Luciano Astudillo (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret även om hon i det egentligen inte kommer med något nytt. Jag vill inledningsvis också korrigera Maud Olofssons verklighetsbeskrivning något. Redan i augusti varnade Konjunkturinstitutet för att Sverige var på väg in i sämre tider. Då var bland andra Eva Uddén Sonnegård ute i riksmedierna och sade att det inte alls var så och att vi inte alls var på väg in i någon lågkonjunktur.
Därefter presenterades en budget, och sedan var jobbkrisen här. Jobbkrisen förstärktes dessutom av en finanskris. 40 000 har varslats i oktober och november månad. Därutöver vet vi att ungefär lika många visstidsanställda har blivit av med jobbet, och vi vet att det inte tar slut där. Vad gjorde då den borgerliga regeringen? Inledningsvis ändrade man retoriken.
Budgeten blev helt plötsligt ett superpaket. Till slut, pressad av i stort sett alla, till och med av en samlad ekonomkår, kröp den borgerliga regeringen till korset i fredags och presenterade sitt stimulanspaket. Pressad av oppositionen, av Svenskt Näringsliv, av fackföreningsrörelsen och ja, av hela svenska folket, kröp man till korset.
Resultatet är enligt vad de flesta säger för lite och för sent. Till och med Lars Calmfors, ordförande i regeringens eget ekonomisk-politiska råd, säger att det ligger alldeles för lågt. I ett annat sammanhang tar jag också gärna debatten om er så kallade jobbpolitik och om hur många jobb den har lett till.
Er orättvisa jobbpolitik har nämligen inte haft så stora effekter i den brinnande högkonjunktur som vi har varit inne i. Det ni har gjort är att ni har försämrat allas trygghet när vi nu går in i sämre tider. Allas trygghet är försämrad genom de försämringar ni har gjort i sjukförsäkringen och a-kassan. Nu riskerar det att leda till inte bara en jobbkris utan en välfärdskris för enskilda människor och för den kommunala sektorn.
Ni har också där under de gångna två åren urholkat alla de verktyg och resurser som finns i Arbetsförmedlingen för att hjälpa människor att gå från ett jobb till ett annat. Nu försöker ni återställa det delvis med coachning men inte med utbildningsinsatser. Ni fick till och med Svenskt Näringsliv att ryta till och säga: Stopp och belägg! Så mycket som 90 000 jobb blev inte tillsatta förra året på grund av att man inte hittade personer med rätt utbildning.
Men den debatten tar jag gärna en annan gång. Ja, ni var snabba, precis som andra länders regeringar, med att sjösätta stabilitetspaket. Det välkomnar jag. Men det är ju inte klart. Det är inte i hamn. Har Maud Olofsson något besked att ge om de banker som inte vill ställa upp på stabilitetspaketet? Det skulle i så fall vara en nyhet. Men det är inte heller detta som den här debatten i slutändan handlar om.
Den handlar om att i ett akut läge, efter jobbkris och finanskris, hjälpa de företag, inte minst småföretag, som nu riskerar att gå i konkurs på grund av bristen på krediter, på grund av att större företag håller igen sin betalning till andra och att inte minst också stat och kommun gör det.
I det svar som Maud Olofsson levererar här finns inga nya initiativ - inget nytt som inte har varit känt sedan långt tillbaka, före jobbkrisen och, en del av det, före finanskrisen. Det är den gamla politiken. Därför vill jag ändå ge Maud Olofsson en chans till. Vad är nytt i det här jämfört med det gamla?