KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bengt Eliasson (L):
Min fråga går också till statsrådet Lena Hallengren, men den gäller ett annat ämne. Det är ett problem att personer inte beviljas personlig assistans i den utsträckning som behövs eller inte alls. Riksdagen har satt FN-konventionen om personer med funktionsnedsättning som mål för politiken. Det behövs en tydlig styrning från regeringen för att alla medborgare ska vara jämlika och ha samma rättigheter.
De utredningar som pågår om lagändringar täcker inte detta och räcker inte. Vad vill statsrådet göra för att de med behov av personlig assistans på ett reellt sätt ska få sina rättigheter enligt FN-konventionen förverkligade utan att myndigheterna inskränker rättigheterna genom en restriktiv tillämpning?
Bengt Eliasson (L):
Tack, statsrådet, för svaret! De utredningar som pågår och är gjorda är naturligtvis viktiga och bra. Men en tydlig och principiell fråga för den enskildes integritet gäller minutjakten i behovsbedömningen inom LSS. Det är förnedrande att dela upp tiden i duschen mellan privat och inte privat eller att dela upp ett toabesök i moment. Att duscha är privat, att gå på toaletten är givetvis en helhet. Det tror jag att vi är överens om.
Vill ministern att den integritetskränkande minutjakten stoppas genom att hela det grundläggande behovet ses som integritetsnära?
Bengt Eliasson (L):
Min fråga går också till statsrådet Ardalan Shekarabi. Försäkringskassans rutiner och tillämpning har ifrågasatts av väldigt många på senare tid, och det känns som att det blir fler och fler. På sikt innebär ifrågasättandet också ett sviktande förtroende när det gäller tryggheten och en sviktande tilltro till hela sjukförsäkringssystemet, som är en viktig grundbult i vårt välfärdssamhälle.
När det gäller sjuk- och aktivitetsersättningen har det till och med gått så långt att Försäkringskassan ifrågasätter sig själv och har initierat en utredning och en översyn av sina egna tillämpningar och rutiner. Vi får ganska snart svar, antar jag. Det är Försäkringskassans bedömning att de själva är bäst på att bedöma sig själva. Jag undrar nu över statsrådets bedömning och slutsats när det gäller Försäkringskassans tillämpningar.
Är detta något som statsrådet har funderat över? Han vet ju bilden, precis som jag.
Bengt Eliasson (L):
Ja, att vi gör förändringar av pandemiska skäl är väldigt bra. Förändringarna är välkomna, och det behöver göras mer. Men samtidigt är frågan om det är myndighetens egen granskning som är den mest värdefulla. Är det inte en oberoende granskning av yttre granskare som faktiskt kan leda till konkreta resultat?
Bengt Eliasson (L):
Tack, Ida Gabrielsson, för frågorna! För att inse vad det är vi vill göra räcker det inte att bara titta i tabellverket över det här utgiftsområdet. Man måste också titta på hela socialförsäkringsområdet och hela det sociala området.
Vi lägger fram en lång rad förslag som är till för att stödja och hjälpa människor i sjukskrivning, före sjukskrivning och efter sjukskrivning. Vi lägger fram kraftfulla förslag om reformerade arbetssätt för Försäkringskassan och om närmare samarbete med hälso- och sjukvården.
Vi föreslår att sjukförsäkringen ska vara aktiv och att den ska vara anpassad efter det som man är sjukskriven för med mera. Vi vill utveckla en ny insats, individuellt stöd och vägledning, där man faktiskt följer den sjukskrivne genom sjukskrivningsprocessen, så att personen inte hamnar i en sjukskrivningssituation bakom stängda dörrar och neddragna gardiner i ensamhet.
Det är en lång rad insatser. Detta är några av de insatser vi vill se för att personer som är sjukskrivna faktiskt ska kunna rehabiliteras tillbaka till arbete, och när man har sjuk- och aktivitetsersättning av något mer kronisk karaktär ska man kunna habiliteras i sin situation. Alla insatserna måste ses som en helhet.
Vi lämnar inte någon efter, utan vi tittar hellre på helheten i en människas situation. Att bara sjukförsäkra bort människor från arbetsmarknaden är inte rimligt. Vi har varit där i vårt land, och dit vill vi inte tillbaka.
Bengt Eliasson (L):
Avstämningsperioder under sjukskrivningen är oerhört viktigt. Att man tar en aktiv del i sin egen sjukskrivning och att arbetsgivare och andra parter, inte minst hälso- och sjukvården, är väldigt aktiva i sjukskrivningsprocessen är också oerhört viktigt. Då behöver man fasta avstämningspunkter. Detta är jag helt övertygad om.
I debatten har detta kallats för stupstock eller utförsäkringstillfällen. Ja, det är möjligt att det regelverk som har gällt under de gångna åtta åren faktiskt har varit sådant, och det ser vi ju effekterna av. Det är ju inte det vi vill ha. Det är ju detta jag försöker säga.
Vi lägger fram en lång rad aktiva förslag för att ska bli en mänskligare sjukskrivning men en sjukskrivning som leder tillbaka normalt dagligt liv.
Bengt Eliasson (L):
Från Liberalernas sida yrkar vi avslag på propositionen Sjukersättning till äldre i förvärvsarbetande ålder och bifall till reservation 1 under punkt 1. Fru talman! Vi liberaler vägrar att acceptera att människor ställs åt sidan. Allas kompetenser behövs. Allas medverkan i samhället hela livet behövs.
Alla behöver känna sig behövda. Fru talman!
Vi kommer aldrig att gå med på att förminska människors frihet eller människors viktiga bidrag till helheten med deras alldeles egna erfarenheter, kompetenser eller yrkesskickligheter, oavsett ålder.
Synsättet att sjukersättning är lösningen på ett problem som vi har i dag och som verkligen också ställer människor åt sidan är helt fel. Självklart behövs det reformer på detta område för att stödja människor att fortsätta bidra.
Men det är inte pensionssystemets fel, och det är framför allt inte sjukförsäkringens fel, i denna del. Fru talman!
Inom detta område behöver vi en lång rad reformer. Men grundpunkten är att alla behövs och att alla är viktiga. Fru talman! Det är fel att använda sjukförsäkringssystemets verktyg till just det som denna proposition avser. Ålder är ingen sjukdom.
Sjukersättning, eller förtidspension som det hette tidigare, kan vara helt rätt ibland. Det ska man inte sticka under stol med. Men det bör ändå alltid vara en absolut sista utväg när alla andra möjligheter för att förstärka och trygga individen är uttömda.
Individens möjligheter, rättigheter och friheter måste gå före systemet. Det som föreslås i dag är ingen pension - det måste vi komma ihåg - utan en del i sjukersättningssystemet.
Jag har mött en del personer bara de senaste två veckorna som nästan tar det som en skymf att de ska hamna i sjukersättningssystemet eftersom de inte är sjuka. Det är inte där problemet ligger.
Förslaget leder med andra ord till en sjukförsäkring som återigen präglas av mer passivitet och som riskerar att medföra att alltför många lämnar arbetslivet i förtid. Det innebär faktiskt en återgång till 90-talets sjukfrånvaro med sjuktal som steg dramatiskt på grund av något helt annat än en sjukdomsbild. Herr talman!
Jag ska kommentera något av det som föregående talare har sagt. Höjningarna av pensionsåldern inom pensionssystemet har till syfte att så många som möjligt ska kunna fortsätta att arbeta, utvecklas och bidra.
Det nu aktuella förslaget går i direkt motsatt riktning och får till följd att en grupp sjukskrivna hänvisas till ett åsidosatt liv och till ett liv i utanförskap. Herr talman! Avslutningsvis: Ställ nu inte människor åt sidan!
Alla behövs, oavsett kroppsliga eller intellektuella funktionaliteter, oavsett ålder och oavsett status. Alla behövs. Livet ska kunna levas hela livet, och ingen ska ställas åt sidan.
Bengt Eliasson (L):
Budget är egentligen bara ett annat ord för prioritering.
Därtill tillför vi en kraftig förstärkning till hela rättskedjan, stärker arbetslinjen i bidragssystemen, sänker skatten på arbete och sparande och stärker svenskt innovations- och företagsklimat. Fru talman!
Det är positivt att riksdagens beslut om ramarna för statens budget 2022 innebär en något mindre rödgrön politik för Sverige. På viktiga områden genomförs kursomläggningar i liberal och borgerlig riktning, vilket vi naturligtvis välkomnar.
Samtidigt finns det inslag i den nu beslutade budgetinriktningen som Liberalerna inte ställer sig bakom. Eftersom riksdagsmajoriteten i det första steget av budgetprocessen har gett budgetpolitiken en annan inriktning än den vi önskar stå för avstår vi liberaler från ställningstagande när det gäller anslagsfördelningen inom utgiftsområde 12.
Vi hänvisar i stället till vårt särskilda yttrande. Liberalernas budgetalternativ, fru talman, bör ses som ett sammanhållet paket där inte någon eller några delar kan brytas ut och behandlas isolerat. Fru talman! Sverige har världens mest utbyggda semestersystem och världens mest ambitiösa föräldraförsäkring.
Föräldraförsäkringen är central för att alla ska kunna kombinera jobb och föräldraskap.
I ett läge med drygt 200 000 långtidsarbetslösa, stora behov i skolan, omfattande problem med kriminalitet, alltför höga skatter på arbete och en hotande klimatkris kan det inte vara prioriterat att lägga strax över 3 miljarder kronor på ökad ledighet.
Liberalerna avvisar därför den så kallade familjeveckan och använder resurserna till mer angelägna satsningar. Vi prioriterar helt enkelt annorlunda. Fru talman! Arbetslösheten är mer än dubbelt så hög och andelen som lever med försörjningsstöd mer än tre gånger så hög i landets utanförskapsområden som i övriga Sverige.
Medianinkomsten bland dem i arbetsför ålder är bara runt 17 000 kronor, och skillnaden i inkomst mellan kvinnor och män i utanförskapsområden är mer än 50 procent större än i resten av Sverige. Utan förebilder i både kvinnor och män som arbetar går bidragsberoendet i arv.
I utanförskapsområden är det dubbelt så hög andel elever som inte når gymnasiebehörighet än bland elever i resten av Sverige och dubbelt så hög andel av dem som ändå börjar gymnasiet som inte tar examen.
Staten kan inte abdikera i frågan om en grundläggande utbildning som ska gälla för alla, oavsett var i landet man bor. Fru talman! Liberalerna vill fortsätta prioritera satsningarna på en reformagenda för att stärka förutsättningarna för Sveriges familjer och barn. Den resan, fru talman, börjar i klassrummet.
Därför avsätter vi liberaler över 1 miljard kronor under åren 2023-2024 i syfte att öka antalet undervisningstimmar i matematik- och svenskämnet i den svenska grundskolan. Totalt sett, fru talman, satsar Liberalerna 14 miljarder kronor mer än regeringen på skolan åren 2022-2024.
Detta är liberala prioriteringar som vi hade önskat om vår budgetmotion hade vunnit kammarens gillande.
Bengt Eliasson (L):
Först vill jag slå fast att Liberalerna står bakom förslaget i dagens betänkande. Det är ett bra, nyttigt och tydligt beslut som vi kommer att fatta i dag för att leda den här saken framåt. Herr talman!
Det krävs ett löpande reformarbete för att socialförsäkringssystemet vid varje tid ska kunna leverera trygghet och lyhördhet till den enskilde, samtidigt som skattebetalarnas pengar används rättssäkert, begripligt och effektivt i linje med den arbetslinje som har tjänat vårt land väl under rätt många år nu.
Sjukskrivningen måste ses som en del av den sjukvårdande behandlingen och rehabiliteringen för den enskilde.
När lagstiftaren, rättighetsbäraren eller allmänheten inte känner igen sig och sviktar i förtroendet befinner sig hela välfärdssamhället och välfärdssystemet på ett sluttande plan och i risk.
Delning av befogenheter, makt och utförande är viktigt i en rättsstat. Det ska också vara tre helt av varandra oberoende instanser. Beslut som fattas och som rör enskilda måste alltid vara transparenta, begripliga, rättssäkra och långsiktiga, inte minst när det gäller sjukförsäkringen.
Det måste också vara olika instanser som fattar gynnande respektive missgynnande beslut inom välfärdsområdet, just för legitimitetens skull. Det är centralt att sjukförsäkringen ger de försäkrade ekonomisk trygghet om man blir sjuk. Samtidigt måste försäkringen ställa krav på omställning.
Krav måste hela tiden ställas på att rehabiliteringen ska leda till ett tillfrisknande och en återgång. Krav på omställning behöver hela tiden bäras upp av sakliga skäl och individuellt skräddarsydda stödinsatser. Här har det brustit, för så sker inte i dag.
Detta är graverande och ställer givetvis ohyggliga krav på en handläggare. Så är det än i dag.
Ens arbetsförmåga är kraftigt begränsad av sjukdom, men man är ändå regelmässigt hänvisad till fantasiarbeten eller fiktiva arbeten, vilket en del talare redan nämnt. Det är något som kanske finns i handläggarens huvud men som denne inte ens är skyldig att redovisa. Jag skyller förstås inte på enskilda handläggare, utan det är ett systemfel.
Låt mig därför upprepa att sjukskrivningsprocessen är en del av den sjukvårdande behandlingen och rehabiliteringsprocessen. Den är en del av att man ska bli frisk och komma tillbaka dit där man var eller till det nya önskvärda läget utifrån ens sjukdomsbild. Herr ålderspresident! Detta borde vara en självklarhet.
I stället för att neka sjuka människor sjukpenning med hänvisning till fiktiva arbeten ska alla inblandade aktörer arbeta för att sjuka människor ges stöd och vägledning genom processen och bästa möjliga rehabilitering vid varje givet tillfälle. Allt annat är ett samhällsekonomiskt slöseri och innebär onödigt lidande och stor ekonomisk skada för den enskilde.
Herr ålderspresident! Jag yrkar bifall till utskottets förslag.
Bengt Eliasson (L):
Inledningsvis vill jag understryka att vi i Liberalerna står bakom vår egen budgetmotion. Vi deltar därmed inte i beslutet i punkt 1 utan hänvisar till vårt särskilda yttrande. Jag ska dock glädja fru talmannen genom att yrka bifall till reservation 6 under punkt 3. Fru talman!
I den tid då dödligt skjutvapenvåld i Sverige toppar statistiken för hela Europa är det tydligt att Sverige behöver en ny politisk inriktning.
Det är givetvis glädjande att den nya regeringen har uttryckt sig villig att "vända på varje sten" för att vända utvecklingen, men vi vet ju alla att det behövs mer än fina ord för att ta sig an de stora problem och utmaningar som vårt samhälle står inför. Fru talman! Vi liberaler kommer alltid att vara tydliga med våra prioriteringar.
Att lösa den ofrihet som människor upplever i sin vardag, varje dag, står allra högst i prioriteringsordningen. Trygghetsfrågan är kanske en av de största frihetsfrågor som vi liberaler aldrig kommer att sluta kämpa för. Över tusen vapen smugglas över de svenska gränserna årligen.
Det är vapen som sedan hamnar i händerna på gängkriminella och används för att utöva våld och hot - som vi vet inte sällan med dödlig utgång. Det smugglas mer än hundra ton narkotika till Sverige varje år. Det är den som föder den kriminella mångmiljonindustri som får maskineriet att ticka runt i det dolda samhället.
Fru talman! Gängkriminaliteten måste bekämpas på alla fronter. Mot en internationell brottslighet som inte känner några gränser måste kontrollen av vad som förs in i och ut ur landet verkligen fungera. Så enkelt är det - och så svårt är det. Det stannar dock inte där, fru talman. Det resurstillskott som kommer i budgeten är ett nödvändigt första steg, och vi liberaler är väldigt glada för det. Det krävs dock mer.
Tullverket har i dag inte fullt ut tillgång till de verktyg som behövs för att kunna agera så effektivt som möjligt mot den organiserade smugglingen, som i sin tur göder den organiserade brottsligheten. Det krävs nu att kraftfulla reformer genomförs.
Inte bara behöver fler medarbetare anställas till Tullverket, utan tullen behöver även få fler kraftfulla verktyg mot den organiserade kriminaliteten. Med det yrkar jag som sagt bifall till reservation 6 under punkt 3 i detta betänkande, fru talman.
Bengt Eliasson (L):
Tack, infrastrukturministern, för svaret! Enligt färdtjänstlagen beviljas tillstånd till färdtjänst för personer som på grund av funktionshinder som inte endast är tillfälligt har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att resa med allmänna kommunikationsmedel.
Det är just orden "väsentliga svårigheter" som är grunden och kärnan i debatten i dag. Den handlar om en ung man som heter Vilmer Bäckman, som är 21 år och blind.
Trots hans allvarliga svårigheter - väsentliga svårigheter - att resa med den allmänna kollektivtrafiken har hans region, Region Stockholm, nekat honom färdtjänsttillstånd. Detta har man gjort trots att Vilmer Bäckmans syncentral understryker att det i vissa fall är förenat med livsfara för honom att röra sig ute i trafikmiljön.
Förvaltningsrätten påstår att det inte är uteslutet att han skulle kunna lära sig alla sträckor som han behöver utantill. Nu har målet gått ända upp till Högsta förvaltningsdomstolen, som nekar Vilmer Bäckman prövningstillstånd. Högsta förvaltningsdomstolen kommer alltså inte att ta upp fallet.
Jag instämmer helt och hållet i statsrådets bedömning att det inte är vår sak att recensera eller ha synpunkter på hur domstolar dömer och att i de fallen överpröva deras bedömning.
Men det är vårt ansvar som lagstiftare att följa lagstiftningen och se till att den är funktionell och gäller det som lagstiftaren, i det här fallet riksdagen, och regeringen som utförare har som intention. Det är detta som interpellationen gäller. Vilmers fall har redan fått konsekvenser.
En rad kommuner har tagit det till intäkt för att avslå ansökningar eller dra in färdtjänsttillstånd. Domen har alltså fått orimliga konsekvenser. I landet finns tusentals synskadade som redan nu är ganska rädda för att deras färdtjänsttillstånd är i farozonen. Än så länge känner Synskadades Riksförbund till ett antal liknande ärenden med samma utgång.
Jag har fått höra att det nu tyvärr också finns personer med andra funktionsvariationer som har blivit ifrågasatta av färdtjänsthandläggare med den här domen som bakgrund. Risken är alltså överhängande att en ny rätts- och beslutspraxis snabbt växer fram som allvarligt kan skada tilltron till systemet.
Frågan behandlas dessutom just nu i trafikutskottet, och där gör ett gott samarbete mellan riksdagens partier det möjligt att nå fram till ett beslut som är gynnande i de här delarna och att en översyn görs av lagstiftningen.
När jag hör statsrådets svar kan jag få intrycket att detta är kommuners och regioners fel och att de kan fatta vilka goda beslut de vill och alltid fatta bättre beslut än vad som görs. Men det är faktiskt lagstiftarens sak att följa lagstiftningen.
Därför ställer jag frågan återigen till statsrådet: Avser statsrådet att vidta åtgärder från nu gällande beslutspraxis, som ytterligare verkar hårdna?
Bengt Eliasson (L):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag kan försäkra statsrådet att i alla fall jag för en levande dialog med både kommunala och regionala företrädare från hela landet i dessa och andra viktiga frågor för människors väl och ve, så den interna partidebatten för vi.
Vi kan vara eniga, för jag märker ju att statsrådet håller med, om att den utveckling som är på väg att ske faktiskt går på tvärs mot regeringens och riksdagens funktionshinderspolitiska mål.
Den går också emot FN:s konvention för människor med funktionsnedsättning, som formulerar just det vi diskuterar nu - rätten till rörlighet, att kunna röra sig fritt. Det är artikel 20 i FN-konventionen som rör detta.
Den beskriver att människor med funktionsnedsättning ska kunna röra sig fritt och så oberoende som möjligt kunna förflytta sig på det sätt och vid den tid som de själva väljer. De ska ha tillgång till bra och användbara hjälpmedel, assistans och personlig service.
Här är färdtjänsten en pusselbit, och man kanske har färdtjänst som är funktionell.
Man kanske till och med har kollektivtrafik som är bra, och det är den i många delar av landet - tillgänglig och universellt utformad så att den är funktionell och bra för väldigt många, kanske till och med de allra flesta.
Men så kommer de andra pusselbitarna: att man ska ta sig till och från, att man ska ha möjlighet att ha ledsagning, som kollegan Pia Steensland tog upp, och så vidare. Och det är där vi brister. Drar man då bort mellandelen, möjligheten till särskild kollektivtrafik, som det hette förr, eller färdtjänsten, blir bristerna ännu större för den enskilde.
Den verklighet som beskrivs i de avslagsbeslut som nu börjar komma in från flera platser i landet, inte bara i de två stora regionerna utan även andra platser, och som jag har tagit del av är väldigt märklig. Målsättningen att det ska finnas en tillgänglig kollektivtrafik är inte alltid verklighet.
Det är här det brister. Det har hänt väldigt mycket i form av universell utformning och tillgänglighetsarbete inom kollektivtrafiken som är väldigt bra; jag håller med om det. Men beslutsfattare ute i kommuner och regioner väljer helt klart att bortse från helheten, till exempel att personer behöver ta sig till och från kollektivtrafiken.
Att ta sig till okända platser på föränderliga vägar handlar återigen, fru talman, om lagtextens "väsentliga svårigheter".
Därför menar jag att det är vår sak, som lagstiftare och som regering, att följa detta mycket noga och just i detta nu, när detta händer, vara på tå och följa utvecklingen extra nära för att kunna vara beredda att snabbt gripa in och bryta den utveckling som riskerar att sätta så många människor mer eller mindre i husarrest.
Bengt Eliasson (L):
Tack återigen för svaret, statsrådet!
Inte minst drabbar detta funktionsnedsatta över hela landet på ett hårt sätt. Detta är något som i allra högsta grad kräver en särskild debatt och inte direkt hör hit, men det påverkar detta. Precis som statsrådet säger är Vilmers fall inte bara ett enskilt fall, utan detta handlar om ett mycket större, systempåverkande problem som är på väg att växa fram.
Att kommunerna har beslutsansvaret innebär inte att vi undgår ansvaret som lagstiftare. Det är vi som ska se till att vi har en fungerande lagstiftning. Det är inte beslutande kommuner och regioner som har sett till att Vilmer inte beviljas sitt tillstånd, utan det är en dom, som sagt. Den påverkas direkt av lagstiftningen.
Det går inte, menar jag, att skylla på kommunerna. Man måste titta på lagstiftningen. Fru talman! Att få sin tillvaro inskränkt genom beslut om neddragning eller rädsla för att själv drabbas innebär en stressande livssituation för många människor som är helt eller delvis beroende av stöd från samhället. Då måste vi som lagstiftare gripa in.