KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mattias Karlsson (M):
Jag vill börja med att föreslå att riksdagen bifaller utskottets förslag i betänkandet. Man måste börja med att konstatera att anpassningen till en minskad kontanthantering har gått mycket snabbt i Sverige. Det har fått vissa negativa konsekvenser för vissa grupper i samhället, som äldre och personer med funktionsnedsättning.
Som framhålls i propositionen är det viktigt att säkerställa att alla i samhället ska ha tillgång till grundläggande betaltjänster till rimliga priser, framför allt kontantuttag och dagskasseinsättningar.
I likhet med den eniga Riksbanksutredningen anser jag att det är nödvändigt att införa en lagstadgad skyldighet att tillhandahålla tjänster som gör det möjligt att i betryggande utsträckning säkerställa kontantförsörjningen i hela landet.
Skyldigheten för institut och filialer att tillhandahålla kontanttjänster måste omfatta dels tillhandahållande av tjänster som gör det möjligt för konsumenter att ta ut kontanter, dels tillhandahållande av tjänster som gör det möjligt för företag att sätta in kontanter från sin näringsverksamhet.
Detta förslag och betänkandet bidrar till att säkerställa att det finns en väl fungerande kontanttjänst i betryggande utsträckning i Sverige. Möjligheten att använda kontanter som betalningsmedel minskar för varje dag som går, och snart kan utvecklingen vara oåterkallelig.
Uttagsautomater tas ur bruk, bankkontor läggs ned, och handeln är i processen mot avvecklande av kontanter. Det här påverkar och oroar alltför många människor, inte minst de äldre. PRO har genomfört en undersökning där 900 pensionärer gav sig ut i mataffärer för att jämföra matpriser.
Förutom prisskillnader visade matprisundersökningen att det är viktigt för äldre att kunna betala med kontanter när de väljer butik. Många anser det vara besvärligt och otryggt att betala med kort. Jag har förståelse för att bankerna ständigt gör en avvägning mellan kundernas säkerhet och bekvämligheten i att betala digitalt.
Men när det blir bråttom att fasa ut kontanterna får säkerhetsaspekten helt enkelt stå tillbaka. Därför får vi nästan varje dag läsa om människor som blir lurade på stora belopp genom allt fräckare bedrägerimetoder. I fokus har särskilt bedrägerier mot äldre varit, men alla människor drabbas. Bankerna utgör stommen i vår betalinfrastruktur.
De måste förstå och ta sitt ansvar för kontanthanteringen så länge sedlar och mynt är giltiga betalmedel som många av olika skäl föredrar att använda.
Mattias Karlsson (M):
Jag vill börja med att rätta föregående talare, ledamoten Ingemar Nilsson, som säger att det i det här betänkandet bara handlar om AP-fondernas verksamhet 2018. Vi har även i betänkandet ett yrkande från en av motionerna från den allmänna motionstiden. Det har också diskuterats tidigare i debatten. Fru talman! Jag yrkar bifall till utskottets förslag i dess helhet.
Vi har i denna kammare ganska nyligen antagit ett nytt regelverk för AP-fonderna, vilket innebär en ökad miljöhänsyn och ökad hänsyn till hållbarhet och kommande generationer. Alla partier som ingår i Pensionsgruppen står bakom detta. Det gör att vi kan upprätthålla en tillit och en trygghet inför viktiga beslut om pensionssystemet - en klok ordning.
Det är också bra att regeringen återkommer till riksdagen med en skrivelse av detta slag. Det gör att vi noggrant kan följa utvecklingen i AP-fonderna. De är väldigt viktiga för pensionssystemet och för tryggheten och tilliten.
Enligt det nya målet som vi beslutade om och som började gälla den 1 januari i år ska fonderna förvalta pensionsmedlen på ett föredömligt sätt genom ansvarsfulla investeringar och ett ansvarsfullt ägande. Målet ska uppnås utan att fonderna gör avkall på det övergripande målet om långsiktigt hög avkastning.
Syftet med det nya målet är att fonderna ska beakta miljöaspekter, sociala aspekter och bolagsstyrningsaspekter i den kapitalförvaltning som de bedriver.
Målet innebär bland annat att fonderna ska ta fram en gemensam värdegrund för förvaltningen, gemensamma riktlinjer för vilka tillgångar som pensionsmedel inte bör placeras i samt gemensamma riktlinjer för hur resultatet av förvaltningen enligt det nya målet ska redovisas.
Anledningen till att vi moderater tycker att det är viktigt att här markera att vi står bakom utskottets förslag i betänkandet är att om vi långsiktigt ska uppbära tillit och tilltro till pensionssystemet bygger det på att vi också levererar pensionsutbetalningar.
Här har AP-fonderna en helt avgörande uppgift genom att fungera som en balans mellan år av underskott och år av överskott i pensionssystemet. Annars riskerar vi att hamna i den situation som en del andra länder har hamnat i, då de har ett mer politiserat system. Det är trots allt viktigt att AP-fondernas verksamhet präglas av avkastning och inte aktivism.
AP-fondernas pengar har vi för att vi ska ha ett tryggt och stabilt pensionssystem.
Mattias Karlsson (M):
Jag vill börja med att tacka finansministern för svaret. Som en produkt av 90-talskrisen skapades ju överskottsmålet för staten. Sedan dess har detta och det övriga finanspolitiska ramverket tjänat oss väl. Målet handlar ju om att den offentliga sektorns finansiella sparande ska nå en viss nivå för att det ska finnas pengar att använda när tiderna blir sämre.
Men sedan 2015 vill finansminister Magdalena Andersson slopa överskottsmålet och ersätta det med ett balansmål som endast kräver att statens inkomster och utgifter går ihop.
Sedan finansministern först vädrade sin uppfattning om att överge överskottsmålet har frågan delvis varit begravd, detta sedan en parlamentarisk kommitté 2016 slog fast att överskottsmålet skulle behållas men sänkas från 1 procent till en tredjedels procent av bnp. Den ordningen började att gälla först i år.
Trots att överskottsmålet nu är närmare noll är finansministern inte nöjd. Om fler partier är med på bollen vill finansministern återigen se över ramverket, trots att gällande överenskommelse säger att det ska ske vart åttonde år.
Finansministern och Socialdemokraterna är inte ensamma om att vilja släppa det relativt låga krav på sparande som hon nu är bunden till, men som hon med ganska stor säkerhet inte kommer att nå vare sig i år eller 2020 om man får tro Ekonomistyrningsverkets senaste prognoser. Flera intressegrupper vill också att pengarna som nu går till sparande i stället ska spenderas på annat.
Nu när statsskulden är så låg finns det väl ingen anledning att fortsätta spara, låter resonemanget. Kritiken mot överskottsmålet står dock på svag grund. Visst finns det investeringsbehov på flera håll, men varför är det just sparpengarna som ska användas till det? Samtidigt spenderas ju ansenliga summor på onödiga bidrag och ineffektiva klimatinvesteringar.
När investeringar behöver göras är det mest rimligt att ta av de onödiga utgifterna, inte att slopa sparandet. Att i stället införa ett balansmål blir också riskfyllt, inte minst för att det nu väldigt låga överskottsmålet i praktiken är närmast ett balansmål. Om finansministern inte når målet blir det också särskilt riskfyllt.
Att genom ett balansmål ytterligare sänka ambitionen gör att det visserligen blir lättare för finansministern att nå målet, men det öppnar också upp för att man fortsätter att tumma på marginalen i underkant med argumentet att situationen kräver det. Med ett fortsatt överskottsmål kan olika bedömningar göras i olika lägen.
Det kan mycket väl vara så att det ibland inte nås, men sådana budgetbeslut måste i så fall försvaras på goda grunder. Sparandet inför sämre tider, så som vi nu är på väg in i, bör även fortsättningsvis vara huvudregel. Regeringen kan inte fortsätta att vara frikostig med onödiga utgifter och samtidigt ytterligare sänka ambitionen för sparandet.
Mattias Karlsson (M):
Jag tycker inte att det är seriöst att efter elva månader riva upp det finanspolitiska ramverket. Politiken har ju angivit att regelverket ska ses över varannan mandatperiod. Det är inte rimligt att ha den tidshorisonten om man vill att det ska finnas någon trovärdighet för de regler som vi har kommit överens om. Men efter höstens budgetprocess tyder nog alltmer på att notan för januariöverenskommelsen kommer att bli högre än många hade trott.
Redan dyra punkter i programmet kan utökas i förhandlingarna och dessutom kompletteras med helt nya utgifter. Liberalerna krävde exempelvis ett tillskott till kriminalvården som inte fanns i 73-punktsprogrammet. Samtidigt har de punkter som Socialdemokraterna har stridit för, exempelvis familjeveckan, inte ens börjat genomföras. Till detta ska läggas att LO nu kräver att överskottsmålet ska tas bort.
Man vill ha mer pengar till sin önskelista, som innehåller höjda bidrag och ökade offentliga utgifter. Man inser väl att pengarna ändå inte skulle räcka till, och LO kräver därför också höjda skatter. Jag förstår att finansministern har svårt att hålla emot dessa krafter. Risken är att finansministern snart får slut på pengarna.
I det läget känner jag en förståelse för att ett avskaffat överskottsmål i sammanhanget skulle vara en bekväm lösning för regeringen.
Mattias Karlsson (M):
Det nuvarande finanspolitiska ramverket är välavvägt, och det är en styrka att det har en förankring över blockgränsen. Att i dagsläget trycka på gaspedalen och kraftigt öka de offentliga utgifterna riskerar att leda till slöseri med de offentliga medlen. Det är medel som kommer att behövas i den kommande lågkonjunkturen. En översyn av målen är ändå planerad att ske vart åttonde år.
Till dess kan finansministern gott få hålla i pengarna.
Mattias Karlsson (M):
Jag vill börja med att tacka finansmarknadsministern för svaret. I takt med digitalisering och innovation förändras svenskt betalväsen i grunden. Målet är att alla svenskar och företag nu ska kunna göra överföringar mellan olika länder i olika valutor. Allt ska gå sekundsnabbt, vara tillgängligt dygnet runt, året om, och tillgodose ökade säkerhetskrav.
Utvecklingen har i sin tur lett till högre krav på den bakomliggande infrastruktur som gör allt detta möjligt, så kallade avvecklingstjänster. Infrastrukturen är lika grundläggande som elnät, vägar och järnvägar.
Den modell vi har i Sverige, som gör alla betaltransaktioner möjliga, är ett arv från framgångsrik samverkan mellan privata och offentliga aktörer. Affärsbankerna står för betalningar och clearing via det gemensamt ägda bolaget Bankgirot. Riksbanken står för avvecklingen av fordringar.
Enkelt uttryckt kan man säga att bankerna gör överföringar mellan varandra i Riksbankens avvecklingssystem RIX och därmed slutligen reglerar skulderna mellan bankerna. I början av juni presenterade Riksbanken sin plan att upphandla ett nytt avvecklingssystem och beslutade sig för en plattform utvecklad av Europeiska centralbanken - Target Instant Payment System, TIPS.
Det kan finnas skäl att standardisera och harmonisera med EU och dess institutioner när det finns stordriftsfördelar och en logisk förklaring, vilket inte är fallet med TIPS. Av alla Europas tusentals banker har endast 25 anslutit sig till TIPS. Den enda centralbank som i dag är ansluten är Lettlands.
Ingen av våra nordiska grannar arbetar med att ansluta sig - inte ens Finland, som är med i EMU, som systemet främst riktar sig mot. Antalet transaktioner i TIPS är också skrämmande lågt; det rör sig bara om några hundratal per dag. För att ställa detta i ett svenskt perspektiv sker dagligen över 1 1⁄2 miljon överföringar med Swish.
Det finns även fler orosmoln. Själva TIPS är outsourcat till Banca d'Italia, vilket betyder att vi outsourcar driften av vår viktigaste infrastruktur för betalningar till ett land två och ett halvt tusen kilometer bort. Den här utvecklingen är bara ett av flera fall av outsourcing av kritisk svensk infrastruktur, vilket inte kan viftas bort alltför enkelt.
Det ter sig som att varken regeringen eller Riksbanken har tänkt igenom den problematik som skulle kunna uppstå vid katastrofläge eller driftsstörningar, vilket i sin tur skulle ha en monumental direkt påverkan på Sveriges transaktionsekonomi.
Mattias Karlsson (M):
Regeringen har ansvar för den finansiella stabiliteten. Mot den bakgrunden och med tanke på att detta definitivt skulle kunna påverka densamma tycker jag att det finns anledning att ha ett resonemang om detta mellan riksdagen och regeringen och försöka analysera på vilket sätt det skulle kunna ha en skadlig inverkan på den finansiella stabiliteten i framtiden.
I Sverige är vi världsledande när det gäller att skapa bolag som definieras som enhörningar, det vill säga techbolag med ett värde över 1 miljard dollar. Med TIPS kommer den marknadsdynamik som byggts upp under årtionden att försvinna, och i stället monopoliseras marknaden. Det innebär att det kommer att bli omöjligt att vidareutveckla finansiella tjänster för svenska konsumenter och företag med dagens smidighet och utvecklingstakt.
Sveriges betalningsmarknad skulle behöva anpassa sig till den långsammare utvecklingstakt som är önskad av hela den europeiska marknaden och Europeiska centralbanken tillsammans. Swish, som i dag kopplar samman 7 miljoner människor, är ett exempel. TIPS skulle innebära att Swish och svenska banker behöver genomgå stora förändringar enbart för att kunna fungera som de gör i dag.
Att Riksbanken vill ta sådana risker med vårt av hävd tryggt uppbyggda betalningssystem är för mig en gåta, likaså att vi som politiskt förtroendevalda utsedda i demokratiska val inte heller fått vara med och påverka en sådan för samhället avgörande kritisk frågeställning. Jag tror att vi alla kommer ihåg Transportstyrelsens haveri 2017.
Ett liknande haveri inom svenska betalningar skulle få oanade konsekvenser, speciellt då myntproduktionen numera sköts av ett finskt bolag och sedelproduktionen av ett amerikanskt bolag och om alla digitala betalningar kommer att ske via Banca d ́Italia och ECB i Frankfurt. Vi behöver en tydlig riskutvärdering och diskussion. Vad är egentligen bäst för Sveriges invånare och företag?
Och ska verkligen Riksbanken på egen hand få ta dessa beslut utan att frågan behandlats av Sveriges riksdag?
Mattias Karlsson (M):
Riksbankens självständighet avseende penningpolitiken är begriplig. Men frågan bör ställas om detta oberoende verkligen sträcker sig så långt som att, utan en mer genomlysande konsultation med riksdagen och relevanta intressenter, besluta om vilket it-system som ska utgöra svenskt betalningssystem. Jag menar att Riksbanken inte på en djupare nivå har analyserat andra alternativ än outsourcing till TIPS.
Mycket tidigt kom man fram till att det var det bästa alternativet, utan att analysera andra alternativ. En sista fråga som vi nog kommer att få se hänga i luften, i varje fall i dag, är om Riksbanken hade gjort en säkerhetskyddsanalys enligt säkerhetsskyddslagen innan man valde alternativet TIPS.
Mattias Karlsson (M):
Jag vill tacka statsrådet för svaret. I SCB-instruktionen, förordningen med instruktion för Statistiska centralbyrån, regleras under rubriken "Ledning" att myndigheten ska ha ett insynsråd som ska bestå av högst tio ledamöter.
Efter att förordnandet för det tidigare insynsrådet i SCB löpte ut den 31 augusti 2016, drygt två år före valet, har inget nytt insynsråd tillförordnats.
Det är anmärkningsvärt att regeringen anför att man har valt att avstå från att utse insynsråd med hänvisning till att det var nära valet. En regering kan inte sluta fatta beslut när det är över en halv mandatperiod kvar. Det i sig föranleder ytterligare frågor.
Min fråga kvarstår: Av vilken anledning har regeringen valt att inte utse ett insynsråd, när det ändå är drygt två år kvar till det allmänna valet?
Mattias Karlsson (M):
Jag vet att SCB i de råd och organ man själv utser har lyckats fylla platserna, men regeringen har inte på tre och ett halvt år lyckats tillsätta ett insynsråd, vilket står i strid med den instruktion man har gett myndigheten.
Ett insynsråd vid en statlig myndighet har en oerhört viktig roll att fylla, bland annat att tillgodose behovet av demokratisk insyn och medborgerligt inflytande. Tidigare utvärderingar av enrådighetsmyndigheter har ofta visat att insynsrådet är ett uppskattat stöd till myndighetschefen.
Insynsrådets uppgifter är att utöva insyn och ge myndighetschefen stöd och råd i arbetet som han bedriver. Mot den bakgrunden är det otroligt synd att man har valt att negligera behovet av ett insynsråd just i SCB.
Att ett förordnande för ett insynsråd löper ut vid en viss tidpunkt kan inte vara någon hemlighet för regeringen, vilket gör att hela beredningsprocessen för att ta fram ett insynsråd borde ha startats långt innan förordnandet löpte ut. Nu är det kanske tre och ett halvt till fyra år sedan beredningsprocessen borde ha startat.
I det läget sa regeringen att man ville vänta in ett allmänt val. Valet skedde. Regeringsbildningsprocessen drog ut på tiden. Men efter det har det gått ytterligare nästan ett år utan att regeringen lyckats bereda fram ett nytt insynsråd.
Jag vill inte lägga ord i munnen på statsrådet, men kan det vara så att det brister i beredningsorganisationen? Har man för lite resurser för att arbeta med frågor om rekrytering till insynråden, eller är det i stället något i de administrativa rutinerna som brister?
Mattias Karlsson (M):
Jag tror att man måste göra skillnad på de expertråd och organ som myndigheten själv har utsett och insynsråd. Ett insynsråd har en annan demokratisk roll att fylla för en myndighetschef. Statsrådet tog i sitt inledande svar upp den sifferskandal som briserade på myndigheten under hösten.
I den storm som myndighetschefen och myndigheten befann sig i då tror jag att det hade varit oerhört värdefullt för myndighetschefen att ha ett insynsråd som bollplank för att hantera detta.
Ett insynsråd kunde också ha varit med i arbetet med att riskutvärdera den interna kontrollplanen för att sådant här inte ska drabba en myndighet som SCB, som är så oerhört viktig för alla beslut som vi fattar i denna kammare.
Jag hoppas nu - och jag har goda förhoppningar efter svaret från statsrådet - att statsrådet verkligen ser till att visa insynsrådet större uppmärksamhet än hennes företrädare på posten gjorde. Jag hoppas att man, trots att det bara är två och ett halvt år kvar till nästa val, fattar beslut om att utse ett insynsråd för SCB.
Mattias Karlsson (M):
Jag vill börja med att tacka inrikesministern för svaret. Ministern uppger att det är flera myndigheter som har ansvaret när det gäller kontroll och tillsyn av taxiverksamhet, och det stämmer. Transportstyrelsen har ett tillsynsansvar, och Skatteverket arbetar med kontroll av efterlevnaden av det skatterättsliga regelverket. Men grunden för deras arbete ligger i att det finns en polisiär närvaro ute i verkligheten.
Redan i betänkandet Ekonomisk brottslighet inom taxinäringen , som Utredningen om taxinäringen presenterade 2004, konstaterade dåvarande Rikspolisstyrelsen att det krävs "stora insatser från rättsväsendets sida för att beivra svarttaxiverksamheten". Man pekade även på behovet av samverkan med bland annat Försäkringskassan och arbetslöshetskassorna. Frågan är om detta 16 år senare är implementerat.
Har vi effektiv tillsyn? Sker samverkan i tillräcklig grad för att komma till rätta med problemen? De problem vi ser inom taxinäringen i dag indikerar att så inte är fallet. Det behövs större polisiär närvaro på fältet för att polisen och övriga myndigheter ska kunna utföra tillsyn och kontroll som i fråga om effektivitet och omfång skapar förutsättningar för sund konkurrens i branschen.
Utan poliser med kunskap och erfarenhet av branschen som arbetar ute på fältet kan inte effektiv kontroll utföras. I regleringsbreven för Transportstyrelsen, Polismyndigheten och Skatteverket nämns taxi inte en enda gång och inget om vikten av kontroll, samverkan och tillsyn inom just taxinäringen.
Det säger en del om regeringens bedömning av hur högt prioriterat detta är. Om inte regeringen pekar ut detta som ett prioriterat område är det inte förvånande att myndigheterna inte agerar. Det krävs en tydligare prioritering. Utredningen uttryckte att det måste "skapas en känsla inom näringen att den som bryter mot gällande bestämmelser riskerar att avslöjas och bestraffas".
Tyvärr tycks inte situationen vara sådan i dag. Om inte myndigheterna, i synnerhet polisen, ges i uppdrag att prioritera frågan kommer detta sannolikt inte att förändras. Slutligen skulle jag vilja fråga ministern om den utredning han tog upp i sitt svar, den som tillsatts avseende kontrollverksamheten inom yrkestrafiken.
I direktiven till den utredningen framgår det inte att illegal taxi, det vill säga svarttaxi, omfattas av utredarens uppdrag. Är det ministerns uppfattning att utredningen ska omfatta kontrollen av illegal taxi?
Mattias Karlsson (M):
Jag vill först och främst tacka för tydliggörandet av att ministern anser att den utredning som nu pågår också ska omfatta kontrollen av illegal taxi. Sedan tror jag att det handlar om att polisen kan få ett nationellt uppdrag. Vi har exempel på att polisen har gjort nedslag och verkligen fokuserat på att komma åt illegal taxi. Där lyckas man varje gång.
Man har varit oerhört framgångsrik när man gjort dessa ansatser att prioritera. Jag tror att det är viktigt att polisen kan få ett nationellt uppdrag att prioritera detta, som är så oerhört viktigt. Den svenska taxibranschen har under lång tid hotats av denna osunda konkurrens till följd av fusk med skatter och bidrag.
Detta har i hög grad präglat konkurrensvillkoren på marknaden men även den allmänna bilden av taxibranschen som sådan. Ett offensivt arbete mot gamla former av svarttaxi och den snabba utvecklingen av sociala medier har gjort att den illegala taxin har hittat nya vägar att möta sina kunder. Kontakterna mellan förare och kund har flyttat till grupper i sociala medier, och uppgörelser om betalning sker via mobiltelefoner.
Utvecklingen av svarttaxi är ett allvarligt hot mot den seriösa taxinäringen. Särskilt på mindre och medelstora orter har seriösa taxiföretag allt svårare att överleva i dag på grund av konkurrensen från svarttaxi via bland annat sociala medier. Detta är särskilt allvarligt för taxinäringen då den präglas av små marginaler och höga kostnader i form av skatter och avgifter.
Förutom att svarttaxi leder till förödande konsekvenser för seriösa taxiföretag innebär företeelsen att skatter och avgifter inte betalas in, vilket drabbar all offentligt finansierad verksamhet. En utbredd acceptans för och användning av svarttaxi kan bidra till att minska förtroendet för skattesystemet som helhet.
I detta sammanhang är det självklart viktigt, för att inte säga nödvändigt, med insatser och samverkan från alla inblandade myndigheter. Jag tror att en väg är att granska ekonomin hos dessa individer eller företag, men det påverkar inte det faktum att frågan också måste hanteras som en polisiär angelägenhet.
Det kommer att krävas polisiära insatser för att få bukt med problemet, och frågan kvarstår: Vad gör regeringen för att säkerställa att polisen arbetar med detta prioriterade område?
Mattias Karlsson (M):
Jag tror att inrikesministern nu försöker ge sken av att taxichaufförer som inte har kollektivavtal men är seriösa i övrigt och har yrkestillstånd inte betalar skatter eller har tillstånd för att bedriva yrkes- eller persontrafik, eller att delningsekonomin per definition skulle handla om detta.
Det är att uttrycka sig oerhört klumpigt. Vi talar om olaglig taxiverksamhet, där man inte över huvud taget följer några regler eller betalar några skatter eller avgifter.
Konkurrensen från svarttaxi skadar därmed inte bara den enskilde taxichaufförens möjlighet att försörja sig utan drabbar också tillgången till skolskjuts, färdtjänst och anropsstyrd kollektivtrafik eftersom färre seriösa taxiföretag överlever. Dessa taxiföretags hela existens bygger på intäkter från såväl upphandlade samhällsbetalda resor som vanliga taxiresor.
En sund och hållbar taxibransch är viktig för att hela Sverige ska ha god tillgång till mobilitet. Detta gäller särskilt där utbudet av annan kollektivtrafik är svagt. För många äldre som av olika skäl inte har möjlighet att ha egen bil utan måste ha taxi eller samhällsbetalda taxiresor är detta en förutsättning för ett fungerande liv.
Men även där det finns kollektivtrafik är taxi viktig som möjliggörare för att ta sig till och från den storskaliga kollektivtrafikens noder. Att den svarta ekonomin tillåts fortleva på bekostnad av seriösa taxiföretag är ett allvarligt hot mot hela näringen.