KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marie Nordén (S):
Jag får motvilligt tacka ministern för svaret. Att jag gör det motvilligt beror inte bara på att ministern väljer att slå ihop svaret på mina interpellationer med två andra interpellationer utan på att jag faktiskt har ställt två olika interpellationer till ministern. Även om ministern anser att då det bara handlar om Norrlands och de mindre jordbrukens förutsättningar kan de buntas ihop anser jag att det är två skilda frågor, som jag ville debattera med ministern. Jag kan bara beklaga att ministern har tagit det beslutet.
Det känns respektlöst gentemot alla dem som i dag oroas över framtiden och kämpar för att få verksamheten att gå runt. Vi kan konstatera att möjligheterna att driva ett småskaligt jordbruk har försvårats under de år som gått. Konkurrensen är knivskarp i dag.
Anledningen till att jag har ställt dessa två frågor, om stödet till fjällkon och om utvecklingen av fäbodbruket, till ministern är att det är uppenbart att det småskaliga, mer naturnära och mer resurssnåla, som samtidigt bevarar vårt kulturarv utan att för den delen vara en museiverksamhet, riskerar att få stå tillbaka när Eskil Erlandsson har gjort sina prioriteringar.
Det första beskedet och signalen om detta kom när Jordbruksverket meddelade ägare av renrasiga husdjur, bland annat fjällkon, att stödet till dessa kommer att minskas och försvinna helt under 2015. Att med så kort varsel få beskedet är ju i sig oacceptabelt, speciellt om man anser att man som företagare ska ha långsiktigt hållbara villkor.
Ministerns eget parti hävdar ju hela tiden att man är företagarvänlig, ser företagarnas villkor och sätter dem i centrum. I detta fall har man inte gjort det.
Att dra in det stöd som fjällkon, tillsammans med andra hotade husdjursraser som anses vara viktiga delar i vårt kulturarv, har genererat på 1 000 kronor per år och djur har fått många att undra hur regeringen resonerar kring det småskaliga, lokala jordbruket och hur vi samtidigt ska bevara vårt kulturarv.
Det här ger signaler - eller det är snarare brist på signaler. I dag finns det knappt 2 000 renrasiga fjällkor, varav ca 800 finns i mitt hemlän Jämtland. Då kan man fundera hur ministern ser på dessa besparingar på det småskaliga jordbruket.
Ministern är medveten om att det är främst i mellersta Norrland - Gävleborg, Jämtland och Dalarna - som man har mjölk- och ostproduktion med fjällkon. Jag möter många ostproducenter och mjölkproducenter som beskriver fjällkons mjölk som unik och särskilt lämpad för osttillverkning.
Man är stolt över att kunna producera osten eller leverera mjölken till ett lokalt mejeri samtidigt som man vårdar vårt gemensamma kulturarv. Fjällkon producerar mindre mjölk, även om den är fetare, och när man slaktar djuret får man mindre kött, samtidigt som det är mycket godare. Fjällkon är mycket mindre men är tåligare och lever på ett annat bete än många andra kor i dag.
Det här behöver jag inte berätta för ministern. Jag tror till och med att ministern håller med mig då jag säger att fjällkon är värd att bevara. Men då undrar jag vad ministern kommer att göra för att fjällkon ska ha en säker framtid. Vad kommer i stället för de hotade husdjursraserna?
Marie Nordén (S):
För dem som ser på debatten är det viktigt att berätta att besluten om hur stöden ska se ut är regeringens egna. Det är inte vi i riksdagen som är med och fattar de besluten. Det är därför det är så viktigt för oss att faktiskt få debattera detta. När man nu levererar något slags besked säger man att de viktiga miljöstöden kommer att kunna fortsätta betalas ut under 2014.
Det är i sig ett besked om att några stöd är viktigare än andra. Det är en av signalerna. Det finns de som blir utan under 2015. De besked som har gått ut till dem som äger, tar hand om och driver jordbruk med renrasiga fjällkor har fått beskedet att det inte kommer några stöd 2015.
De kommer att betalas ut men minskande under 2014. Det var det enda besked jag fick av ministern. Jag hade velat få ett besked om hur man ser på det småskaliga jordbruket och hur man ser på fäbodarnas förutsättningar att bedriva sin verksamhet. Hur ser man på det miljövänliga och resurssnåla jordbruket som också bevarar vårt gemensamma kulturarv?
Vilket är beskedet till dessa jordbrukare? Vad ska de vänta sig när man hamnar i fas? Jag tycker att man hade kunnat stå i startgroparna. Även om detta har dröjt har man ju fått ytterligare ett år på sig att arbeta fram ett program. Jag undrar om ministern är beredd att styra över en del av resurserna till ett mer kvalitativt jordbruk som har ett mervärde i förhållande till den industriella produktionen.
Jag kommer från Jämtland. Det gör att jag har en annan ingång i debatten. Det känns i alla fall så. Vi har ett särskilt arv när det gäller både fäbodar och fjällkor. Men det handlar också om att vi länge har stått och står för det lokalt producerade, som är så viktigt när det kommer till mathantverket.
Det är en viktig del i det som kommer att debatteras lite senare i dag, nämligen det lokalt producerade. Hade man inte utvecklat mathantverket som vi har gjort i Jämtland, med hjälp av Eldrimner, som står i spetsen som ett nationellt centrum, hade man inte haft något att bygga på när man drog i gång ett projekt som har kostat alldeles för mycket pengar och genererat för lite resultat.
Jag menar att vi i Jämtland har byggt grunden och basen för det arbetet. Då undrar jag hur ministern ser på detta. Hur ser ministern på det småskaliga jordbrukets roll i att marknadsföra Sverige som ett matland? Hur ser ministern på landsbygdsprogrammets möjligheter att stötta det lokala? Tänker ministern prioritera det lokala i det nya programmet?
I ett läge då 15 000 arbetstillfällen har försvunnit i lantbruket, samtidigt som ministern lovade 20 000 nya, måste det väl ändå finnas en strategi för denna näring? Hur ser ministern på den strategin, om det nu finns någon? Jag vill att ministern delar med sig av de tankarna.
Vi kan se på Frankrike, som är ett framgångsland inte bara när det gäller att vara ett matland, utan man har också det största industrijordbruket i Europa. Där har man samtidigt lyckats stötta det lokala. Hur ska vi lyckas med det, herr minister?
Hur ska vi visa att vi kan vara ett land där vi tror på jordbruk i flera storlekar i hela landet?
Marie Nordén (S):
Ja, vi fick några besked från jordbruksministern. Det är att man ska fortsätta stödja fäbodbruket även i framtiden. Då undrar jag: Är det utan uppehåll? Eller kommer även de att få betala för att man har ett mellanår, som inte verkar bekymra ministern speciellt?
Det stämmer, som ministern säger, att föreningarna kommer att få behålla pengarna även under 2014, men enskilda djurhållare, som är enskilda bönder och företagare, har fått beskedet att bidraget kommer att dras in 2015.
Då undrar vi: Varför ska de företagarna betala för regeringens misslyckande i förhandlingarna i Bryssel? Vad är det som gör att de inte står på den viktiga listan för ministern? Vi vet att de redan i dag har problem att till exempel hålla tjurar.
Det är faktiskt inte lätt att behålla den genetiska bank som man har i dag och som är viktig för att vi ska kunna behålla våra viktiga husdjursraser.
Ministern räknar upp ett antal saker som han menar är våra straffavgifter på de bönder som vi försöker visa är viktiga i den stora bilden av jordbruket. Jag har haft kontakt med Jan Runsten. Han är ekologisk bonde i Alsen.
Han har inte en enda gång lyft frågan om gödselskatt till mig, för han vet att vi behöver ett hållbart jordbruk i framtiden. Han har inte heller lyft frågan om kilometerskatt, för han vet att vi gemensamt behöver ha en fungerande transportpolitik som fler betalar för och inte bara våra enskilda svenska åkare. Vi behöver ett jordbruk som är långsiktigt hållbart även för småjordbrukarna. Jag hoppas att ministern kan se att de betalar för regeringens misslyckande just nu.
Marie Nordén (S):
Fyra nya myndigheter, elva ute i landet - det är så det har blivit, och det är så det är. Jag säger inte att det är lätt att flytta befintliga myndigheter, men jag säger att det inte är omöjligt. Jag vet att det var tuffa beslut vi tog i samband med försvarsbeslutet, både när det gällde att lägga ned en hel garnison i Östersund och att se till att omlokalisera en del av myndigheterna.
Jag kommer ihåg hur diskussionerna gick om Folkhälsoinstitutet: Det skulle inte finnas någon kompetens, det skulle bli ett stort avbräck när det gäller verksamheten och det skulle misslyckas. Många var väldigt skeptiska. Sedan visade det sig att kompetensen fanns där, att många ville flytta med och att det avbräck och tapp man gjorde under perioden för omlokaliseringen blev så mycket kortare och mindre än vad man trodde.
Det här är för mig en fråga om att fördela de statliga jobben. Det var det jag ville debattera med ministern. Jag vet nämligen att de statliga jobben är fantastiskt viktiga - inte bara i sig, för att de skapar ett arbetstillfälle per person när de förläggs ute i landet, utan också för att de skapar privata arbetstillfällen. Det genererar nya arbetstillfällen även för näringslivet.
Vi konstaterar att ambitionerna från regeringen är alldeles för låga. Jag tycker att ministern borde känna ett större ansvar när han ser till hur man organiserar sig, och jag tycker att regeringen borde vara tydligare gentemot myndigheter när de organiserar sig. Hur ska man bedriva verksamheten?
Vi har flera exempel där vi ser hur det görs en stor centraliseringsomvandling - det gäller till exempel Kriminalvårdsstyrelsen och Försäkringskassan - och där de mindre orterna väljs bort till förmån för de större. Där tycker jag att regeringen skulle kunna vara mycket tydligare, och jag hoppas att vi kan uppnå det med den här debatten.
Marie Nordén (S):
Det är i grund och botten en fråga om demokrati. Det handlar om att synliggöra hela landet och att alla ska känna igen sig i den nyhetsbevakning som finns. Det stöd och förtroende som public service åtnjuter kan man förlora den dagen medborgarna känner att de inte är synliga eller finns. Många känner så redan i dag men vet att verkligheten ser ut så.
Public service kan dock som sagt förlora stödet. Precis som Gunnar Andrén sade är det viktigt att vi synliggör allas medieskugga. Jag är inte på något sätt emot den satsning som SVT vill göra i de viktiga förorterna.
Man har dragit slutsatsen att människorna här känner sig osynliga. Men i sin välvilja att synliggöra deras verklighet riskerar man att skapa medieskugga i andra människors verklighet. Det handlar såklart om resurser. Jag är orolig över utvecklingen.
Jag förstår ministerns situation och hoppas att ministern använder de redskap som finns och som ministern redogjorde för. Frågan har debatterats med Eva Hamilton i medierna, men hennes svar är inte betryggande.
Hon osynliggör medborgarna i Jämtland, som jag företräder, och i övriga Norrland, även om hon kanske gör det i välvilja att synliggöra andra. Granskningsnämnden har kritiserat SVT för att man inte redogör för hela landets verklighet, och då ska man ta lärdom av det på SVT. Jag tackar för svaret och debatten. Jag är glad för de redskap ministern redogjorde för, och jag hoppas att ministern använder dem.
Marie Nordén (S):
Det förvånar mig ibland hur man vill vinkla debatten för att vinna politiska poäng. Precis som Helena Lindahl nämner är dock Inlandsinnovation inte den första eller enda fond som finns i Norrland och som ska förse företag med riskkapital - vad jag vet fanns Norrlandsfonden under tiden vi satt i regeringsställning.
Vår kunskap och vetskap om behovet av att fylla ett tomrum där det privata inte är berett att gå in har funnits länge. Precis som Mikael Damberg sade har vi stora och viktiga ambitioner just vad gäller riskkapital och innovativa företag för att stärka deras möjligheter att förverkliga de idéer de har.
Anledningen till att jag lyfter fram frågan igen är genuin omtanke om att kapitalet ska arbeta på det sätt som gör att det fungerar allra bäst. Ett statligt riskkapitalbolag ska fylla ett hål där det privata inte finns. Mina uppgifter, som jag har lyft fram tidigare med ministern och även i dag, kommer inte från tidningsrubrikerna.
De kommer från möten med företagare som är förtvivlade, desperata, besvikna och frustrerade över den nonchalans de har blivit bemötta med från just Inlandsinnovation. Jag hoppas att ministern tar den informationen på allvar och tycker att det är ett beteende som inte är acceptabelt från ett statligt finansierat bolag.
Som Mikael Damberg sade har vi ett otroligt viktigt rykte att leva upp till. Det får inte finnas frågetecken och oegentligheter. Och det handlar inte om vilka partister som finns i de här kretsarna, utan det handlar om att det inte får finnas rykten. De ska redas ut. Företag med innovativa idéer har kommit till mig och berättat att de har fått höra att det inte är innovativt nog.
Man jag är den första att säga att besöksnäringen är en av våra viktigaste industrier i Jämtlands län. Att säga att de skulle ha svårt att få investeringskapital eller riskkapital och att det inte finns privata investerare som är beredda att gå in är inte riktigt sant.
Inlandsinnovation har valt att investera i företag som är säkra, mogna och garanterar en avkastning. Man ska vara försiktig och rädd om skattebetalarnas pengar, men när man talar om innovation och säger att det här är vad de ska jobba med, då tycker jag att man ska ta det på allvar och följa upp på vilket sätt de har investerat.
Har de verkligen besvarat förfrågningarna på ett seriöst sätt? Har man gett de mest innovativa och de som har de största behoven chansen att faktiskt få tillgång till det så efterlängtade kapitalet? Jag hoppas att ministern tar uppgifterna på allvar och är beredd att se över detta.
Även om hon tycker att det är för tidigt att utvärdera efter två år, tycker jag att det finns anledning att ta det som inte jag eller några rubriker utan Riksrevisionen själv säger på allvar, nämligen att det finns en undanträngningseffekt och ett problem i att pengarna går till mogna företag, inte till dem som jag tror att vi är överens om har de största behoven av just det kapital som vi talar om i dag. De får stå vid sidan av.
De får inte tillgång till det som jag tror att vi är överens om att de borde få tillgång till.
Marie Nordén (S):
Jag tackar ministern för debatten. Det är viktigt att vi fortsätter debattera hur vi vill att dessa pengar ska arbeta. Det är positivt att ministern följer upp och har bett om en granskning av hur man har arbetat och tagit beslut. Jag hade dock hoppats att ministern också skulle vara beredd att följa upp arbetsmetoderna. Hur ser tillgängligheten ut på Inlandsinnovation?
Vilken förmåga har man att återkoppla och följa upp de kontakter som man har tagit? Inlandsinnovation är stolt över att ha en liten administration, och det är ingen jättestor fond vi talar om. Det är ändå viktigt med en tillgänglighet som gör att man kan följa upp och tillmötesgå de behov som finns i denna region. Det är viktigt för trovärdigheten.
Det är tråkigt och sorgligt att så många jag mött känner en frustration över att de inte får kontakt eller inte blir bemötta på ett värdigt sätt. Det är inte acceptabelt. Jag ville inte på något sätt överpröva här i kammaren, utan det var ett exempel på investeringar som är mer säkra än just innovativa.
Precis som Riksrevisionen har sagt, och som jag har sagt tidigare, är det önskvärt att man styr över investeringar från mogna företag till såddföretag, uppstartsföretag och de företag som ligger i tidig tillväxt just för att fylla ett hål, tillgodose ett behov, som de privata riskkapitalbolagen inte är beredda att göra.
Det statliga riskkapitalet ska göra det som den privata marknaden inte är beredd att göra. Jag känner att Inlandsinnovation inte fyller den rollen. Jag vill ha kvar pengarna i regionen. Jag vill att Inlandsinnovation ska jobba för den kraft, initiativförmåga och tillväxtpotential som finns i min hemregion. Just nu gör inte Inlandsinnovation det.
Marie Nordén (S):
Vi är inte negativa bara för att bråka med regeringen, men regeringen väljer den myndighet som har bromsat utvecklingen. Miljöstyrningsrådet är ingen myndighet, så det har inte varit två myndigheter som har slagits mot varandra. En viktig poäng är, precis som Jens sade, att Miljöstyrningsrådet är en fristående enhet som kan jobba på det sätt man gjort. Det hade man inte kunnat göra om man hade varit en myndighet.
När nu avnämarna, kommunerna och landstingen, vill ha kvar Miljöstyrningsrådet känns det oroväckande att regeringen inte lyssnar. Ministern säger att man vill ha mer valuta för pengarna, men tänk om vi får fel valuta. Många är oroliga för att den röst de ska prata med är fel röst och att ni väljer en lösning som varken är utredd eller underbyggd.
Ni slänger bara upp den i luften och säger: Vi gör så här i stället. Varför tillsatte regeringen utredningen? Varför vill man inte ens ta del av andras synpunkter utan viftar bort dem? Man viftar bort hela Upphandlingssverige och säger: Sluta gnäll! Det här blir jättebra. Vi ska följa upp detta.
Vi ska ge det en chans. Varför är man inte intresserad? Varför skickar man inte ut det på en liten remissrunda för att ta reda på vad Upphandlingssverige om denna lösning? Ni säger att man ska ha hög kompetens på myndigheten.
Återigen: När man organiserar den nya myndigheten i Konkurrensverket efterfrågar man inte just den kompetens som är så viktig om vi ska vara världsledande i miljöarbetet och kunna vara en resurs för att stötta i just miljöupphandlingsfrågor. Jag undrar varför regeringen ser detta som en konkurrensfråga i stället för en viktig fråga som är mycket större än konkurrens. Det handlar om att vi ska nå de miljömål vi har satt upp och om att vi vill ha ett hållbart samhälle.
Varför vill inte regeringen satsa tid på detta?
Marie Nordén (S):
Det finns en anledning till att vi är oroliga. Man går efter den historik och erfarenhet man har av sina opponenter eller de debatter man har haft. Och under ett antal år nu har vi lagt fram förslag på hur man inom den gällande lagstiftningen ska kunna stävja fusk och svartarbete.
För många anställda, inom många branscher råder nu otroligt miserabla förhållanden på grund av att vi inte stävjar det fusk som faktiskt finns. Vi har också en regering som konsekvent har sagt nej till att hitta former för att kunna ställa kollektivavtalsliknande villkor som det faktiskt ges utrymme för i den lagstiftning som vi har, och vi vet att det finns tolkningsutrymme. Jag känner mig någorlunda tryggare.
Det får dock inte bli bara läpparnas bekännelse, utan det handlar om att konkret kunna säga att vi följer frågan. I direktivet sägs att det är ett obligatoriskt krav att ha respekt för kollektivavtal och internationella konventioner på arbetsrättsområdet.
Det är inte som tidigare en möjlighet utan ett krav, och då förväntar vi oss att man ska leva upp till det. Fusket pågår. Människor far illa på arbetsmarknaden. Alla måste tjäna på att det blir ordning och reda. Vi kräver ordning och reda inte bara för dem som jobbar under miserabla förhållanden och far illa utan också för alla de seriösa företagare som ska verka på marknaden.
Jag är inte säker på att ministern lyssnar, men vi möter ständigt seriösa företagare som inte har en chans att konkurrera med dem som bedriver verksamhet på ett sätt som regeringen inte borde acceptera. Vi kräver sjysta villkor för bättre konkurrens.
Marie Nordén (S):
Det är klart att det är ett samhällsproblem och att det förebyggande arbetet är viktigt. 5 procent av arbetskraften upplever att de dagligen blir medvetet kränkta på jobbet. Det är ca 250 000 människor som upplever detta varje dag. Forskning visar att mellan 100 och 300 självmord per år begås på grund av kränkande särbehandling eller mobbning.
Det är siffror som vi egentligen osynliggör. Jag gick tillbaka och tittade på hur ofta vi har debatterat de här frågorna och om det har kommit någon proposition på sista tiden. Det var väldigt tomt när det gäller konkreta förslag från regeringen där man samlat beskriver det här samhällsproblemet.
Det här är inte ett enskilt problem, men jag har mött så många människor som har upplevt sig själva som ett enskilt problem, som den person som det inte går att samarbeta med och som har varit utpekade av arbetskamrater och chefer för att de är bekymret som ska hanteras.
Den mobbande har oftast gått helt fri. Det är sällan som man har tittat på den mobbande och sagt: Du ska omplaceras, för du är orsaken till att den här personen inte kan komma till jobbet eller går till jobbet med en klump i magen. Det här är inte bara ett arbetsplatsproblem, utan det är också ett samhällsproblem.
Människor som till exempel är sjukskrivna möter ofta misstänksamhet från Försäkringskassan som ifrågasätter sjukskrivningen. I en konflikt kan det vara så att man är mobbad av chefen och chefen säger till Försäkringskassan: Nej, hon är inte sjukskriven på grund av att hon har ett intyg från en läkare för att hon mår så dåligt av situationen på arbetsplatsen, utan hon är sjukskriven för att hon inte vill jobba. Vem är det då man tror på?
Oftast är det arbetsgivaren, för den mobbade är inte betrodd. Samhällets inställning till mobbade människor är inte att man tar för givet att de har rätt, utan de har mycket att bevisa. Det förebyggande arbetet är viktigt, men jag tycker också att vi måste ställa oss frågorna: Är det nog? Räcker det verkligen med den lagstiftning vi har i dag?
Är det inte för många människor som upplever en helt ohållbar situation på arbetet? Är det inte för många människor som faktiskt inte klarar av att gå till arbetet? Tycker verkligen ministern att den samlade lagstiftningen är nog? Tycker inte ministern att det finns mer att göra för att stötta de här människorna?
Och hur ska man ändra attitydproblemet utanför arbetsplatsen där människor ska möta mobbade, utsatta människor som inte har valt att sjukskriva sig utan har tvingats till det?
Marie Nordén (S):
Det är uppenbart att det finns en lucka i lagstiftningen. Det är en lucka som gör att det är möjligt för anställda att frysas ut och systematiskt mobbas av kolleger, chefer eller underställd personal utan att någon ställs till svars. Jag vet att vi är överens om att det är ett grundläggande fel att någon utsätts för mobbning eller trakasserier. Ändå finns det fortfarande ingen samlad lag som skyddar den som är utsatt.
Återigen: Människor ska inte behöva dö eller begå självmord för att någon ska kunna ställas till svars. Det är nämligen konsekvensen av lagstiftningen som den ser ut i dag. De anhöriga har fått upprättelse, men till vilken nytta? Han är ju inte kvar längre. Han stod inte ut.
Av alla 3 500 anmälningar har endast 100 lett till tillsynsärenden och ingen till åtalsanmälan. Tycker inte ministern att det är ett bekymmer?
Tycker inte ministern att det behövs en samlad lagstiftning som ger en tydlig signal till hela samhället att det här inte är någonting som vi accepterar?
Vi bekämpar mobbning i skolan och försöker att göra det med all kraft, men så länge vi vet och ungdomar ser att det här pågår på våra arbetsplatser, hur kan vi då möta de unga människorna och säga att de inte får behandla varandra på det här sättet, medan man på arbetsplatser gör det än värre? Det finns andra länder som har en tydlig lagstiftning som gör det mycket lättare att få upprättelse.
Frankrike är ett land och Storbritannien ett annat som har visat på att det går att ha en lagstiftning som gör att man får upprättelse. Det ska inte vara så komplicerat och svårt att få veta att jag har rätt att säga: Jag har rätt att inte bli mobbad på mitt jobb. Härmed var överläggningen avslutad.