Eva Olofsson (V):
Man skulle nästan ha kunnat tro att jag och Marina Pettersson hade suttit här och konfererat när vi skrev våra tal till i dag, men det har vi faktiskt inte gjort. Men det är väl så att det som händer när det gäller försörjningsstödet och de människor som trygghetssystemen nu inte räcker till för och som arbetslösheten slår hårt mot är en fråga som känns väldigt aktuell just nu.
Jag vill börja med att yrka bifall till vår reservation 4 om att lokala resor ska ingå i riksnormen för försörjningsstöd. Fru talman! Det har hänt ganska mycket sedan vi skrev våra motioner från Vänsterpartiet och resten av oppositionen i augusti och september. Arbetslösheten är nu 8 procent och förväntas bli minst 10 procent nästa år.
Människor varslas och slängs ut i arbetslöshet och upptäcker då plötsligt att de ska klara sig på halva den inkomst de hade tidigare. Det här är ju ett resultat av finanskrisen, men också av regeringens politik, för det är ju regeringen som har försämrat a-kassan. Nu är det många som ser att a-kassan inte räcker till för livets nödtorft.
Andra lämnade a-kassan när avgiften höjdes. Andelen arbetslösa som är inskrivna vid Arbetsförmedlingen som saknar arbetslöshetsersättning har mer än fördubblats mellan 2006 och 2008, från 15 procent till 32 procent i dag.
De här människorna liksom de människor som kommer att försvinna från sjukförsäkringen kommer på ett mycket hårdhänt sätt att finna att försörjningsstöd är någonting annat. Det är samhällets yttersta skyddsnät. Det är menat att vara tillfälligt, men tyvärr blir det inte alltid det. Man får det först när försörjningsmöjligheterna är uttömda.
Det går inte att ha några pengar på banken, en bil som man vill ha kvar eller ett fritidshus som man inte vill sälja. Nej, det här ska man göra sig av med först och leva upp de pengarna innan man kan få försörjningsstöd.
Nästa år räknar också Försäkringskassan, Sveriges Kommuner och Landsting och Arbetsförmedlingen med att 80 000 människor under de kommande åren kommer att bli berörda av de ändrade reglerna i sjukförsäkringen och att 10 000 av dem kommer att behöva försörjningsstöd.
De är för friska, anser man, för att få sjukersättning och för sjuka för att få jobb, eller, vilket också händer, fungerar hälso- och sjukvårdens vårdgarantier så dåligt att man hinner bli utförsäkrad innan man har fått nödvändig operation eller behandlingar. Vad händer då, när man inte har ersättning från sjukförsäkringen och har små möjligheter, om man har varit sjuk en längre period, att få jobb?
Ja, antingen får man leva på någon anhörig, eller också är det försörjningsstödet som återstår. Ungdomsarbetslösheten ökar lavinartat nu. I Göteborg har den ökat 40 procent sedan i somras. I februari 2009 var det 2 743 ungdomar mellan 18 och 24 år anmälda hos Arbetsförmedlingen.
För många av de här ungdomarna, eftersom flera inte har kunnat kvalificera sig in i a-kassan, återstår socialbidraget. Det kan vi också se på ökningen av ungdomar som går på socialbidrag. Andelen har ökat med 17 procent från augusti 2008 till nu.
De ungdomar som är långtidsberoende - då går man alltså minst tio månader, och det är en lång period - har ökat med 21 procent. Därför kanske det inte var så förvånande att Göteborgs alla socialchefer slog sig ihop och skrev en debattartikel i Göteborgs-Posten i fredags.
Man pratar om att det är ett gigantiskt slöseri att låta de här ungdomarna gå sysslolösa, och man vädjar helt enkelt till alla instanser, från nationell nivå till lokal nivå, och alla myndigheter: Gör någonting! Man säger det väldigt klokt.
Vi behöver de här ungdomarna, och börjar de vuxenlivet med att gå ut i arbetslöshet och blir långtidsberoende av försörjningsstödet är det stor risk för att de samtidigt kommer att må dåligt, att de slås ut och att missbruk och annat ökar i den här gruppen ungdomar, och de kommer heller inte att vara speciellt efterfrågade av arbetsgivare när hjulen börjar snurra igen.
De här ungdomarna behöver vi, säger socialcheferna, och de behöver bli behövda. Jag delar deras åsikt. Försörjningsstödet ligger högre nu sista kvartalet 2008 än det har gjort på fem år, och jag känner liksom Marina Pettersson, som pratade tidigare här, en stor oro för vad det kommer att innebära. Trycket på kommunerna ökar ju nu från flera håll.
Skatteintäkterna minskar och försörjningsstödet ökar. Det blir inga mer pengar i år. Nästa år behöver man 14 miljarder för att hålla uppe den verksamhet man har i dag. Och vi vet att sådana här ekonomiska lägen slår mot skola, förskola och äldreomsorg. Men det riskerar också i allra högsta grad att slå mot de människor som behöver vårt yttersta skyddsnät - som behöver leva på försörjningsstöd.
De riskerar att drabbas från två håll. Det är inte alls ovanligt att man stramar åt bedömningen av försörjningsstöden, att de blir mindre individuella när man får problem med budgeten och försörjningsstöden rakar i höjden.
När man har ett tufft ekonomiskt läge och egentligen skulle behöva anställa fler socialsekreterare för att på ett individuellt sätt kunna bemöta och stötta dem som hamnar på försörjningsstöd, så att de inte fastnar i det i onödan, har man inte råd att anställa dessa socialsekreterare.
Vi riskerar att hamna i samma sorts kris som på 90-talet då många socialsekreterare kände sig som kassaapparater som bara betalade ut pengar och inte hade tid att stötta dem som kom till socialkontoren. Redan före krisen, när Stockholm bytte majoritet från s, v och mp till de borgerliga partierna, stramade man åt det ekonomiska biståndet.
Det tror jag i hög grad handlar om människosyn, vad man anser ska vara skäligt för människor som lever på försörjningsstöd. När s, v och mp styrde i Stockholm ingick lokala resor i den norm som fanns för försörjningsstöd i Stockholm. När borgarna tog över makten togs det bort. Nu ska man be särskilt om lokala resor som inte är arbetsresor.
Vi i Vänsterpartiet har motionerat om detta för vi delar den syn som s, v och mp hade i Stockholm. Vi tycker att människor som lever på försörjningsstöd, ibland under långa perioder, inte ska behöva bli fångade i sin stadsdel för att de inte har råd att utnyttja kollektivtrafiken. Många stadsdelar har inte den service folk behöver.
I alla stadsdelar finns inte arbetsförmedling och försäkringskassa och kanske inte heller affärer med låga priser eller olika fritidsverksamheter för barn. Om vi ser på situationen över hela landet finns på mindre orter inte hela det utbudet.
Ingen människa mår bättre och blir lättare rehabiliterad, för att därmed komma tillbaka i jobb, om han eller hon inte ens kan röra sig i sin egen stad. Det finns också ett barnperspektiv i detta. Skälig levnadsnivå, som det heter, på försörjningsstödet ska innehålla lek och fritid för barn. Man ska ta hänsyn till barnen. Man har dock tappat bort att barn ofta behöver ha en vuxen med sig när de ska i väg.
De behöver ha en vuxen med sig på tunnelbanan till simhallen eller på bussen till någon annan aktivitet. Detta gäller i städerna där det finns kollektivtrafik. I glesbygden handlar det om att inte behöva sälja bilen, för där fungerar inte kollektivtrafiken. Jag vill slutligen lyfta fram barnperspektivet.
När man ser på socialtjänsten säger man att barnperspektivet har blivit bättre men att det finns mycket kvar att göra. Många barnfamiljer som tidigare inte behövt leva på försörjningsstöd kommer nu att behöva göra det på grund av den ökande arbetslösheten men också för att trygghetssystemen - sjukförsäkringssystemet och a-kassan - har försämrats. Antalet familjer som under en längre period kommer att leva på försörjningsstöd riskerar därmed att öka.
Barn ska inte behöva känna sig utanför. De ska inte behöva känna att de aldrig kan gå på bio eller delta i de fritidsaktiviteter eller utflykter som deras kompisar har möjlighet till. De ska inte heller behöva uppleva att elen stängs av i deras hem, vilket hänt i Stockholm. Jag vill därför gärna fråga allianspartierna vad de vill göra för att barnperspektivet ska överleva den höga arbetsbelastningen och de sviktande kommunala budgetarna.
Vad kommer ni i alliansen att göra för att barnen vars familjer lever på socialbidrag inte ska hamna utanför? Barndomen går som bekant inte i repris.
Jag vill säga att vi såg tillräckligt tydligt vad den dubbla fällan ledde till förra gången - när försörjningsstödet rakade i höjden, när alldeles för få socialsekreterare kunde jobba med de människor som fanns i socialtjänsten, när de inte orkade jobba med dem som hade försörjningsstöd under en längre period, och som därför blev kvar i det längre än de hade behövt vara.
Jag vill inte vara med om det igen. Jag tror att vi kan ta lärdom av det som hände då, men jag är rädd för att vi hamnar där igen om inte kommunerna får resurser för att kunna jobba på ett bra sätt. Det allra viktigaste är naturligtvis att se till att människor får utbildning och jobb när det ser ut som det gör. Det är viktigt att vi satsar på att människor får jobb, att vi satsar på utbildning, att vi ser till att inte fler blir arbetslösa i kommunerna samt att kommunerna får de resurser de behöver.
Avslutningsvis vill jag säga att detta är det viktigaste, men de människor som trots allt kommer att vara i behov av det yttersta skyddsnätet måste kunna leva ett någorlunda drägligt liv.