KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Malmer Stenergard (M):
Att säga att M inte vill slåss mot slavliknande villkor är väl ändå att sjunka lite lågt i debatten, och framför allt att påstå att vi i Sverige generellt sett har slavliknande villkor för arbetstagarna. Det är ju någonstans ett hån mot de länder i övriga världen som kanske ligger närmare till hands när vi talar om den typen av villkor.
När man lyssnar till Monica Green kan man tro att de teoretiska jobbens villkor är viktigare än att jobben faktiskt växer fram. Vi menar att det måste finnas en balans. Vi måste värna goda villkor för jobben - något annat har inte jag eller Moderaterna påstått - och samtidigt måste vi fundera kring hur vi får nya jobb i Sverige. Fyra av fem jobb skapas i småföretagen, och många av dem saknar kollektivavtal.
Ofta lever man upp till kraven i kollektivavtalen, men man tycker kanske att avtalen saknar den flexibilitet som krävs i mindre företag. Vi har alla länge värnat traditionen i Sverige att parterna själva ska bestämma villkoren på arbetsmarknaden. Det är väl alldeles utmärkt om parterna kan komma överens och formalisera överenskommelsen genom ett avtal. Men om behovet och viljan att teckna kollektivavtal saknas, varför ska vi då inte längre låta parterna avgöra frågan själva? Herr talman!
Jag vill därför fråga Monica Green om det är regeringens tanke att man nu ska frångå den svenska modellen om parterna inte gör som regeringen vill.
Maria Malmer Stenergard (M):
Kom gärna ut i verkligheten, sa Monica Green. Jag kommer raka vägen in från verkligheten. Jag kom in här i höstas, och utifrån den verklighet jag har sett under ganska lång tid där ute tycker jag fortfarande att det är väldigt magstarkt att kalla de svenska förhållandena slavliknande. Det är också anmärkningsvärt att Monica Green inte lyssnar på vad jag säger.
Jag säger att vi stöttar det system vi har i dag och att man bör ställa krav när det är motiverat, och det kan det naturligtvis vara i de flesta fall. Men att lägga en massa administrativ kraft hos företagen och hos den som upphandlar att definiera exakt vad som är kollektivavtalsliknande är kanske inte det som gynnar tillväxten av jobb allra mest. Jag förstår naturligtvis att regeringens och Monica Greens förslag läggs fram av ren välvilja, men välvilliga politiker kan ibland vara det mest klåfingriga som finns.
Det finns nämligen ett samband - hör och häpna - mellan regler som hämmar företagande och möjligheten för jobben att växa till. Ju knepigare det blir för företag att växa och skapa jobb, desto färre jobb skapas. De jobb som aldrig skapas kan ju kryddas med hur rosenskimrande villkor som helst om de aldrig växer till. Därför måste vi hitta en balans, och det är det jag försöker förespråka.
Ja, vi ska ställa höga krav, men vi måste också ge företagen en chans.
Maria Malmer Stenergard (M):
Frågan om gårdsförsäljning av alkohol har flera aspekter. Regeringen och nykterhetsrörelsen menar att det handlar om folkhälsan. Det gör det inte. Gårdsförsäljning enligt den princip som utredning har föreslagit har inte med folkhälsa att göra, och då tycker jag inte heller att man ska påstå det. Frågan handlar däremot om ideologi. Jag tror inte att staten är bättre än människan själv på att bestämma hur hon ska leva. Det tror däremot statsrådet, regeringen och nykterhetsrörelsen.
Det kan jag, fru talman, faktiskt på ett sätt respektera. Jag kan respektera att vi har olika syn på staten, och det har vi. Det jag har svårt att acceptera är att man döljer ideologiskt drivna åtgärder bakom icke hållbara argument.
Statsrådet stänger dörren till gårdsförsäljning i folkhälsans namn trots att utredningen, som vi har talat om här, slår fast att gårdsförsäljningen skulle bidra till ökat företagande och en levande landsbygd men inte försämra folkhälsan. I sitt senaste inlägg var statsrådet återigen inne på EU-domstolen.
Man konstaterar att utredningen tror att denna modell är förenlig med EU-rätten, men statsrådet är ändå osäker på om det skulle kunna vara så att EU-domstolen, om det nu någon gång kom ett mål dit, möjligen dömer på ett annat sätt än vad statens bedömare har förutsett. Så kan nog vara fallet i ganska många lagstiftningsärenden, skulle jag kunna tänka mig. Men detta är inte en risk som statsrådet är beredd att ta.
Jag skulle snarare säga att jag inte skulle vara beredd att ta risken att dessa näringsidkare försvinner och att vi därmed dödar en stor del av landsbygden. Detta är näringspolitik. Det är inte alkoholpolitik. Statsrådet stänger inte dörren till ett potentiellt folkhälsoproblem. Han stänger dörren till företagsamhet, nya jobb och mer levande landsbygd. Jag tackar statsrådet för debatten, och jag vill hälsa honom hjärtligt välkommen till norra och östra Skåne där vi har många fina företagare som han gärna får komma och studera på plats.
Maria Malmer Stenergard (M):
Det är positivt att justitieministern inte utesluter regelförenklingar på detta område. Det är viktigt att markägarens intresse, oavsett vem det är, kan tas till vara i varje enskilt fall. Det framgår av justitieministerns svar att man vill att detta i alla fall inledningsvis ska lösas genom ett samarbete mellan kommuner, landsting och organisationer.
Jag känner mig dock inte helt nöjd med att man är beroende av att ett sådant samarbete fungerar för att markägarens intresse ska kunna tas till vara. Det finns platser i landet, till exempel Göteborg, där samverkan i dag fungerar väl, men det tar ändå för lång tid med detta omständliga system. I går fick jag uppgifter från Kronofogdemyndigheten att det 2014 kom in 235 ansökningar i denna typ av mål, men det var kanske färre som verkställdes.
Närmare 1 800 personer avhystes, så många berördes. Det har funnits platser där saneringen efteråt har kostat över en halv miljon kronor. Problemen är alltså tydliga. Kostnaderna är stora inte bara för markägaren. Det krävs också stora resurser från det offentliga som vi måste kunna försvara. Beslut ska fattas hos kronofogden och sedan - inte minst - verkställas.
Polisen ska hjälpa sökanden med identifiering och vara med först när kronofogden åker ut för att informera om och delge beslutet och sedan när det ska verkställas. Om vi kan förenkla regelverket kring de här situationerna kan vi bidra till att minimera skadorna. Om det går snabbt blir skadorna för markägaren mindre. Jag talar inte om allemansrätten - jag tycker inte heller att vi behöver reformera den. Detta är alldeles uppenbart något som går utöver allemansrätten.
Jag tycker inte alls att detta är någon juridisk knäckfråga. Man skulle till exempel kunna utöka polisens befogenhet att avvisa med stöd av polislagen. Det skulle kunna vara en väg att gå. I veckan avvisade polisen människor som hade bosatt sig på Sergels torg. Även ett sådant ingripande kräver en juridisk bedömning innan det sker.
På motsvarande sätt skulle man kunna tänka sig att polisen, på begäran av fastighetsägaren, får rätt och skyldighet att avvisa personerna. Jag tror att man därigenom fortfarande ser till båda parters rätt, samtidigt som man tar ansvar för att minimera skador. Om man inte kan enas kring en sådan lösning kanske man kan se över regelverket så att man inte behöver identifiera varje individ i en grupp som behöver flyttas. Det kan underlätta och skynda på prövningen.
Då skulle man dessutom kunna begränsa ansökningsavgiften till en. Hur ställer sig justitieministern till en sådan lösning?
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag vill åter betona att jag tycker att det är viktigt att man i varje läge kan se till att markägaren får snabb och effektiv hjälp av de rättsvårdande myndigheterna. I det här fallet är systemet inte effektivt. Jag är naturligtvis glad att justitieministern uppmärksammar den här frågan och att man har en utredare som tittar på hela problematiken. Sådant här tenderar ibland att ta lite tid.
Det är viktigt att vi tar ansvar för att tillvarata människors rätt på ett effektivt sätt och inte begraver eventuell problematik i alltför långvariga utredningar. Vi har dessutom den andra aspekten av offentliga resurser. Jag tror att vi verkligen skulle kunna använda dem på ett klokare sätt om de gick till de myndigheter som försöker bekämpa människors fattigdom på sikt.
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag är glad att vi i dag kan konstatera att vi inte kan likställa cigaretter och snus. Jag är därför fortfarande lite förbryllad över att statsrådet kommer in på rökningen i svaret om snusningen, men det kan vi nu kanske lämna därhän. Jag skulle jättegärna vilja att folkhälsoministern förtydligar på vilket sätt han menar att snus är farligt för folkhälsan. Det finns lite olika syn på det i vetenskapen. Jag tänkte gå in lite ytterligare på direktivet.
Regeringen skriver i sina direktiv att det är högst tveksamt om ett exponeringsförbud är förenligt med tryckfrihetsförordningen eftersom tobaksförpackningen är en tryckt skrift. Det är också tveksamt om förbudet är förenligt med varumärkeslagstiftningen. Om man inte använder sitt varumärke kan man tappa skyddet för det. Om man inför de regler som regeringen uppenbarligen vill ha på plats och som man har initierat med utredningen kan företagen därmed gå miste om sina immateriella egendomar.
Det för tankarna till en rätt allvarlig kränkning av äganderätten så som den definieras i Europakonventionen för de mänskliga rättigheterna. Även detta är regeringen medveten om. Den skriver om det i sina direktiv. Det lagstadgade varumärkesskyddet och äganderätten gynnar producenterna. Men de utgör samtidigt ett väldigt viktigt skydd för konsumenterna. Producenten vill skydda sitt varumärke, men konsumenterna å sin sida är snabba att straffa ett varumärke som inte sköter sig.
Dagens lagstiftning innebär alltså ett skydd för konsumenterna och en säkerhet i att det finns en kvalitetsprodukt i den vara som de köper. Herr talman! Om varumärkena försvinner och ersätts av statligt designade neutrala förpackningar, vilka incitament har då producenterna kvar att tillhandahålla de bästa produkterna? Är ministern förberedd på en situation där hårt kontrollerade och reglerade svenska produkter ersätts av omärkta produkter producerade i utlandet?
På vilket sätt skulle det gynna konsumenterna?
Maria Malmer Stenergard (M):
Politik handlar inte sällan om intresseavvägningar. Kan det i folkhälsans namn vara värt att kränka äganderätten? Regeringen har gett utredaren i uppdrag att svara på just den frågan. Möjligtvis kan det vara motiverat att ställa den frågan när det gäller rökning. Men när det gäller snusning, som många hävdar indirekt bidrar till att förbättra folkhälsan genom att möjliggöra för människor att sluta röka, ställer jag mig väldigt frågande till regeringens initiativ.
Jag är uppriktigt bekymrad över att regeringen till synes medvetet behandlar snus och cigaretter på liknande sätt och att man hänvisar till rökningen när man försöker införa åtgärder även för snusningen. Jag är också bekymrad över att man envisas med att bortse från konsumentperspektivet. Tydlig märkning och tydlig innehållsförteckning är några av de viktigaste skydden för konsumenterna. Att kunna straffa varumärken som inte sköter sig är kanske ett av konsumentens viktigaste vapen. Nu tycks det mig som att regeringen vill avväpna konsumenterna.
Jag hoppas att man inte lyckas med det.
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag tackar finansministern för svaret. Jag ställde den här interpellationen redan i mars, direkt efter att jag hade fått höra att regeringen avsåg att sänka ROT-avdraget. Jag tror att det inte bara var jag som blev förvånad över detta besked. Det har inte gått så lång tid sedan Socialdemokraterna lovade mig och övriga röstberättigade att inte röra ROT-avdraget.
Fördelen med att det har gått en tid sedan jag ställde interpellationen är att remissvaren nu har hunnit komma in till regeringen. Många tunga remissinstanser är mycket kritiska till regeringens förslag. Till deras allvarligaste kritik hör att regeringen inte ser hela bilden av ett sänkt avdrag. För vad händer med den del av arbetsmarknaden som tack vare ROT-avdraget har gått från att vara svart till att bli vit? Och vad kostar det samhället?
Just dessa båda frågor belyser Ekonomistyrningsverket och Ekobrottsmyndigheten i sina remissvar. Ekonomistyrningsverket avstyrker förslaget. De är mycket tydliga och säger: "Lönsamheten för svartarbete blir bättre och det finns en uppenbar risk att detta ökar."
Verket ifrågasätter också regeringens påståenden och säger: "Enligt promemorian" - de menar regeringens promemoria - "är kostnaden för reduktionen hög och självfinansieringsgraden låg. Det finns inga beräkningar redovisade i promemorian som styrker påståendet." Ekonomistyrningsverket menar i stället att ROT-avdraget på sikt har positiva effekter för statsfinanserna. Jag är kanske inte lika förvånad över detta som finansministern.
Finansministern sa i en interpellationsdebatt med Jan Ericson den 22 maj i år: "Tyvärr är inte ROT-avdraget någon gratislunch. Det kostar skattebetalarna pengar - mycket pengar." Vad har finansministern för grund för det påståendet? Ekonomistyrningsverket skriver nämligen klart och tydligt att systemet finansierar sig självt och mer därtill.
Jag citerar: "Inkomståret 2014 uppgick skattereduktionen för ROT-arbeten till 16,9 miljarder kronor medan de direkta skatterna kopplade till produktionen kan beräknas ha uppgått till 14,6 miljarder kronor. Om man även beaktar den framtida skatten på den kapitalvinst som uppstår till följd av den värdehöjande produktionen, uppgår skatteintäkterna till 22,1 miljarder kronor." Det innebär att man från Ekonomistyrningsverkets sida menar att staten går 5 miljarder plus på ROT-avdraget.
Som jag nämnde tidigare är även Ekobrottsmyndigheten mycket kritisk. Även de verkar ha ett mer långsiktigt perspektiv än regeringen. De skriver så här: "Utifrån det brottsbekämpande perspektiv Ekobrottsmyndigheten har att beakta avstyrker myndigheten utredningens förslag om att . sänka subventionsgraden vid köp av ROT-tjänster från ett företag.
- - - Om det nu aktuella förslaget genomförs innebär detta enligt myndighetens bedömning risk för att svartarbetet kommer att öka i väsentlig mån och därigenom den ekonomiska brottsligheten." Menar finansministern att Ekonomistyrningsverket och Ekobrottsmyndigheten har fel, eller kommer regeringen att ta till sig av kritiken och tänka om?
Maria Malmer Stenergard (M):
Sara Karlsson gör bedömningen att det är stor osäkerhet om vilka effekter förslaget kommer att få på svartarbete men konstaterar att det i alla fall inte kommer att få extremt stora effekter.
Jag noterar att varken Sara Karlsson eller finansministern verkar ha hunnit läsa samtliga remissvar som har kommit in, så jag får väl påminna om vad Ekobrottsmyndigheten - som väl ändå får betraktas som någon form av trovärdig källa i sammanhanget - poängterar i sitt remissvar. De säger: "Om det nu aktuella förslaget genomförs innebär detta . att svartarbetet kommer att öka i väsentlig mån och därigenom den ekonomiska brottsligheten."
Finansministern menar att man också måste se på vad man ska använda pengarna till. Det är sant. Men vilka pengar är det? Ekonomistyrningsverket menar ju att man kommer att gå back genom den sänkning av ROT-avdraget som finansministern föreslår. Regeringen talar ofta om vackra fördelningsprofiler, så även i detta fall.
Därför skulle jag vilja fråga ministern på vilket sätt man gynnar fördelningsprofilen genom att bibehålla ROT för de stora, kostsamma byggprojekten och samtidigt skära ned på avdragen för dem som inte har råd att göra lika dyra renoveringar. Regeringens aviserade förändring påverkar ju inte alls dem som har tänkt sig större renoveringar och har råd att finansiera dem. De får fortfarande 50 000 kronor i ROT-avdrag per år.
Det är i stället vanligt folk, med behov av mindre renoveringar och hantverkartjänster, som kommer att märka av den här skillnaden. Det är de som inte når upp till 50 000 kronor på ett år men som ändå hade trott att de skulle kunna få avdrag med 50 procent för kostnaderna. De får nu i stället bara 30 procent i skattereduktion. Fru talman! Varje vecka står det ledamöter i riksdagens talarstol och talar sig varma för företagande och regelförenklingar.
Det finns mycket att göra på det området, och jag är den första att tillstå att även Alliansen har en läxa att göra där. Men det handlar inte bara om att plocka bort befintligt krångel. Jag tycker att vi som lagstiftare har ett gemensamt ansvar för att se till att de regler som vi röstar fram här i kammaren inte krånglar till det ytterligare - varken för företagare eller för enskilda. De förändringar i ROT och RUT som regeringen går fram med nu driver skattesystemet i rakt motsatt riktning.
Man har tidigare haft 50 procents avdrag med en gemensam gräns på totalt 100 000 kronor per år. Nu föreslår man alltså ett system med 50 procents avdrag för RUT men bara 30 procent för ROT, med ett maxtak för 25 000 kronor för RUT och 50 000 kronor för ROT. Låter detta som minskat regelkrångel i finansministerns öron?
Jag vill alltså fråga ministern hur denna superknepiga modell bidrar till minskat regelkrångel. Och så har vi frågan som jag var inne på i början: Hur väl rimmar denna modell med Socialdemokraternas vurm för en bättre fördelningsprofil när stora byggen fortfarande får full reduktion medan smårenoveringarna drabbas?
Maria Malmer Stenergard (M):
Sara Karlsson frågade om jag har gjort några exakta beräkningar på effekterna. Nej, det har jag inte. Ekonomistyrningsverket har dock försökt göra beräkningar, och de är förvånade över att regeringen inte har gjort det. Deras beräkningar är att det aktuella förslaget - om det genomförs - innebär en risk för att svartarbetet, och därigenom den ekonomiska brottsligheten, kommer att öka i väsentlig mån.
Om regeringen verkligen vill visa att den tar långsiktigt ansvar för Sverige hoppas jag innerligt att den tänker om när det gäller sänkningen av ROT-avdraget. Vi ska inte ratta för mycket med systemen; det blir bara krångligt. Visst kan man kritisera det nuvarande systemet för att vara krångligt, men de förslag regeringen nu vill gå fram med gör det definitivt inte enklare. När man dessutom ser att staten förlorar pengar på förändringen och att kriminaliteten ökar är det inte bara krånglet som blir ett problem.
När jag läser remissvaren växer det fram en rätt tydlig bild, nämligen att regeringen helt enkelt inte har räknat rätt. Regeringen tror att man ska kunna dra in pengar till statskassan genom att sänka avdragen, men i stället leder förändringarna till lägre intäkter och mer svartarbete - vilket också leder till mindre skatteintäkter. Ekobrottsmyndigheten är tydlig: Svartarbetet kan öka i väsentlig mån.
Ekonomistyrningsverket är tydligt: Lönsamheten för svartarbete blir bättre, och det finns en uppenbar risk att detta ökar. Vågar regeringen verkligen bortse från de här expertmyndigheternas bedömningar? Jag hoppas inte det. Jag måste också, som mina sista ord, bemöta det finansministern sa om att hennes uppfattning är att hantverksbranschen egentligen är en helt skattefri bransch i dag. Det är ju fullständigt hårresande.
Jag skulle gärna se att finansministern fick en inblick i hantverkarnas vardag när de sitter där och momsredovisar och betalar in arbetsgivaravgifter, för jag är inte säker på att de skulle hålla med.
Maria Malmer Stenergard (M):
Jag tackar ministern för svaret. Det är angeläget med långtgående insatser för att minska och förebygga överskuldsättning. Där är vi rörande överens. Men när man bestämmer sig för vilka åtgärder man ska prioritera från politiskt håll är det viktigt att valen är väl underbyggda och att man gör insatser där de kan tänkas göra störst nytta. Alliansen genomförde en rad förändringar för att stärka konsumenternas ställning på snabblånemarknaden.
En sådan är att långivarna nu behöver tillstånd av Finansinspektionen, som tillsammans med Konsumentverket utövar tillsynen över företagen. Det nya regelverket träder i kraft den 1 juli 2014, men företagen hade fram till årsskiftet 2014/2015 på sig att söka tillstånd. Reglerna började alltså i realiteten att gälla för mindre än fem månader sedan.
Trots detta tillsatte regeringen nyligen en utredning som har till uppgift att ta fram förslag på ytterligare regleringar av snabblånemarknaden. Detta skedde trots att regeringen själv i sina direktiv skriver att det är för tidigt att utvärdera vilken effekt de nyligen genomförda regeländringarna haft.
Vid en offentlig utfrågning om konsumentkrediter i civilutskottet tidigare i år framhöll både Finansinspektionen och Kronofogdemyndigheten att det är för tidigt att utvärdera effekten av de nya reglerna. Det är detta som jag inte riktigt får ihop, och jag blir inte klokare av att ministern menar att reglerna på något sätt ska utvärderas parallellt med att man utreder nya regler. Jag tycker att det är en något märklig ordning.
Det rimliga måste väl ändå vara att man först avvaktar och ser vilka effekter nya bestämmelser har fått innan man bestämmer sig för att de måste ändras. Dessutom vidgår Morgan Johansson i sitt svar att reglerna har gjort nytta eftersom han påpekar att Konsumentverket har hunnit stoppa kreditgivningen hos ett snabblåneföretag. Det betyder ju att kontrollen slår till och att den faktiskt har effekt. Fru talman! Detta är egentligen inte min främsta invändning.
Jag är nämligen rädd att man inte använder sin politiska makt där den gör störst nytta. Snabblånen står för ungefär 1 procent av den totala blankoutlåningen. Det tror jag är viktigt att ha i åtanke när man debatterar överskuldsättningsfrågan. När jag inte sitter i riksdagen jobbar jag som kronofogde. Min erfarenhet säger mig att snabblånen normalt sett inte är orsaken till överskuldsättning.
Den vanligaste orsaken till att människor blir överskuldsatta är oförutsedda händelser som skilsmässa, dödsfall i familjen, arbetslöshet eller kanske konkurs. Hur kan vi få människor att bygga upp lite större skyddsbarriärer för att klara den typen av händelser? Hur rustar vi människor med större kunskap i exempelvis privatekonomi? Att ta sig an de frågorna, fru talman, skulle vara att verkligen ta politiskt ansvar.
Därför vill jag fråga ministern: Vilka övriga åtgärder utöver åtgärderna mot snabblåneföretagen avser regeringen att vidta för att minska överskuldsättningen i samhället?
Maria Malmer Stenergard (M):
Nej, jag tror att ministern missförstod mig. Jag kritiserar inte alls regeringen för att man agerar för snabbt utan snarare för långsamt när det gäller hela skuldbilden. Jag efterfrågar den överskuldsättningsstrategi som Per Bolund tidigare har utlovat. När kommer den? Stannar det vid snabblånen? Det menar jag inte alls är tillräckligt. Ministern frågar mig hur många fler som ska fastna i skuldträsket innan Moderaterna agerar. Men det är ju det vi gör nu.
Jag måste påminna ministern om att även om man ibland kan få intrycket att Alliansen fortfarande sitter i regeringsställning är det Miljöpartiet och Socialdemokraterna som har regeringsmakten, och jag förväntar mig att det är de som ska agera. Men vi är överens om att osund kreditgivning ska motverkas och att företag som beviljar kredit till människor som inte har betalningsförmåga ska bli föremål för sanktioner. Alliansregeringen skapade förutsättningar för att de skulle kunna bli det.
Men bläcket som lagen skrevs med har knappt hunnit torka innan regeringen helt utan underlag påstår att kraven måste ändras och skärpas. Samtidigt ser man inte till den större bilden. Här raljerar man över att jag som exempel tar upp studiestödet. Men jag försöker bara visa att det är skillnad mellan 1 1⁄2 miljon obetalda skulder till staten och 30 000 i fråga om snabblån. Det är dessa 30 000 som staten riktar in sig på.
Jag tycker ändå att man kan ta ett större ansvar där som företrädare för staten och som borgenär. När vi riktar våra blickar enbart mot snabblåneföretagen missar vi den stora bilden. Jag önskar att man i lugn och ro i stället kunde utvärdera de nya, tuffare reglerna som nyligen trädde i kraft och ha ett bredare angreppssätt. Hur kan vi möjliggöra för människor att bygga upp en buffert för oförutsedda livshändelser? Hur rustar vi människor med större kunskaper som behövs för att fatta ekonomiskt kloka beslut?
Och hur kan staten, som den absolut största fordringsägaren, ta större ansvar och bli en bättre borgenär? Att ställa dessa frågor och försöka ge svaren på dem skulle vara att verkligen ta ansvar. Jag hoppas att regeringen vågar göra det framöver.