Cecilia Wigström (FP):
Vi ska här diskutera vissa aspekter på svensk säkerhetspolitik. Vi kan konstatera att Sverige är säkrare än på väldigt länge.
Sedan muren föll i Europa och kommunismen dog ut har vi fått en mycket säkrare världsdel, mycket tack vare att fler av de före detta kommunistiska länderna har blivit demokratier, gått med i EU och även blivit medlemmar i Nato. Vi har ett säkrare Sverige tack vare EU:s och Natos utvidgningar. Men det finns nya hot.
Vi har terrorismen till exempel, den islamistiska extremismen som är ett hot mot västerlandet, om än litet. Men det finns en risk att det växer sig starkare, och det är något som vi också i Sverige måste ta på allvar. Vi vet att två svenska soldater omkom tragiskt i Afghanistan i november, antagligen på grund av talibaner.
Vi har också en påstådd al-Qaida-cell som kastat en brandbomb mot en irakisk vallokal i Kista i december. Även vi i Sverige måste ta oss an detta växande hot från terrorismen och inte tro att vi lever i något skyddat litet hörn i norra Europa. Vi har andra nya hot som vi ser i form av fågelinfluensan som nu också har drabbat Sverige.
Det kom rapporter från kust efter kust, Blekinge, Kalmar och så vidare. Fågelinfluensan sprider sig. Det är väl inte många experter som tror att fågelinfluensan kommer att bli den pandemi som riskerar att döda många människor. Men någon gång snart, om 10, 20 eller kanske 30 år kommer vi att ha en pandemi.
Både pandemi och terrorism, liksom alla de nya hot som vi står inför, måste vi möta i gemenskap med andra. Vi är för små i Sverige för att klara de här hoten själva. En global värld har globala problem och kräver globala lösningar. Därför är Sverige väldigt aktivt. Vi behöver vara aktiva i EU, FN, OSSE, WHO och så vidare.
Vi är i alliansen helt klart eniga om att vi från svensk sida behöver ha ett aktivt internationellt samarbete. Folkpartiet vill ta något steg längre än alliansen. Det gäller Natomedlemskapet, där vi klart och tydligt säger att när vi nu bejakar samarbetet i så många organisationer, varför inte också i Nato? Jag vill yrka bifall till vår reservation nr 4.
Jag vill här ta upp tre argument som gör att vi från Folkpartiets sida tycker att det är angeläget att vi går med i Nato. Det första argumentet handlar om inflytandet. Vi ska få inflytande över beslut som berör oss. Det sägs i den utrikespolitiska deklarationen, och därom är vi alla överens, att den transatlantiska länken är viktig. Det är något slags kodord, transatlantisk länk.
Det handlar om att ha en öppen telefonlinje mellan Sverige och USA. Den telefonlinjen fungerar ju bäst om vi är medlemmar i Nato. Då behöver vi inte bara ringa varandra utan vi kan sitta vid samma sammanträdesbord och diskutera och påverka den supermakt vi har i världen i dag. Vi behöver också inflytande därför att vi är så aktiva i Nato.
Svenska soldater ingår i en Natoinsats i Afghanistan och i Kosovo - fredsuppdrag, vilket faktiskt är Natos främsta uppgift nuförtiden. De besluten behöver vi vara med och påverka också. Ett annat argument till att vi behöver gå med i Nato är ju att alliansfriheten i praktiken är överspelad. Vi samarbetar oerhört tätt med Nato. Vi har sagt att vi inte kommer att vara neutrala vid ett angrepp på ett annat EU-land.
Vi håller på att omdana hela vårt försvar för att vi ska kunna vara med i EU:s snabbinsatsstyrka. Det är lite svårt att se att det går ihop med vår alliansfrihet. Ett tredje argument för Natomedlemskap är förstås att bejaka samarbete med andra länder. 26 länder är i dag medlemmar i Nato.
Om vi tänker på Europas karta, ser kontinenten framför oss, ser Sveriges och Norges halvö som kommer ut från det ryska fastlandet och tänker på vilka som är Natomedlemmar inser vi att det är de flesta länderna runtomkring oss. Det är Norge, vars utrikesutskott kommer för att besöka oss i dag. Det är Danmark. Det är Polen och alla de tre baltiska länderna. Finland har en utredning som har tittat närmare på frågan.
De flesta av de länder som vi brukar samarbeta med är medlemmar i Nato. Det är de tre argumenten: att vi ska få inflytande, att vi ska måla om vår flagnande neutralitetsfasad så att den bättre överensstämmer med den verklighet vi faktiskt deltar i och att vi ska agera solidariskt med våra grannländer. Det är skälen för att gå med i Nato, som vi ser det från Folkpartiets sida. Fru talman!
Jag vill också säga några ord om en annan reservation som vi har gemensamt med allianspartierna. Det gäller behovet av en internationell strategi för Sveriges internationella fredsinsatser. För tio år sedan ungefär hade vi 1 500 soldater som kunde vara med ute i olika uppdrag och se till att hjälpa länder gå från konflikt till fred. Men i dag är det bara ungefär 700, hälften så många soldater som vi har ute i fält.
Det beror mycket på för stora neddragningar inom försvaret men också på att vi inte använder de resurser vi har på ett effektivt sätt. Vi har varit i Kongo. Vi har åkt hem från Kongo. Vi har åkt till Liberia. Och vi kommer att åka hem från Liberia. Och nu åker vi till Kongo igen. Det är en del hattande med vårt utsändande av personal, och vi finns i ett tiotal länder.
Det är väldigt dyrt att etablera och avetablera förband i olika länder. Om vi ska kunna hjälpa så många människor som möjligt måste vi hushålla och effektivisera mer med våra resurser. Då behöver vi en strategi som ser över och prioriterar våra insatser. Det handlar om att hjälpa så många som möjligt, så många kvinnor som möjligt, så många barn som möjligt och så många män som möjligt. Den strategin saknar vi från regeringens sida.
Vi har efterfrågat den i flera år, och vi får ofta till svar att vi ska ställa upp där FN vill att vi ska ställa upp. Problemet är att vi inte bara kan göra som FN säger, därför att FN har omättliga behov. De ville att vi skulle vara i Liberia samtidigt som vi var i Kongo och gärna i många andra länder också.
Vi i Sverige måste själva ta ansvar för våra prioriteringar så att vår militär används på bästa sätt för att hjälpa så många som möjligt och ställa upp för FN, för EU-insatser och för Natoinsatser. Avslutningsvis, fru talman, vill jag också nämna några ord om Vitryssland och Ukraina, som Gunilla Carlsson också gjorde i sin avslutning.
Vi ser diktaturen stärka sitt grepp i Vitryssland. Vi ser Ukraina gå mot en mer demokratisk framtid. Men mycket kan hända båda de här två länderna. Spelet är inte avgjort på något sätt. Jag sade ju i min inledning att EU:s utvidgning och Natos utvidgning har spelat en oerhört stor roll för att vi har fått en säkrare kontinent.
Självklart får vi en ännu säkrare kontinent om vi i framtiden får säkrat att Ukraina blir en demokrati och att Vitryssland blir en demokrati, att de blir handelsekonomier och att de respekterar de mänskliga rättigheterna. Vi måste jobba på för att stärka de demokratiska krafterna, stödja de människor i de länderna som vill säkra dessa länders väg mot demokrati och fred.
Då gäller det att vi jobbar gemensamt från svensk sida för att övertyga andra europeiska länder om att vi måste stötta. Här kan Sverige inte heller agera självt. Vi måste jobba med andra europeiska länder och framför allt hålla EU-dörren öppen. Dörren får inte stängas. Europeiska unionen måste fortsatt vara öppen för alla länder i Europa som vill delta på samma demokratiska villkor som vi andra.