökat fusk och överutnyttjande. Att sätta dit bedragare i all ära, men vilka kommer man egentligen åt genom att skära i assistansen?
Vi som har läst de rapporter som regeringen återkommande hänvisar till vet att det här lyfts fram som en nog så viktig orsak till att kostnader och timmar ökar. Men vi vet också att det finns en rad andra förklaringar som regeringen talar mindre om. Vi blir äldre. Överlevnadsgraden har ökat. Människor som är i behov av personlig assistans tenderar att få ett större hjälpbehov ju äldre de blir.
Det är förklaringar som är helt legitima skäl till att timmarna ökar. Oavsett vad vi anser om det i sak är det här enligt regeringen anledningen till förändringen i regleringsbrevet. Åsa Regnér menar att det hade varit helt oacceptabelt att inte agera mot dem som utnyttjar eller fuskar med våra skattepengar. Hon menar också att det är att svika att inte se till att pengarna går till det som de är avsedda för. Det är ju helt sant.
Problemet är bara att det inte är det som man gör i regleringsbrevet. Det finns ingenting i den skrivningen som säger att man ska begränsa bolagens möjlighet att göra vinst. Det finns ingenting i den skrivningen som visar att man kan agera kraftfullt mot de bolag som utnyttjar våra system. Däremot är det mycket som pekar på att fler kan komma att mista sin assistans. Människor kan komma att få betala priset för regeringens förklädda besparing.
Människor kan komma att få sina medborgerliga rättigheter undanryckta. Utöver de katastrofala följder som det blir för dem som drabbas är risken överhängande att man rundar lagstiftningen. Det säger ju sig självt att det inte är möjligt att låta människors behov vara styrande, om man samtidigt uppmanar Försäkringskassan att minska antalet timmar. Herr talman! Vi menar att detta är oacceptabelt. Det är verkligen ett svek.
När nu skrivningen i regleringsbrevet verkar bli kvar vill jag ha svar på frågan hur regeringen ska säkerställa att människors lagliga rättigheter att få assistans inte inskränks i ivern att minska ökningen av antalet timmar.
Maj Karlsson (V):
Jag tycker inte riktigt att jag får svar på hur regeringen ska kunna garantera att människors lagstiftade rättigheter ska säkerställas. Kanske beror det på att regeringen vet att den inte kan göra det. När nu nästan en hel debatt förlöpt kan jag konstatera fakta. Vi har en regering som påstår att den står upp för LSS, fast den helt uppenbart angriper den.
Sedan har vi en före detta regeringssida som står och häver ur sig allsköns härligheter, fast de själva varit en starkt bidragande orsak till att situationen är som den är i dag. Det kanske kommer som en överraskning, men det spelar faktiskt ingen roll hur mycket vackra ord man spottar ur sig om man inte handlar därefter. Jag var oroad före debatten men är om möjligt än mer oroad nu. Det är inte första gången assistansberättigades rättigheter försämras.
Det visar på en skrämmande utveckling, oavsett regering. Jag vill inte ens tänka på hur framtiden kommer att se ut om det fortsätter så här. Men vår kamp fortsätter, och därför vill jag avsluta med vår uppmaning till regeringen: Stryk meningen i regleringsbrevet!
Maj Karlsson (V):
Jag vill ändå veta: Kommer den här skrivningen att stå kvar eller kommer den att ändras? Det som vi vill ha garanti för är att det är människors behov som ska vara styrande och ingenting annat. Anledningarna har vi ju hört om, men det som vi vill ha försäkring om är att de konsekvenser som det här har lett till inte ska fortsätta även under 2017.
Maj Karlsson (V):
Vi förhåller oss inte till någon hemlig agenda, utan vi förhåller oss till det vi har sett under mandatperioden: en utveckling som har varit katastrofal, med 1 200 personer som inte får sina rättigheter tillgodosedda. Jag håller med dig, Mikael Dahlqvist - vi har drivit kravet på en lagändring i nästan tio år. Det är helt sant att alliansregeringen stod med armarna i kors. Det var därför vi satte så stora förhoppningar till er.
Jag ska säga att jag när ni kom till makten var helt övertygad om att ni skulle se till att ändra lagen efter alla de domar som föll. Men det var verkligen inte det vi fick. Ni har ju gått ännu längre än vad den förra regeringen gjorde. Nu står jag plötsligt här och går i armkrok med den andra sidan. Det säger väl en hel del - eller hur? Vi har haft ett regleringsbrev om att man vill dämpa antalet timmar.
Vi har fått en utredning där man faktiskt säger att man vill skära ned på assistansen och att det är assistansen som ska bekosta andra insatser inom LSS. Det är inte att gå tillbaka till grundintentionen med lagstiftningen. Jag har egentligen bara en enkel fråga. Jag tycker nämligen att det blir lite för simpelt att stå och säga "De gjorde ingenting". Ni hade chansen! Ni har ju chansen!
När ni nu gick in och ändrade för den senaste domen, som hade varit spiken i kistan för reformen, varför gjorde ni då ingenting? Varför gick ni inte tillbaka till 2009 - domen kanske kom 2007, men i alla fall - och såg till att justera för alla domarna? Det är ju ni som sitter vid makten, Mikael.
Maj Karlsson (V):
Jag tror att Mikael Dahlqvist är mycket väl medveten om vad vi gör i budgetförhandlingarna och vad vi där har lyckats med vad gäller LSS. Jag tror också att Mikael är mycket väl medveten om att det inte är i budgetförhandlingarna man lägger fram lagförslag - eller hur? Det är det vi talar om just nu. Vi behöver en lagändring, och vi behöver se till att LSS går tillbaka till grundintentionen. Precis som du själv sa, Mikael, verkar vi ju vara rörande överens.
Jag tror att vi med ganska stor enighet hade fått igenom en sådan lagändring i dag om ni bara hade lagt fram det förslaget. Det har ni inte gjort. Angående assistansen har du flera gånger sagt att alla ska få det stöd och den hjälp som de behöver. Men assistans handlar om så mycket mer än det. Assistans handlar om rätten till självbestämmande och om att ha rätt att leva sitt liv som alla andra. Jag vet inte vad det betyder att få stöd och hjälp. Det kan betyda alla möjliga insatser.
Det kan handla om hemtjänst, om socialtjänstlagen eller om vad som helst. Vad vi pratar om - det som vi slåss för - är att säkra grundintentionen i LSS och att se till att den personliga assistansen funkar som det är meningen att den ska göra för att vi alla ska ha rätt att leva våra liv. Att säga att man ska få stöd och hjälp är inte samma sak. Min fråga är: Förstår du skillnaden? Förstår ni skillnaden?
Maj Karlsson (V):
Frågan har ju varit uppe i utskottet. Vi har hört alla som vi behöver höra för att förvissa oss om hur det ligger till. Det är jättetydligt: Nationell rätt gäller. Det kommer inte att innebära det ni blåser upp, den här farhågan. Vi har tydlig lagstiftning om vilka placeringsformer som finns. Det är dem vi har att förhålla oss till. Vad ni gör med den här retoriken är att underblåsa en rädsla som vi ser har fått oerhörda konsekvenser i vårt land.
Att ställa frågan i utskottet och ta reda på vad som gäller är högst rimligt, absolut. Men att fortsätta när vi fått svaret, när det är tydligt och till och med när Rädda Barnen går ut och säger att det här är befängt, att det inte är så att vi står inför att införa någon form av islamisk rätt genom att införa barnkonventionen som svensk lag, är inte det.
Jag tycker att det är mycket oroväckande att man i en tid som denna väljer att blåsa liv i en form av skrämselretorik, att man inte tar ansvar över huvud taget för den utveckling vi ser i Europa och i Sverige som är ett reellt hot mot våra barn. Givetvis ska man ta reda på fakta och se vad det är som gäller. Självklart ska det inte finnas några frågetecken. Men jag tycker att vi har fått tydliga svar.
Man har den här lagstiftningen på det här sättet i Norge. Det har inte varit ett problem där. Kanske är det så att det finns problem för Moderaternas politik med att införa barnkonventionen som svensk lag, för det finns saker som ni skulle få stora problem med - saker som faktiskt strider mot FN:s barnkonvention.
Maj Karlsson (V):
Det stämmer ju inte. Utskottet självt har tydligt skrivit in att det är nationell rätt som gäller, och vi har tydlig lagstiftning om placering av barn i SoL. Där finns inte några frågetecken om vilka placeringsformer som finns och inte finns. Ni underblåser en debatt som är farlig för barn i Sverige; så enkelt är det. Det är bara att titta på vilka som driver det här. Det är ni, och det är Sverigedemokraterna och Centerpartiet. Centerpartiet förvånar mig, men ni förvånar mig inte.
Självklart ska man ta reda på vad som gäller. Det gjorde vi också i utskottet. Vi har blivit noga informerade om vad det är som faktiskt gäller. Jag tror inte att det finns några reella frågetecken kring detta. Jag känner mig inte det minsta orolig. Det är tydligt att det är nationell rätt som gäller, och vi har lagstiftning kring det här.
Maj Karlsson (V):
Socialdemokraterna hade verkligen en poäng i det tidigare anförandet här. När Moderaterna satt vid makten och höll i taktpinnen agerade man inte när man såg vilken utveckling den första domen hade. Vi har drivit frågan om att ändra lagstiftningen i snart tio år. Under den här perioden, när det började talas om en utredning, var vi tydliga med att vi inte ville ha ett ensidigt kostnadsfokus i den utredningen.
Det berodde på att även den förra regeringens retorik handlade om fusk och kriminalitet och om att man måste spara pengar. Det oroar mig att vi nu har kommit i en situation där den nuvarande regeringen verkar ha skjutit fram frågan till nästa val.
Utredningen presenteras i oktober, och vi vet inte riktigt vem av er det är som kommer att styra framöver, så jag undrar: Är ni i Moderaterna beredda att sätta er ned med oss och förhandla för att vi ska komma fram till en lösning, så att den här frågan om att ändra lagen inte bollas fram och tillbaka mellan regeringar?
Maj Karlsson (V):
Problemet är att i den här utredningen finns det ingenting. Det finns ingenting om att vi ska ändra lagen. Vi har ett förslag från regeringen om att vi ska ändra lagen efter den senaste domen, men i utredningen finns det ingenting som rör de andra domarna som är orsaken till att vi ser den fruktansvärda utvecklingen inom assistansen i dag. Ditt svar bekymrar mig. Jag håller med om att vi måste komma överens, men vi måste också vara eniga om vad som behöver göras, och som du säger har vi haft många utredningar.
Jag tror att vi alla egentligen är helt överens om att det är rättspraxis som faktiskt har slagit sönder lagstiftningen. Enligt oss finns det två bromsklossar i det här, och det är Moderaterna och Socialdemokraterna. Någon av er måste ta aktivt ansvar och gå ut och säga: Vi vill ändra lagen. Det är det som krävs.
Maj Karlsson (V):
LSS är en fin frihetsreform som har varit och är oerhört viktig. När den infördes var den en världsunik reform som gav personer med de största behoven makten att själva styra över sina liv och delta i samhället på lika villkor, vilket också var intentionen med lagstiftningen. Lagen präglas av egenmakt och självständighet, och dessa principer har varit avgörande. LSS och den personliga assistansen utgör en kärna i vårt gemensamma välfärdssamhälle.
Det handlar om medborgerliga rättigheter - att alla ska ha rätten att leva som fria individer oavsett om de har en funktionsnedsättning, får en i morgon eller följer normen hela livet. Det är med den personliga assistansen tusentals personer kan arbeta, studera, vara politiskt aktiva, bilda sig och ta en jämställd del av ansvaret i sina familjer - göra sådant som ses som självklarheter i ett liv i frihet. Det är något som inte var en verklighet innan den personliga assistansen infördes.
Det är en självklar frihet som nu står hotad. Att vi i Sverige fick LSS-reformen är till stor del den funktionspolitiska rörelsens förtjänst. Med beslutsamhet, enträget arbete och kamp drev de igenom den största frihetsreformen i modern tid. I dag är det också de som får slåss för att behålla den. Därför växte optimismen när statsrådet vid sitt tillträde lät meddela att hon skulle ta gott om tid på sig att träffa berörda intressenter och söka breda överenskommelser.
Det är nämligen hos den funktionspolitiska rörelsen utvecklingen av reformen finns att hämta. Det ska sägas att det har gått lite tid sedan jag ställde den här frågan till ministern. Jag vet att du sedan dess har haft kontakt med och träffat många från funktionshindersrörelsen. Jag har också hört att många upplevt att ministern verkligen har lyssnat, och det gläder mig verkligen. Jag vet också att rörelsen i mötet med dig fortsatt larma om de konsekvenser som Högsta förvaltningsdomstolens domar har fått.
Redan när första domen föll 2007 började rörelsen protestera. Sedan dess har urholkningen av lagstiftningen fortsatt, och rörelsen har höjt sina röster alltmer när fler och fler har fallit ur den statliga assistansersättningen och helt eller delvis förlorat sina rättigheter. Eftersom det krav som rörelsen ställer är en justering av lagen efterfrågade jag mycket riktigt ett tilläggsdirektiv för att säkerställa intentionen i lagstiftningen.
Även om statsrådet i sitt svar säger viktiga saker som i någon mening ger hopp tolkar jag det ändå som att ni inte har för avsikt att tillgodose vårt krav. Jag förstår verkligen inte varför. Det här är ju ett av de främsta krav som rörelsen driver, då de vet att lagens intentioner inte kommer att säkerställas innan så sker. Att svara med att säga att de som har behov av assistans ska få det är inte ett svar på vårt krav.
Problemet är ju att domarna från 2007 och framåt just begränsat vilka som faktiskt bedöms ha behov av assistans. Jag vill därför fråga statsrådet: Varför är ni inte beredda att tillgodose rörelsens krav på ett konkret tilläggsdirektiv om lagändring eller lagjustering?
Maj Karlsson (V):
Den utveckling vi har sett av den personliga assistansen har, precis som statsrådet säger, skett under de senaste tio åren, och den är verkligen fruktansvärd. Det är en attack mot en av vår tids största frihetsreformer, en attack som har intensifierats under den här mandatperioden. I dag är läget så akut att beviljandegraden för assistans är om inte obefintlig så i alla fall mycket, mycket låg.
Bara på dessa fyra år är det tusentals personer som drabbats mycket hårt. Vi har under hela mandatperioden använt alla tillgängliga medel för att få regeringen att agera och att backa även när det gäller dess egna beslut. I vissa fall har vi haft framgång. Regleringsbrevet har ändrats, och nya direktiv till utredningen har tillkommit. Vi har gemensamt fått bort direktivet om besparingskrav på assistansen. Detta är vi mycket stolta över. Jag ska också säga att jag verkligen uppskattar statsrådets ingång i frågan.
Jag tycker faktiskt att det låter som om statsrådet har som ambition att säkerställa lagen. Jag ifrågasätter därför inte på något sätt statsrådets intention - däremot regeringens. Jag är nämligen bekymrad över vad besluten egentligen innebär. Att regeringen har valt att ta bort besparingskravet på den personliga assistansen är verkligen ett mycket viktigt beslut som vi mottar med stor glädje.
Problemet är det statsrådet svarar mig därefter, nämligen att förslaget inte ska leda till att behovet av anslagna medel ökar jämfört med dagens nivå utan att det på något sätt ska ske inom befintlig ram. Bara mellan 2016 och 2017 minskade prognosen från Försäkringskassan med en halv miljard. Då undrar jag: Är det regeringens ambition att utredningen ska utgå från nivåer efter en tid där beviljandegraden rasat till 11,5 procent?
I så fall tycker jag att vi har stora problem. Jag vill därför gärna att statsrådet förtydligar vad ni menar med att utredningen ska utgå från befintlig ram. Det är också djupt oroväckande att vi inte får ett nytt, tydligt direktiv till den så efterlängtade utredningen. Precis som statsrådet säger har vi drivit det här länge, eftersom vi menar att lagen måste justeras efter domarna. Visst behöver lagen moderniseras och utvecklas, men grundintentionen måste vara navet i det arbetet.
Vi upplever att detta inte är möjligt om vi inte först ser till att säkerställa den delen. Statsrådet säger att vårt krav redan täckts inom utredningen, eftersom syftet är att skapa en lag som främjar jämlika levnadsvillkor och full delaktighet i samhället. Men man kan ha väldigt olika uppfattningar om hur just de målen kan uppfyllas. För oss ska det ske genom ett säkerställande av reformen. Är det också ett löfte från er?
Vad jag är orolig för är att anledningen till att man inte vill tillgodose kravet är att man vet att det är ett beslut som faktiskt kommer att kosta, det vill säga att det fortfarande de facto är ekonomi som kommer att gå före människors behov. Det är en oro som lite grann kan förstärkas av statsrådets svar. Därför undrar jag vad det egentligen betyder när ni säger att lagstiftningen ska vara "kostnadsmässigt effektiv".
Maj Karlsson (V):
Precis som statsrådet säger är även jag medveten om att det inte finns några utredningar som har fria händer. Statsrådet säger att det inte har skett några besparingar på det sättet inom den personliga assistansen. Däremot har andelen avslag ökat så drastiskt att det har gjort att kostnaderna har minskat väldigt dramatiskt.
Det vi är oroliga för är när ni säger att vi ska utgå från den här ekonomiska ramen och inte det som var före den här katastrofala situationen. Det är faktiskt en väsentlig skillnad. Jag håller helt med statsrådet: Visst är det så att man inte kan ha en utredning som får helt fria ramar, men här har det verkligen hänt någonting, och när ni då talar om en befintlig ram väcker det verkligen oro. Vad är det vi ska utgå från? Jag vill verkligen tacka statsrådet för svaren.
Jag tycker att det har varit en bra dialog, och detta är verkligen viktigt; statsrådet har helt rätt i det. Det här är en mycket allvarlig politisk fråga som, med all rätt, väcker mycket starka känslor. Det handlar om något så grundläggande som allas vår rätt att leva våra liv som fria medborgare med rätten att bestämma över oss själva. Från vår sida ligger det ingen prestige i detta. Det här är inget område att plocka billiga politiska poänger på.
Situationen är dock alarmerande, och vi måste hitta en varaktig och långsiktig lösning, vilket jag tror även är statsrådets ambition. Jag blir mycket glad när jag hör att statsrådet öppnar för en bred dialog för att kunna ta fram en bättre lagstiftning.
Vi i Vänsterpartiet står helt redo att föra det samtalet med er, och jag tycker att det hade varit värdigt en rödgrön regering att innan mandatperioden är slut påbörja ett samarbete för att på allvar säkra grundintentionen i en av vår tids viktigaste frihetsreformer.