Sven Otto Littorin (M):
Det är naturligtvis lätt att dela Ulla Anderssons oro. Det var bland annat därför jag var i Sandviken och träffade Sandvik den 21 januari.
Då träffade jag Sandviks ledning, de tre klubbarna - Metall, Unionen och Ledarna - och även Arbetsförmedlingen i Sandviken, egentligen för att göra två tre saker: dels höra direkt med företagen hur de ser på sin situation, med orderflödet, framtiden och vad som är problematiken och på det sättet se hur man möjligen kan göra olika typer av insatser, dels höra med fackklubbarna och de varslade hur de ser på situationen.
Det är också ett sätt att försöka se hur man tycker att det fungerar med kedjan mellan företag, omställningsavtalens aktörer, Arbetsförmedlingen och utbildningssystemet, så att det inte klickar i något led. Slutligen ville jag också på Arbetsförmedlingen höra om resurserna räcker och når fram och undersöka om det är några problem som finns kvar som vi kan åtgärda för att se till att det fungerar så bra som möjligt.
Jag ska, även om det kanske låter uttjatat, börja med att återknyta lite till den förra interpellationsdebatten. Det är klart att det i grunden är så att när man är på ett företag som Sandvik, som är en av landets största privata arbetsgivare, och de beskriver det kraftiga efterfrågefall som de har råkat ut för känner man sig rätt maktlös. Så är det.
Det är ett mycket kraftigt efterfrågefall, särskilt för ett företag som Sandvik som är så pass exportorienterat. Det spelar nästan ingen roll: Även om Ulla Andersson hade varit arbetsmarknadsminister tror jag inte att ens hon hade kunnat trolla fram kunder till de här företagen. Men då handlar det om att se vad vi kan göra för att försöka underlätta för företagen att ändå hantera situationen så väl det går.
En sak man pekade på där och som man pekar på nästan på alla ställen jag är på är bankernas agerande och bristen på riskkapital. Om till och med ett så stort företag som Sandvik upplever att man har problem med det, hur ska det då inte vara för de mindre företagen, underleverantörer och andra? Delvis hänger detta på det som jag beskrev i förra debatten. Jag lyssnade på den brittiska finansministern, som beskriver det som det värsta året på 100 år.
Vad som händer med en del av de stora internationella krispaket som kommit, som de 800 miljarderna dollar i USA, är att de suger upp tillgängligt riskkapital på marknaden. Det gör att även välskötta företag, vilket Sandvik är - det är ett fantastiskt välskött företag med fantastiska produkter - står inför risken att nästan bli utan nödvändigt rörelsekapital för att kunna hantera situationen. Det är naturligtvis oerhört allvarligt.
Det är ett stort problem som jag ser det. Om vi nu inte kan göra mer än att försöka göra det vi kan för att hantera det finansiella systemet är det klart att vi måste göra mer för att de enskilda personer som berörs ska få ett så tydligt och rakt besked som möjligt. Jag fick i den tidigare debatten frågan om jag kunde vrida om armen på finansministern. Jag vet inte om det var vad vi lyckades med.
Men 4 miljarder extra till arbetsmarknadspolitiken i år är ändå en god idé. Det hjälper till exempel till med 2 500 nya coacher. De enskilda som nu riskerar att få lämna Sandvik och andra bra företag ska få den individuella hjälp som de är berättigade till och förtjänar för att komma vidare.
Den fråga Ulla Andersson uttalade, eller som åtminstone är underliggande, är: Räcker det? Det kan vi naturligtvis aldrig veta. Prognosläget just nu är extremt svårt. Vi vet inte hur det ser ut ens om en vecka, en månad eller ett år. Det ska inte uteslutas att det kan behövas mer.