Ali Esbati (V):
Tack, ministern, för svaret! Processen under och efter den så kallade Vaxholmskonflikten har varit en de viktigaste och mest dramatiska på den svenska arbetsmarknaden under de senaste decennierna. Man kan säga att vi har haft en trestegsraket med olika huvudansvar.
Först var det en mobilisering från arbetsgivarorganisationen för att omvandla ett fall av dumpning av löner och arbetsvillkor till en spjutspets i kampen mot fackföreningsrörelsen, där man stödde det lettiska bolaget Laval i dess kamp för att betala ut dåliga löner till sina anställda och hjälpte till att föra fallet till EU-domstolen. I nästa steg var det EU-domstolens ganska dramatiska dom, som ändrade maktförhållandena på arbetsmarknaden i hela Europa.
Steget därpå var den svenska regeringens arbete med att kodifiera detta beslut och göra det till lag i lex Laval.
Från Vänsterpartiets sida menar vi och har under hela den här processen menat att regeringen har varit passiv i sitt förhållningssätt till EU, men i det här sammanhanget är det viktigaste att man passar på att gå ännu längre än det som EU-domstolen krävde när man drev igenom lex Laval och därmed begränsade fackliga organisationers rätt att ta strid för principen om lika lön för lika arbete i Sverige och i praktiken också utstationerade arbetares fackliga rättigheter.
Sedan dess har mycket hänt, men det som senast har hänt är att FN:s arbetsorganisation ILO har riktat skarp kritik mot Sverige. Man har påpekat att lex Laval på viktiga punkter strider mot föreningsrätt och förhandlingsrätt.
Man har uppmanat den svenska regeringen att ersätta fackföreningarna Byggnadsarbetareförbundet och Elektrikerförbundet för att de inte rimligen kunde räkna med det beslut som EU-domstolen fattade när de har gått på hur det har funkat tidigare på arbetsmarknaden och drev konflikt för att arbetarna skulle få lika löner och svenska villkor.
Man uttrycker, kan man läsa mellan raderna, en allmän oro för utvecklingen i Sverige, särskilt när det gäller användandet av dubbla avtal och sådana saker när det kommer företag som ska jobba i Sverige.
Jag blir orolig när jag hör svaret från ministern, där hon använder uttryck som att hon har tagit del av det som ILO säger, att det är ett led i en dialog och så vidare. Det tyder inte på att man har tagit detta på det allvar som man borde.
Det här handlar faktiskt om en grundläggande internationell konvention som Sverige har skrivit under och som borde utgöra något slags bas för hur den svenska arbetsmarknadsdebatten förs. Extra orolig blir jag när jag ser att den utredning som ministern pekar på och som vi från början menade hade lite snävt mandat.
I en intervju den 1 mars i Dagens Arena verkar det som om beslutet från ILO inte alls ska påverka kommitténs arbete.
Det spelar ingen roll, utan man ska gå på som om ingenting har hänt, som om ILO inte har kommit med sin skarpa kritik, trots att det i direktivet står att man ska kolla hur den svenska modellen förhåller sig till internationella regler och lagar.
Det tolkar man som att det bara gäller EU, trots att man rimligen kan tycka att också FN:s konventioner är en del av de internationella regleringar och lagar som Sverige borde förhålla sig till. Det skulle vara fint om vi kunde få klarhet i den frågan åtminstone. Ska kommittén jobba med den här frågan eller inte?