KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ola Johansson (C):
Tack för svaret! Till att börja med måste jag säga att det finns en positiv ansats i justitieministerns svar som jag noterar, men jag noterar också att det enda som utlovas är en målsättning om en proposition 2015. Överskuldsättningen i samhället är ett mycket allvarligt problem, inte minst för dem som drabbas och deras närmaste. Den möjlighet som privatpersoner har att få hjälp med skuldsanering är kanske vårt mest effektiva sätt att motverka ohälsa och långvarigt utanförskap.
Orsakerna till det kan vara personliga omständigheter som sjukdom, skilsmässa och arbetslöshet. Men i företagarens fall kan det handla om omständigheter som man själv inte har kunnat förutse eller påverka. Det kan vara valutaförändringar, obetalda kundfordringar eller till exempel en förändrad politik som försämrar villkoren gentemot företagen.
Exempelvis kan man ha valt att bygga upp företaget med ung personal, kanske släktingar och barn, och nu drabbas av chockhöjda arbetsgivaravgifter. Jag och Centerpartiet menar att det är en nödvändighet i ett samhälle som bejakar tillväxt och entreprenörskap att det finns möjligheter för företagare att få en andra chans.
Som utredaren, lagman Ylva Norling Jönsson, säger är det ett stort symbolvärde i hur detta ska kunna gynna tillväxten i entreprenörskap i Sverige. Signalvärdena som vi ser i dag är inkonsekventa. Det är ofta enklare för en privatperson att bli kvitt sina konsumtionsskulder än vad det är för en seriös företagare att sanera skulder som har uppkommit genom ett ärligt entreprenörskap.
Jag noterar att Morgan Johanssons målsättning är att en proposition ska komma under 2015, men det utlovas inget konkret om när eller hur. Utredaren hade som målsättning att en författning skulle kunna träda i kraft den 1 januari 2016. Jag noterar att ministerns målsättning skiljer sig något från utredarens.
Det kommer att dröja minst till april innan en lag kan träda i kraft förutsatt att propositionen kommer i september i år, och det är inte speciellt troligt. Vilka är stötestenarna, justitieministern? Kan han redan nu ange någon tänkbar orsak till att en sådan målsättning dröjer, om att presentera en proposition? Vilka är de allvarligaste invändningar från remissinstanserna som Morgan Johansson ser?
Ola Johansson (C):
Är det någon som man borde kunna lita på är det väl landets justitieminister. Skälet till mina något intrikata frågor är att jag vill syna justitieministerns kort. Hur väl påläst är justitieministern? Det ger också en antydan om hur mycket som ligger bakom hans antagande att detta ska kunna bli klart och att en proposition kommer. Detta är ett stort bekymmer för företagarna.
Ett misslyckat företagande uppfattas av företagarens omgivning, hans närmaste, hans grannar, hans släktingar och vänner och hans affärspartner som ett personligt misslyckande för honom eller henne själv. I andra kulturer kan ett misslyckat företagande, en konkurs eller en skuldsättning, snarare betraktas som en viktig erfarenhet: Av misstagen blir man vis. Det tyder på att det finns attitydskillnader. Det finns ett problem med attityden i Sverige.
Det vore trevligt med en regering som kunde jobba också med den. Jag är lite misstänksam mot regeringen när det gäller regeringens attityder till jobbskaparna, med högre skatter på arbete, förslag om att tvångslikvidera bolag som inte kvoterar tillräckligt snabbt, verkningslösa "pysselsättningsåtgärder" som traineejobb och så de nämnda ökade kostnaderna för att anställa unga personer i företagen. Centerpartiet menar att jobbskaparna finns i de små och växande företagen.
Det är deras framgång som ger oss tillväxt och resurser som stärker välfärden och får landet att utvecklas. Jag noterade när jag gick i Rännarbanan i förrgår att det är ganska tomt på hyllorna med propositioner och skrivelser att plocka med sig upp till sitt arbetsrum. Än så länge räcker de utredningar som Alliansen en gång tillsatte för att lägga fram propositioner, och om regeringen vill finns det säkert en hel del bra andra utredningar också. Skuldsaneringen är ett sådant exempel.
Jag välkomnar att den frågan är på väg. För att ställa ytterligare en kontrollfråga: Håller justitieministern med mig om att skuldsanering är något som ska gälla också en pågående näringsverksamhet, eller handlar det enbart om att förbättra möjligheten till sanering efter en konkurs?
Menar justitieministern att propositionen ska innehålla förändringar i den befintliga skuldsaneringslagen, eller kommer man att presentera ett förslag på en ny lagstiftning som nu kallas Fskuldsanering? Jag läser i justitieministerns svar att målsättningen är att en företagare ska kunna återgå till "ett normalt liv".
Ingår det i att återgå till normalt liv som företagare att driva sitt företag vidare utan att det ska behöva gå i konkurs?
Ola Johansson (C):
I detta sista inlägg ska jag sammanfatta mina intryck. Mina intryck är huvudsakligen positiva. Skälet till att jag skrev interpellationen var mina misstankar och en farhåga. Jag tror att farhågan ligger just i hur vi beskriver seriöst respektive oseriöst företagande och att det finns en skillnad i attityderna där.
Det är det som jag beskriver, och det är det som också OECD beskriver när de säger att attityderna till företagande hos svenska folket och hos de styrande kan vara ett skäl till att vi inte når den fulla potentialen av nyföretagande i Sverige.
När vi diskuterar dessa frågor i andra sammanhang, exempelvis de så kallade SUP-bolagen, alltså de eneurobolag och enkronasbolag som ska vara enklare att starta, har regeringen satt klackarna i backen och kommer eventuellt att motverka detta i en blockerande minoritet. Då handlar det om synen på seriöst respektive oseriöst företagande. Man utgår från att allt företagande är oseriöst.
Man menar att om man hindrar förenklingar när det gäller möjligheterna att starta företag har man också satt stopp i vägen för kriminalitet, penningtvätt och så vidare. Jag tycker att det är ytterligare ett exempel på det attitydproblem som finns. Men jag noterar att justitieministern har fullt sjå med att läsa in sig på utredningen. Jag önskar honom lycka till och en trevlig sommar.
Sedan ser vi fram emot att den 1 september få se en proposition på bordet om en enklare skuldsanering för företagare. Jag tror att det är mycket välkommet för de företagare som lever i denna besvärliga situation.
Ola Johansson (C):
Jag tackar minister Mehmet Kaplan för det positiva svaret. Detta är som sagt en mycket teknisk fråga. Likaväl som vi diskuterar kultur, sociala frågor och kunskapen i samhället kan vi diskutera teknik. Skälet till att frågan ställs av Centerpartiet är vår oro över svensk industris konkurrenskraft och om jobben. Tekniska vägval och hinder som detta kan vara av stor betydelse.
Skälet till att Boverket har valt att införa en ny föreskrift är implementeringen av eurokoder, som ministern nämnde. Eurokoder är ett samlingsnamn för standarder på beräkningsregler för dimensionering av så kallade bärverk i byggkonstruktioner. Det gäller alltså inte konstruktionen som sådan, utan de ingående delarna i byggnadsverket. Att eurokoder implementeras i snabb takt är något positivt.
Bygg- och anläggningsbranschen i vårt land har av tradition varit nationellt orienterad med stora aktörer. Eurokoderna öppnar dock för en mer internationaliserad och global marknad, vilket ger en positiv effekt på konkurrensen och på priserna, inte minst i bostadsbyggandet. Vi har alla ett intresse av att sänka kostnaderna för byggindustrin.
Och jag tror att vi delar uppfattningen att europeiska standarder kan öka konkurrensen och underlätta för byggföretag från resten av Europa att etablera sig i Sverige och, självklart, vice versa. Svenska byggföretag hävdar sig väl med passivhus, träbyggnad, stål och glas.
Men att Boverket nu har genomfört eurokoderna som tvingande krav har gjort att inga cisterner längre kan byggas på svensk mark utan måste transporteras hit efter att ha byggts efter ett fungerande regelverk i något annat land. Svenska skogs, process- och energiföretag står inför problem då de inte kan planera eller genomföra investeringar på grund av osäkerheten om var, när och hur vätskor ska kunna lagras.
De cisterner som redan har byggts men inte har tagits i bruk ännu riskerar att stå som oanvända monument. Myndighetens ovilja att se problemet och konsekvenserna oroar branschen. Det är anledningen till min fråga. Den förra regeringen uppmärksammade kritiken och gav myndigheten i uppdrag att arbeta fram en lösning. Det är måhända den som ministern nu aviserar i sitt svar. Men det har tagit tid, och inget har hörts på över ett år.
Att ministern här lovar att det löser sig och att en lösning presenteras före sommaren är bra, men beroende på hur lösningen utformas kan vi kanske inte förrän om två eller tre år ha föreskrifter på plats som gör det möjligt att bygga cisterner i Sverige. Då måste vägen dit vara synnerligen konstruktiv. Mehmet Kaplan har en stor tilltro till sina myndigheter. Det ska man kanske ha som minister.
Men här har det visat sig att en av dessa inte har tagit till sig av den massiva kritiken från både industrin och andra myndigheter. Min följdfråga blir därför: Vad är det som pekar på att tidtabellen - klart före sommaren - håller, då det nu är knappt två veckor kvar till midsommar? Eller är det nästa sommar som åsyftas? När tror ministern att det kan vara möjligt att bygga cisterner på grundval av dessa nya föreskrifter?
Ola Johansson (C):
Tack så mycket, ministern, för ytterligare ett svar! Jag tror att det är viktigt att vi genom den här debatten väcker frågan och belyser den på det sätt som vi gör. Jag är tacksam för att frågan har tagits så seriöst. Centerpartiet prioriterar svensk industris konkurrenskraft och de jobb som följer av de små och medelstora företagens möjligheter att vara underleverantörer, exempelvis till processindustrin och cisternbyggarna.
Vi vill också se en bättre konkurrens på byggmarknaden där svenska företag, både små och stora, hävdar sig väl. Därför menar jag att byggbranschens villkor som helhet är viktiga att belysa. Detta är en del av helheten som är nog så viktig. Eurokoder är bra. De stärker och ökar möjligheten till konkurrens, men de ska användas på rätt sätt. Alla ska bidra till att hitta en väg framåt.
Jag kan förstå att vi i ministerns svar inte har fått någon lösning som beskriver exakt hur vägen framåt ser ut, vilket hade varit märkligt. Men beroende på vad den är kanske vi ändå måste räkna med att det tar två till tre år, även om vägen framåt är i konstruktiv anda och man fortsatt är nöjd med sina möten mellan de båda myndigheterna.
Det kan alltså ta två till tre år innan föreskrifter finns på plats. Finns det en farhåga från ministerns sida att de övriga parterna inte är nöjda med beskedet finns det verkligen behov av att regeringen agerar - jag gläder mig åt att ministern aviserar det. Men är det någon form av övergångsregler som vi talar om?
Övergångsregler skulle i så fall kunna innebära, vilket branschen har föreslagit, att eurokoderna är att betrakta som rekommendationer och att de nuvarande reglerna får gälla tills vidare, vilket branschen också har föreslagit.
Ola Johansson (C):
Tack för genmälet, ministern! Frågorna kommer nära. Det ska vara lätt att göra rätt. Här står vi och diskuterar principer, men människor vill se resultat, och då kanske principfrågan också är viktig. Ministern nämnde avfallshierarkin med dess fem steg och det odelade producentansvaret med principen att det är förorenaren som ska betala. Detta har varit vägledande ända sedan Olof Johansson deltog i klimatmötet i Rio.
Inte minst skapar detta en osäkerhet hos kommunerna, som redan tyngs av ansvar för drift av skola, omsorg, bostadsplanering och annan teknisk verksamhet. Herr talman! Min tredje fråga handlade om hur olika aktörer ska involveras. Den rymmer hela frågans komplexitet.
De ersättningssystem som ska ersätta dagens förpackningsavgifter och finansiera dagens materialåtervinning ska omförhandlas mellan 290 kommuner och 10 000 producentföretag. Kommer de inte överens väntar segdragna förhandlingar och osäkerhet om när och hur kommuninvånarna ska kunna göra av med sina sopor och vara miljösmarta utan att behöva betala mer än de redan gör.
Kommuner som redan är effektiva i sin insamling kommer att tvingas stå för notan för dem som av olika skäl inte kan eller vill medverka till en heltäckande insamling. De problem som finns, med nedskräpning, avstånd, tillgänglighet och överfulla containrar och kärl, kommer sannolikt att finnas kvar under väldigt lång tid framöver. Den nya förordningen, som nämndes tidigare, bereddes av Lena Ek och beslutades i augusti.
Den syftade till att komma till rätta med detta, att höja målen och skärpa kraven. De som välkomnade detta och lovade att uppfylla målen kommer under lång tid att känna sig osäkra och därför avstå från att investera och utveckla verksamheten. Det ska vara lätt att göra rätt, men ett kommunalt ansvar skapar osäkerhet.
Inte minst kommer människor med rätta att fråga sig varför olika fraktioner ska avlämnas på olika sätt på olika ställen i den kommun där man arbetar, i den kommun där man bor och i den kommun där man firar sin semester. Förutom att jag efterlyser svar på de tre ursprungliga frågorna undrar jag nu: Hur lång tid kommer det att ta innan vi återigen kommer att veta hur avfallet ska tas om hand och få en fungerande återvinning?
Under tiden utreder nu regeringen och genomför sitt aviserade beställningsverk. Sedan centerledaren och miljöministern Olof Johansson reste till Rio och därefter introducerade producentansvaret som princip för hur vi ska nå målen har utvecklingen varit positiv. Ministern nämnde också detta. Vilken är nyttan för mig som kommuninvånare och målmedveten konsument med att förändra detta?
Vad är det som säger att en spridning av ansvaret i 290 kommuner skulle göra det enklare för mig och mina grannar att göra rätt och orientera oss bland olika behållare i soprummet där hemma? Löser ett samlat ansvar problemet?
Ola Johansson (C):
Man ska vara något kunnig i att tolka statistik om man ska kunna dra slutsatser av vad jämförelsen mellan olika länder i Europa säger. Jag hörde till exempel att man i Belgien räknar in PET-flaskor, som vi lämnar in som pant, i det underlag man beräknar utgör återvinningsbar plast.
Det är bara ett exempel på hur komplicerat det är att jämföra olika länders återvinningsgrad - vi pratar om en insamling som vi under lång tid har byggt upp och lärt oss att beräkna här i Sverige och som vi jämför med länder som har ett mycket sämre utgångsläge. De har heller inte alls samma typ av förståelse och kunskap bland människor när det gäller hur man sorterar. Jag värjer mig alltså mot den typen av jämförelser, för de fungerar helt enkelt inte. Det som föreslås här är inte ett odelat ansvar, utan det är ett splittrat ansvar som är otydligt.
Producenter och konsumenter kommer att få betala - men utan att kunna påverka prislappen. Ökade kostnader kommer att drabba hushållen när priset på varorna höjs eller när verksamheten i kommunal regi inte går ihop och skattebetalarna i stället får gå emellan och betala de merkostnader som blir. Med ett ansvar som är fördelat på 290 olika händer ökar risken för att kunskapen hos människor minskar, och då får vi ett avfall som - likt hur det är i Belgien - inte sorteras rätt och blir svårare att återvinna.
På vilket sätt tror alltså ministern att den här plötsliga förändringen, från ett system hon själv erkänner fungerar bra, gör det enklare för människor att sortera och göra rätt? Det kan man fråga sig.
Att dessutom exemplifiera med de problem kommunerna har när det gäller komposterbart avfall och grovsopor, och beskriva det som någonting som gör att den fungerande verksamheten med att samla in återvinningsbart material skulle vara ett dåligt exempel, är ju en nästan häpnadsväckande jämförelse att göra. Det är många kommuner som gör ett gott arbete för att sluta kretsloppen, minska användningen av gifter och ställa om till fossiloberoende transporter.
Låt dem få fortsätta med det, men lämna ansvaret för förpackningarna till branschen!
Ola Johansson (C):
Jag ska börja med att ge Nooshi Dadgostar en eloge. Du kom till kammaren för att diskutera bostadspolitik. Det kan man inte säga om alla partier som hittills har framträtt i debatten. Tack för ditt inlägg! Du säger återigen i ditt replikskifte att regeringen gör en rekordstor satsning på bostadsbyggandet.
Nooshi Dadgostar tar i. Jag nämnde i mitt anförande att regeringens kostnadschock för byggföretagen kostar 2,4 miljarder årligen. Kostnaden för att anställa unga inom byggsektorn fördubblas och kanske i vissa fall tredubblas. Det ska ställas mot 2,2 miljarder i bostadssubventioner.
Det är 2,2 miljarder jämfört med 2,4 miljarder. Om jag har förstått mig på de visserligen inte färdiga regelverken ska dessa 2,2 miljarder främst riktas mot att subventionera bostäder som ändå skulle ha producerats i tillväxtområden där hyresrätter ändå kommer att byggas. De kommer möjligen att hyressättas till en presumtionshyra.
Men vad är det som säger att inte också dessa bostäder ska hyressättas till en presumtionshyra? Vad är det som gör att dessa stöd till bostäder gör att det blir fler bostäder? Vad är det som säger att inte dessa stöd går till bostäder som ändå skulle ha byggts?
Är det inte bättre att stödet går till de människor som behöver bostäderna så att de kan ta sig in på den ordinarie bostadsmarknaden?
Ola Johansson (C):
Nej, Nooshi Dadgostar, jag är inte nöjd. Det är klart att vi måste få fram fler bostäder. Men allianspolitiken har gett resultat. De 40 000 bostäder om året som var målet vi diskuterade tidigare att vi skulle nå upp till har vi nu nått. Men vi är inte nöjda. Vi måste bygga fler bostäder. Vi måste fortsätta regelförenklingsarbetet. Frågan är: Vad vill Ola Johansson göra? Det är inte subventioner och investeringsstöd, utan det är fortsatt arbete med regelförenklingar.
Det är den typen av regelförenklingar som Nooshi Dadgostar konsekvent varit emot varenda gång de har varit uppe till beslut. Det har gällt buller och möjligheter att förändra i redan befintlig detaljplan för att kunna förtäta och få fram fler bostäder. Herr talman! Nej, jag tror inte på Nooshi Dadgostar när hon säger att just dessa investeringsstöd kommer att leda till att vi får fler bostäder.
Framför allt tror jag inte att investeringsstöden kommer att leda till att vi får fler bostäder till de som behöver dem. De människor som kommer att flytta in i bostäderna har i stor utsträckning råd att betala de hyror som skulle ha gällt när dessa bostäder ändå producerats. Summan är en väldigt intressant fråga. Jag konstaterar att 2,2 miljarder inte är speciellt mycket.
Med den tilltro som Vänsterpartiet har till investeringsstöd och subventioner skulle det vara intressant att höra Nooshi Dadgostars bedömning: Hur stor borde en bostadssubvention vara om den skulle ge effekt? Och framför allt: Vem ska betala alla dessa miljarder?
Ola Johansson (C):
Jag hade bestämt mig från början för att ta replik på Lars Eriksson. Vi får se hur det går. Lars Eriksson nämnde Kungsbacka. Som Kungsbackainvånare kan jag inte låta bli att ta upp den tråden. Kungsbacka är en av de kommuner runt Göteborg där det faktiskt byggs hyresrätter, till skillnad mot i det rödgrönt styrda Göteborg. Där presteras inte särskilt mycket bostadsbyggande. Det får kranskommunerna ta hand om. Och de gör det med viss framgång.
500 bostäder per år planeras och byggs i Kungsbacka. 30 procent av dessa är hyresrätter. Målet var nästan den viktigaste punkten i Lars Erikssons anförande. Då kommer jag att tänka på strofen: "Nog finns det mål och mening i vår färd - men det är vägen, som är mödan värd."
En av de vägar som jag tycker att vi ska diskutera - varje steg på vägen är ju viktigt - är bullerfrågan. Den bereddes av den tidigare regeringen. Ett förslag remitterades där riktvärdet för buller, det ekvivalenta mätt vid fasad, skulle vara 60 decibel.
Ministern och regeringen presenterar i stället en bullerförordning där värdet är 55, och vid en tillfällig bostad, en studentbostad, är värdet 60 decibel mot att det kunde ha varit 60 respektive 65 decibel. Lars Eriksson är lika angelägen som jag om att få fram ytterligare bostäder åt studenter. Företag behöver också bostäder för att kunna rekrytera personal.
Tycker inte Eriksson att det är hög tid att regeringen kommer till riksdagen med ett förslag om mer tillåtande bullerregler, som ett steg på vägen?
Ola Johansson (C):
Frågan bereds, sa Lars Eriksson. Den bereddes ju under den förra mandatperioden. Förslaget var färdigt. Det är bara att plocka upp det ur skrivbordslådan. Jag är säker på att det ligger någonstans på KD:s kansli, så det går att mejla över hela promemorian. Det ska inte vara några större problem. Men så kom detta med subventioner och investeringsstöd.
Jag hävdar det som jag sa i replikskiftet med Nooshi Dadgostar, att det inte är troligt att dessa bostäder kommer att bidra speciellt mycket till att bostäder som inte annars skulle ha producerats kommer att byggas.
Vad är det som säkerställer att investeringsstöden och subventionerna riktas till de bostadskonsumenter som verkligen måste ha en hyresrätt till följd av att de har låga inkomster och en liten förmögenhet - en hyresrätt som visserligen är dyr eftersom den är nyproducerad, men som ändå är producerad med ett investeringsstöd?
Vad är det som gör att denna hyresrätt produceras på den plats där en hyresrätt annars inte hade producerats? På vilket sätt styr investeringsstödet så att det blir ett byggande exempelvis i våra småorter på landsbygden där det finns behov av bostäder bland annat för äldre? Sedan vill jag ta upp ytterligare en fråga som jag tycker att Lars Eriksson borde ta till sig, och det är strandskyddsbestämmelserna.
Förvarar Lars Eriksson en ordning som gör att kommuner fortfarande hindras att planera för bostäder? Det kan handla om ett dike eller en damm som man har fått ett förläggande om från länsstyrelsen att man måste gräva? Många kommuner hindras att ta fram LIS-områden därför att länsstyrelsen säger nej. Jag vill avsluta med några ord ur Karin Boyes dikt I rörelse : "Bryt upp, bryt upp! Den nya dagen gryr.
Oändligt är vårt stora äventyr."
Ola Johansson (C):
Emma Hult ställer en berättigad fråga. Vem ska bygga för dem som inte har råd? Jag väljer att plocka ut en del av meningen, och sedan ställer jag frågan igen. Vem ska bygga? Ska det vara byggföretagen, de som drabbas av minskande ROT-avdrag, och även drabbas av regeringens skattechock på 2,4 miljarder?
Det är bara en del av skattechocken för att anställa unga människor. I gengäld ska staten ta ett ansvar för att dopa företag som redan tjänar pengar på marknader där de redan är aktiva, genom att dela ut pengar till att uppföra bostäder som redan skulle ha byggts.
Med den politiken anser jag inte att frågan som Emma Hult ställde, inte ens i sin fulla längd - Vem ska bygga för dem som inte råd? - besvaras av subventionen. Det finns ingenting inbyggt i systemet som säger att dessa bostäder ska användas eller riktas specifikt till personer som ändå inte skulle ha råd att betala hyran.
Jag väljer därför, trots att jag har 44 sekunder kvar av min talartid, att återigen ställa frågan som Emma Hult ställde: Vem är det som ska bygga bostäderna?