Nyamko Sabuni (L):
Att Sverige är världens mest jämställda land kan vi alla skriva under på. Men allting är relativt. Trots allt återstår det väldigt mycket att göra. Att tro att världens mest jämställda land har kommit till under de tolv år då Mona Sahlin och Jens Orback delade på posten som jämställdhetsminister är väl kanske en lite felaktig historieskrivning.
Jag vill ändå tacka Monica Green för att hon var så pass ödmjuk att hon gick tillbaka till början av 90-talet, under den förra borgerliga regeringen med Bengt Westerberg i spetsen. Då genomförde man väldigt många bra jämställdhetspolitiska åtgärder som innebar ett stort, kraftfullt steg framåt i jämställdhetsutvecklingen. Pappamånaden är ett sådant.
Det faktum att vi i dag inom Regeringskansliet, precis som den förra regeringen, jobbar med jämställdhetsintegrering, det vill säga att man, när man lägger fram politiken, låter den granskas med jämställdhetsglasögon för att se hur den ska falla ut för kvinnor och män, är Bengt Westerbergs förtjänst. Att vi i dag har bättre statistik när det gäller jämställdhet på de olika områdena var också något som innebar ett steg framåt i början av 90-talet under den förra borgerliga regeringsperioden.
Jag skulle trots allt vilja passa på att tala om vad vi har gjort under det första året vid makten. Det första vi kan fastställa är att vi inte längre fördelar några projektmedel från Regeringskansliet. De projektmedel som finns att fördela till jämställdhetsåtgärder, till organisationer, finns på Ungdomsstyrelsen. Där finns det pengar för organisationer som jobbar med dessa frågor att söka.
Däremot försöker vi satsa pengar på långsiktiga strategiska åtgärder för att det ska bli en hållbar utveckling också på jämställdhetsområdet. En sådan gäller mäns våld mot kvinnor, den handlingsplan som jag nämnde alldeles nyss. Vi satsar 800 miljoner kronor under mandatperioden. En annan sak handlar om insatser för att komma åt det våld och det förtryck som många människor i dag i Sverige upplever, det som vi kallas för hedersrelaterat våld och förtryck. Vi har satsat på forskning kring kvinnors hälsa.
Vi satsar som sagt på jämställdhetsintegrering i kommuner och landsting. Jämställdhetsåtgärder som riktar sig till de nationella minoriteterna har vi faktiskt fattat beslut om de senaste veckorna inom Regeringskansliet. Vi jobbar för fullt och kommer snart att kunna fatta beslut om handlingsplan mot prostitution och människohandel. Likaså kommer jag snart, tillsammans med utbildningsminister Jan Björklund, att presentera ett åtgärdspaket när det gäller jämställdhet i skolan. Det är mycket som har gjorts. Det är mycket på gång.
Men politik tar tid att bereda. Det räcker inte bara att prata. Det tar tid att bereda. Sedan måste jag säga en sak. Monica Green pekar ofta på det faktum att jag inte kallar mig feminist. Men det räcker inte heller att bara kalla sig feminist. Monica Green har nämnt ett antal åtgärder som bör genomföras. Jag håller med dig. Det finns många brister och mycket att göra. Men var fanns dessa åtgärder under de tolv år då Mona Sahlin eller Jens Orback satt vid makten - dina partikamrater? Var fanns dessa åtgärder då?
Varför kunde inte Monica Green få gehör när det gäller de här pengarna även om det var små summor i förhållande till dessa 400 miljoner? Varför lyckades man spara 7 miljoner år 2002, 9 miljoner år 2003, 12 miljoner år 2004, 11 miljoner år 2005 och 3 miljoner år 2006 när man bara hade belopp på 25 miljoner eller 20 miljoner att hantera? Varför användes inte dessa pengar till vettiga jämställdhetsåtgärder redan då?