Gustav Fridolin (MP):
Jag vill varken vara obehaglig eller insinuera något. Jag tror heller inte att jag på något sätt insinuerade att Sverige bröt mot folkrätten som land. Däremot var jag tydlig med att det kan ha varit militärer på svenskt territorium, i Sverige, som har brutit mot folkrätten, i den övning som har gjorts med den ryska militären.
Det är inget speciellt märkligt påstående eftersom även den officiella svenska linjen är att det har begåtts folkrättsbrott i konflikten med Tjetjenien och att de har begåtts av ryska militärer. Om det då har varit en militär i Sverige som varit väldigt aktiv i Tjetjenien är det väl rätt troligt att han också har begått brott mot folkrätten och de mänskliga rättigheterna.
Det här ligger lite utanför interpellationen, men det är ändå intressant, därför att det handlar just om frågan hur Sverige har två linjer i flera utrikespolitiska sammanhang: en officiell linje, där vi fördömer brott mot folkrätten och de mänskliga rättigheterna, och samtidigt också ett omfattande samarbete med just de stater som bryter mot folkrätten och de mänskliga rättigheterna. Gemensam militärövning med Ryssland är ett exempel, och omfattande militär handel med Israel är ett annat.
Det är en ganska märklig politik att säga att vi inte kan sälja vapen till det här landet. Det här landet - Israel - använder vapnen på ett sätt som vi inte accepterar. Det är inblandat i en konflikt. Därför vägrar vi sälja vapen till det. Men vi köper vapen därifrån. När man argumenterar för den svenska vapenexporten - de som brukar göra det - brukar det vara just mot bakgrund av att vi måste sälja vapen för att kunna upprätthålla ett starkt försvar i Sverige.
Logiken måste ju då ge att den man köper vapen ifrån, ja, för den stöder man också uppbyggnaden av en stark militär verksamhet. När vi köper vapen från den israeliska militärindustrin så stöder vi den israeliska militärindustrin. Det skulle jag önska att vi slutade göra. Den här interpellationen väcktes därför att försvarsministern hade sagt i riksdagen att samarbetet med Israel är varken omfattande eller intensivt.
Jag konstaterar att vi kvarstår i olika uppfattningar om vad som är omfattande och vad som är intensivt. Jag har två frågor kvar. Den första rör den militärattaché som finns i Tel Aviv. I militär- och försvarsattachéers verksamhet ingår normalt att man hjälper till vid militärsamarbete och vid handel med vapen och militärt materiel.
I försvarsministerns svar till mig säger hon att "skälet till beslutet att placera en försvarsattaché i Tel Aviv" är "kopplat till den del av den säkerhetspolitiska omvärldsbevakningen som kräver militär kompetens - inte till materielsamarbete". Ska jag tolka det som att försvarsattachén i Tel Aviv inte hjälper till och inte används när Sverige köper vapen av Israel?
Det vore i så fall ett gott besked, för det skulle visa att utnämningen av en attaché i Tel Aviv inte beror på planer på att få ytterligare ett militärt samarbete med Israel. Den andra frågan rör den konferens som Leni Björklund också tog upp i sitt svar.
Vi talar alltså om en konferens där det på programmet står om hur man bäst kan träffa en motståndare, en ockuperad, en demonstrant, en civil orolig grupp eller en grupp personer som står i en olivlund och försöker försvara sina sista träd med "less than lethal weapons" - med inte riktigt, men nästan dödliga vapen.
Om vi ska använda den typen av vapen, vilket jag starkt ifrågasätter, är det klart att vi ska lära oss hur de används - men är Israel den bästa läraren? Nej, Leni Björklund antyder att det inte är så. Vi kanske ska träffa Israel just för att man använder vapnen på ett sätt vi inte vill att de ska användas på. Då föreslår jag att försvarsministern skickar svenska militärer till att träffa offren för de här vapnen snarare än till att träffa dem som använder dem.