KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tone Tingsgård (S):
Som jag sade i mitt första inlägg är naturligtvis inte kårobligatoriet i sig något självändamål, men för mig har det alltid varit viktigt att om det ska avvecklas måste det avvecklas med varsamhet så att man inte riskerar studentinflytandet. Det måste helt enkelt få kosta. Det är orimligt att tänka sig att allt det arbete som utförs ska ske på någon sorts ideell väg. När vi nu hade hamnat i det ekonomiska läget att pengarna inte fanns, varför var det då så bråttom?
Varför kan man inte se att andra har gjort det misstaget förr? Det finns sådana exempel. Man kunde väl bryta en trend och försöka lära av andras misstag. Varför kunde man inte se att obligatoriet så som det är i dag faktiskt innehållsligt funkar för dem som det berör. Regeringen säger ju själv i sin proposition att det fungerar bra i dag. If it ain't broke, don't fix it!
I stället för man egendomliga resonemang om att högskolorna ska få möjlighet att ge bidrag till kårerna. Jag är inte alls säker på att det stärker kårerna, att det ger dem en bättre ställning i förhållande till högskolan. Det är otroligt viktigt att man har en självständig ställning i förhållande till högskolan, att man inte är beroende av högskolornas bidrag. Kårerna ska få söka sponsorer.
Här pekar regeringen på möjligheter inom branschområdena med allt vad det öppnar för väldigt ojämlik inkomstfördelning till detta studentinflytande. Herr talman! Jag är så ohyggligt gammal att jag var med redan före 1968. Vi hade ett obligatorium då, men vi hade inte särskilt mycket studentinflytande, så det är verkligen inte obligatoriet som hjälper här. Det vet jag. Men jag vet också hur oerhört värdefullt detta studentinflytande är.
För mig är det ofattbart att man vågar riskera det på det här viset. Varför så bråttom? Håll an!
Tone Tingsgård (S):
Ingen ska behöva tala om för mig att Uppsala är bäst. Det vet vi. Men även i Uppsala är vi bekymrade över att studentinflytandet riskeras på det sätt som sker med den proposition som regeringen har lagt fram. Vi tycker att det är alldeles för viktigt för det. Det handlar självfallet inte om någon sorts defaitism när vi är oroade, när vi tror att studentinflytandet är i fara.
Tvärtom vill vi faktiskt visa vår uppskattning av det arbete som görs, och vi tycker därför att man ska betala för det. Det tycker vi i alla andra sammanhang också. Det ska inte slumpas bort. Herr talman! Jag är inte dugg förvånad över att Lennart Hedquist är nöjd med det framlagda förslaget. Jag har aldrig uppfattat att studentinflytande är hans stora grej.
Lars Lilja (S):
Lönebidraget är ett mycket bra sätt att hjälpa människor ut på arbetsmarknaden. Den ideella sektorn har, tycker jag, tagit ett mycket stort ansvar i det sammanhanget. Det är väl många från den ideella sektorn som uppvaktat många av oss - från alla partier - om just takhöjningen när det gäller lönebidraget.
Det gjorde man naturligtvis i hopp om att dels kunna ge de anställda en lite bättre lön, dels själva få lite mer hjälp med finansieringen av de här anställda personerna. De förhoppningarna har tyvärr i många sammanhang grusats.
När de här lönebidragen ska omförhandlas hos Arbetsmarknadsverket hävdar de, faktiskt med viss rätt, att det är ganska rimligt att arbetsförmågan hos den som haft lönebidrag ett antal år har ökat, det vill säga att vederbörande kan sitt jobb lite bättre. Enligt regelverket ska man då, naturligtvis, ha en liten, en mindre, ersättning. Det problem som då uppstår är att den här sektorn saknar denna betalningsförmåga.
Många gånger har de lönebidragsanställda personerna något slags känslomässig koppling till den förening eller organisation som de jobbar åt. Och många gånger kan de gå med på för låga eller kanske inga löneökningar alls för att få ha kvar jobbet och för att den ideella organisationen ska ha råd att betala ut de här lönerna. Detta är ett problem.
Som jag tidigare sagt följer Arbetsmarknadsverket på ett riktigt sätt det regelverk som man ska följa. Men samtidigt finns det en annan verklighet. I det här fallet kan man säga att regelverket för sättet att hantera lönebidragen inte riktigt stämmer överens med verkligheten i den ideella sektorn. Vi är många som i många år har kämpat med frågan.
Jag skulle vilja att arbetsmarknadsministern funderade på ett alternativ, nämligen att ha en speciell reglering för dessa ungefär 11 000 personer som jobbar i den ideella sektorn så att de föreningar och organisationer som har de här personerna anställda ska kunna fortsätta med det. Föreningen i sig gör en samhällsinsats.
Men man gör också en samhällsinsats genom att låta de här personerna få ett meningsfullt arbete. Jag är väl medveten om att det jag här sagt inte stämmer överens med regelverket. Men det vore ändå intressant att höra arbetsmarknadsministerns synpunkter på om det vore möjligt att ha ett annorlunda regelverk för de ideella organisationerna, för i någon mening är det en vinna-vinna-situation.
Den arbetshandikappade får en meningsfull sysselsättning, och den ideella organisationen kan utveckla och förbättra sin verksamhet.
Lars Lilja (S):
Arbetsmarknadsministern har också rätt. Lönebidraget är till för personer som har ett arbetshandikapp. Det är man medveten om även inom den ideella sektorn. Det är just det som i någon mening är roten till det här problemet.
Jag är glad över att ministern ändå vill reflektera lite grann över möjligheten att eventuellt fundera på en lösning för den ideella sektorn som är sådan att de här personerna kan hjälpas till att fortsatt få en meningsfull sysselsättning och som är sådan att den ideella sektorn fortsatt kan dra nytta av de här personernas arbetsförmåga.
Jag är glad över det svar jag har fått och hoppas att ministerns funderingar så småningom kan konkretiseras i någon form av förslag om lönebidragen och den ideella sektorn.
Lars Lilja (S):
Jag kanske inte ska tala om "vi", för jag har inte deltagit tidigare, men jag är väl medveten om att ALI har debatterats ett antal gånger i kammaren. Därför kände jag ändå att det var viktigt att delta. Jag hade ett anförande om ALI i samband med debatten om budgeten. Jag har alltså deltagit i den här diskussionen tidigare.
Det som har framkommit under många av de här debatterna är ju att statsrådet faktiskt har talat sig varm för hur viktig den här forskningen är och hur bra det är att Sverige ligger långt framme i arbetsmiljöforskning. Det är ju så att Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap har utvärderat Sveriges arbetsmiljöforskning. Den här rapporten är alldeles färsk. Den kom förra månaden.
Det man konstaterar är att sedan flera decennier har den svenska arbetsmiljöforskningen tillsammans med den i övriga nordiska länder en internationell särställning i förhållande till våra länders storlek. Man konstaterar också att samverkan mellan arbetsmarknadens parter på arbetsmiljöområdet och den närmast obegränsade tillgången till arbetsplatser för undersökning av såväl exponeringar som exponerade arbetare har gjort att man har kunnat komma långt i den här forskningen.
Det är dessutom så att svenska forskare bidrar med 8 procent av världsproduktionen av vetenskapliga artiklar inom arbetshälsa och ergonomi. Vi ligger etta i världen inom belastningsergonomi och på andra plats inom arbetsmiljöområdet. Men i den här utredningen gör man också en del andra konstateranden som jag tycker är viktiga att lyfta fram i dag.
Man säger så här: Svensk arbetsmiljöforskning upplever för närvarande flera hot inför framtiden genom den kraftiga minskningen under den senaste tioårsperioden av sökbara forskningsmedel, nedläggningen av ALI samt osäkerheten om den framtida inriktningen för de enheter som utlokaliserades till universiteten i början av 2000-talet.
Det är klart, tittar man lite längre bakåt kan inte vi stå och säga att vi är oskyldiga. Men det är nu det går att göra något. Man konstaterar dessutom att de tillgängliga medlen för forskning inom den klassiska arbetsmiljöforskningen har minskat sedan 80-talet, och troligen ännu mer det senaste decenniet. De sektorsinriktade medel som kan sökas i fri konkurrens har påtagligt minskat.
Det är ju det här som är Arbetslivsinstitutets, arbetsmiljöforskningens, stora problem; att man sysslar med tillämpad forskning. För tillämpad forskning är det mycket små medel som står till förfogande. Sedan har ju även arbetsmiljöforskningen i Sverige utvärderats internationellt.
Den internationella utvärderingen kom med följande rekommendation när det gäller finansieringen: För att kunna behålla den höga standarden på arbetsmiljöforskningen är det viktigt att särskilda medel anvisas till denna. Det förefaller lämpligt att åtminstone återgå till den storleksordning på sökbara medel som fanns för fem år sedan.
Det här är alltså vad internationella utvärderingar av svensk arbetsmiljöforskning säger. Då blir naturligtvis min fråga till statsrådet: På vilket sätt kommer regeringen att se till att dessa medel kommer att finnas till förfogande så att vi fortsatt kan ligga i framkant på det här området?
Lars Lilja (S):
Vi har ju diskuterat politisk styrning av forskning. Vi skulle kunna ägna lång tid åt att fundera kring om och hur den så kallade politiska styrningen av forskningen sker. Diskuterar man frågan om 1 miljard mer till forskning är det också något som man kan vrida och vända på några varv om man studerar budgeten lite noggrannare.
Poängen med min fråga är, för att citera arbetsmarknadsministern, det jag sade tidigare. Huvuddelen av den arbetslivsinriktade forskningen är tillämpad forskning. För tillämpad forskning finns det mycket lite medel att söka. Man kommer inte åt den eventuella miljarden extra till forskning.
Orsaken till att Sverige har legat i framkant på området är just det faktum att vi har haft öronmärkta medel för den tillämpade forskningen. Det har gjort att vi har nått sådana framsteg. Som jag sade i mitt tidigare anförande har arbetsmarknadsministern vid ett antal tillfällen talat om hur viktig den forskningen är.
Det försvinner nu ett stort antal miljoner från forskningen. Min fråga är: Hur ska forskningen finansieras i framtiden? Den är uppenbarligen viktig. Det har vi arbetsmarknadsministerns ord på. Men vi har fortfarande inget svar på hur den ska finansieras. Det tror jag vi alla som för debatten här i dag vill ha ett svar på.
Lars Lilja (S):
Insatser mot gymmen är en prioriterad fråga. Det är bra att man vill avsätta pengar. Jag kan berätta för statsrådet att vi i Västerbotten de senaste fem sex åren har haft ett samarbete mellan Västerbottens Idrottsförbund, samtliga gym - kommunala och privata - kommunen, landstinget, polisen och tullen.
Vi jobbar gemensamt mot användandet av anabola steroider på dessa anläggningar. Vi gör det i form av utbildningsinsatser gentemot ägarna och dem som arbetar på gymmen, och vi skapar kontaktnät mellan tull, polis och idrottsförbundet för att hantera frågorna på ett vettigt sätt.
Jag hälsar Maria Larsson välkommen till Västerbotten för att studera vårt projekt, som vi genomför med stöd av projektpengar från landstinget. Jag tror i och för sig inte att detta är det perfekta projektet, utan jag tror att vi har en del att göra. Men vi har jobbat med detta under många år, och vi har kommit långt.
Det jag tror skulle vara bra i det här sammanhanget, när nu 2 miljoner ska läggas på detta, är att vara tydlig gentemot de andra myndigheterna att aktivera sig i ett sådant projekt på ett bra sätt. Som det är nu har vi ett bra samarbete med framför allt tullen och polisen, men polisen borde i någon mening vara mer aktiv i projektet. Nu är polisen med som rådgivare och informatörer.
Vi ska hitta ett sätt att jobba mot dem som säljer drogerna - det förekommer sannolikt på många av gymmen. Vi måste hitta metoder för att på ett bättre sätt aktivera polisen, och polisen behöver sannolikt resurser för det. Projekten finns utarbetade och fungerar väl med tanke på de små resurser vi har. Vi har varit inne på den viktiga frågan några gånger, nämligen kunskapen.
Det är fråga om kunskapen i samhället i stort, kunskapen hos ungdomarna men framför allt de kunskaper vi behöver för att ta hand om och hjälpa de personer som har dessa problem. Det handlar om prevention, tillgångsbegränsning, att tullen och polisen blir effektivare, och det handlar dessutom om behandling, kartläggning, metodutveckling, kunskapsspridning och så vidare.
Det är viktigt att vi i det här fallet ser till att resurserna skapas för att inte stöta på ännu större problem i framtiden. Det är viktigt att börja med till exempel kartläggning. Vilka är det som missbrukar? Var finns de? Det är fråga om missbruksmönstret. Vilka kombinationer av hormonpreparat och droger används?
Det är också viktigt att se på långtidseffekterna. Det är extremt farliga droger, och de är i någon mening mediciner som används i upp till hundra gånger så starka doser som de ska användas i i medicinskt syfte. Det är extremt farligt. Det är alltså fråga om behandlingsstrategier. Hur ska problemen hanteras? Hur ska vi hjälpa dessa människor?
För det krävs resurser. Det skulle vara alldeles utmärkt om den här regeringen kunde vara villig att ge mer resurser till kunskapsinhämtning. Det är otroligt viktigt.
Lars Lilja (S):
Jag instämmer i Maria Larssons bekymmer när det gäller klassificering av dopningspreparat. Det är inte helt enkelt. Speciellt idrottens lista är ohyggligt mycket längre än juridikens lista. Det kommer nya preparat, de byter namn och innehåll, det är syntetiska droger och så vidare. Visst är det ett bekymmer. Samtidigt nämner statsrådet Dopingjouren.
Det stämmer att Dopingjouren gör ett jättejobb. Jag har läst på Dopingjourens hemsida. Där framgår att missbruket av amfetamin fyller 60 år och att problemet med dopning i samhället fyller 15 år. Hur kommer det att se ut om 45 år om inte samhället vidtar kraftåtgärder nu? Dopingjouren har deltagit i en konferens i Örebro där jag vet att Maria Larsson har varit.
Där uttryckte Dopingjouren att om 50 av de närvarande hade en aning om vad missbruk av hormonläkemedel innebär när de kom hoppades man att i alla fall 150 skulle ha denna aning i dag. Det här tyder på en kunskapsbrist som vi är helt överens om. Min poäng i den här debatten är att det som är viktigt är att vi satsar på kunskapsinhämtning på alla plan och att det görs en rejäl satsning från regeringen för att vi ska komma vidare med det här.
Det är precis vad de tycker även på Dopingjouren. Jag ska avsluta med ett citat av Ann-Mari Thurelius som är forskningssjuksköterska på Dopingjouren. Hon tycker att de åtgärder som Björn Fries har föreslagit är kloka och viktiga, men hon är besviken över att det skjuts på framtiden.
Hon säger så här: "Måste det hända ytterligare tragedier för att våra beslutsfattare ska sluta försöka förminska de svåra problem som vi har och står inför?" Jag hoppas att det inte är så.
Lars Lilja (S):
Även jag vill påpeka att det finns ett genuint intresse för oss att diskutera de här frågorna. Personligen lägger jag tolv timmar av denna dag för att resa hit och härifrån för att ta denna debatt under kanske 15 minuter. Regeringen hävdar många gånger att man ska ha en vetenskaplig grund för sina förslag. Det var något som hävdades när sänkningarna av a-kassan gjordes.
Satsning på kunskap är också någonting som vi har hört från den här regeringen, kunskap i grundskolan, kunskap i gymnasiet och kunskap på universitet och högskolor. Arbetslivsinstitutets uppgift var just kunskap. Det var kunskap om arbetslivets villkor.
De tittade bland annat på orsakerna till att så många människor blev sjukskrivna, och lång sjukskrivning leder utan tvivel till det utanförskap som regeringen säger sig vilja bekämpa. Enligt vissa siffror menar man att vi har haft ett framgångsrikt arbetsmiljöarbete i Sverige.
De sammantagna ansträngningarna när det gäller arbetsmiljön påstås kanske ha betytt att vi har haft 30 000 olycksfall i stället för 80 000. På så sätt har vi sparat 2,2 miljoner frånvarotimmar till en kostnad av 4 1⁄2 miljard.
Regeringen erkänner också att det finns ett stort kunskapsbehov inom det här området men menar att det ska hanteras av universitet och högskolor och att det ska ske under konkurrens. Det finns väl en poäng i det, men problemet är att mycket av den arbetslivsrelaterade forskningen är tillämpad forskning. Det är inte universitets huvuduppgift. Universitetets huvuduppgift är ofta grundforskning.
Det kräver andra finansiärer, till exempel Fas. Fas har fått ett mindre tillskott, och det räcker inte på långa vägar för att kompensera för det bortfall som nu sker genom att Arbetslivsinstitutet läggs ned. Visst är 70 miljoner till omställning bra.
Avvecklingsmyndighetens anslag bidrar naturligtvis till att forskningen kan fortsätta i vissa delar. Ministern sade i sitt svar att 85 tjänster har tillkommit tack vare dessa pengar. Samtidigt hade Arbetslivsinstitutet 420 anställda. Det blir ett litet glapp, även om disputerade forskare naturligtvis har stora möjligheter att få jobb.
Man kan naturligtvis fundera på vad forskarna kommer att göra nu. Arbetslivsinstitutets generaldirektör sade att de jobbar med nya lösningar och med nya arbetsuppgifter.
Forskarna har visserligen fått jobb, men risken är stor att de kommer att jobba med andra saker än arbetsmiljöforskning. Det är ju precis som ministern säger, nämligen att de är duktiga.
Även om det finns 70 miljoner för omställningen och för Avvecklingsmyndigheten hade Arbetslivsinstitutet en budget på 378 miljoner. Nu finns pengar för en överföring. Det intressanta är hur den arbetslivsinriktade forskningen ska finansieras långsiktigt.
Lars Lilja (S):
Varken jag eller de jag träffade som jobbade på Arbetslivsinstitutet var väl särskilt oroliga för sin egen skull. Medarbetarna på institutet var kompetenta, och de var inte ett dugg oroliga över att de skulle få arbete eftersom de flesta har en gedigen utbildning.
Vad de har varit oroliga för är det jag har frågat om, nämligen hur arbetslivsforskning ska bedrivas lika framgångsrikt i framtiden när dessa människor sprids ut på olika lärosäten och olika typer av jobb.
I någon mening vill jag hävda att när institutet läggs ned dräneras svensk arbetsmiljöforskning på kompetens, eftersom många av dem får jobb inom andra sektorer och en del sprids ut på de olika lärosätena. De kan säkert också göra ett utmärkt arbete där.
Under en övergångsperiod kan de med hjälp av de medel som finns fortsätta med det de har hållit på med, men sedan blir de tvungna att syssla med något annat. Jag kan ge ett exempel. I Umeå, en förort till Vännäs, har 9 av 14 forskare fått jobb på Umeå universitet, vilket i och för sig är bra.
Men det beror på att Umeå universitets styrelse - den förra styrelsen som inte var tillräckligt kompetent - tillsammans med landstinget och Umeå kommun har finansierat forskarnas fortsatta arbete inom universitetet. Det sker under en treårsperiod. Sedan vet vi inte hur arbetet ska finansieras i fortsättningen. Det är alltså 9 av 14.
Det är alltså 5 forskare som har fått andra arbetsuppgifter och som inte kommer att jobba med arbetslivsorienterad forskning. De kanske går över till något helt annat. Jag vill haka på lite grann av det Hillevi Larsson sade, nämligen att Arbetsmiljöverket ska ta över den toxikologiskt inriktade kriterieverksamheten. Ministern kanske kan förklara vad det är för något!
Konsekvensen är ändå att ett verk som har fått kraftigt minskade anslag ska få ytterligare arbetsuppgifter. Hur ska verket klara av detta på ett rimligt sätt?
Min huvudfråga, den jag ställde i slutet av mitt förra anförande, är hur den långsiktiga finansieringen av svensk arbetsmiljöforskning ska genomföras på sikt när vi faktiskt har dragit bort 378 miljoner. Det finns några hundra miljoner de närmaste åren - men sedan?
Det är den springande punkten och den intressanta frågan i sammanhanget. I kombination med vad som händer på Arbetsmiljöverket blir jag lite orolig. Jag vill dessutom knyta an till vad Hillevi Larsson talade om, nämligen de internationella kontakterna i arbetsmiljöarbetet.
De upprätthölls till stora delar av Arbetslivsinstitutet. Det är väl därför det finns en poäng med att ha ett statligt institut som kanske har ett samlat ansvar för verksamheten, delvis bedriver egen forskning men delvis samarbetar med andra högskolor. Hur ska detta långsiktigt finansieras?
Lars Lilja (S):
Jag kan meddela statsrådet Littorin att det var lika soligt hemma i Vännäs. Jag tycker att det är bra att Mikael Sjöberg, som kanske har fått ta emot en del kritik för sitt släktskap med en före detta statsminister, nu får ett erkännande för att han har gjort ett mycket bra arbete.
Det fanns förmodligen en diskussion om att det var en politisk tillsättning - vilket det i någon mening var, eftersom det är regeringen som tillsätter generaldirektörer. Det är naturligtvis trevligt att en tidigare statssekreterare kan få beröm för ett gott arbete.
Jag delar naturligtvis inte statsrådets uppfattning att den här forskningen kommer att bedrivas lika framgångsrikt i framtiden, med tanke på det jag har sagt tidigare, nämligen att resurserna totalt sett kommer att minska och att det på lång sikt inte finns någon finansiering på samma sätt som vi har haft tidigare.
Det jag också tycker att man kan nämna i sammanhanget är hur den här nedläggningen har gått till, och det är lite trist. Man fattar ett snabbt beslut, sannolikt mer på ideologiska grunder än på sakliga grunder. Sedan inser man att det kanske inte var så bra, och så får man ta till en avvecklingsmyndighet och får skjuta till mer pengar.
Andra samhällssektorer, till exempel landstinget hemma, Umeå kommun och andra, får gå in och täcka upp för de misstag som regeringen har begått i det här sammanhanget. Jag tror tyvärr inte, som sagt var, att svensk arbetslivsforskning kommer att stå sig lika starkt om några år, även om vi kanske klarar de närmaste åren.