KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Karlsson (S):
Först en kommentar när det gäller förtidspensioneringar och beslut om sjukersättning. Det ska man inte få förrän allt är prövat och det visar sig att det bara är sjukersättning som återstår i den gamla förtidspensioneringen.
Och man ska definitivt inte förtidspensioneras när rehabiliteringsåtgärder pågår. Låt mig säga något om omfattningen av det vi gör.
Det är väl bekant för Linnéa Darell att regeringens och andras insatser för att komma till rätta med den höga sjukfrånvaron har varit betydande och att också betydande goda resultat har uppnåtts så här långt. Jag tror att de flesta är överens om det när det gäller kvantiteten av sjukskrivningar.
Antalet sjukskrivna och långtidssjukskrivna minskar. Också inflödet till förtidspension minskar. På nationell nivå, makronivå, är jag synnerligen nöjd med de resultat som har åstadkommits de här tre åren, tack vare att många har engagerat sig i detta.
Jag är mindre nöjd med åtgärder som ska till för den enskilde individen. Där finns det mycket mer att göra. Det är också där som regeringens fokus ligger nu. Jag påstår ingalunda att allt är bra i dag, utan det behövs ytterligare åtgärder av skiftande slag.
Den pilotverksamhet som Linnéa Darell hänvisar till, och som jag tog upp i mitt svar, omfattar ungefär 150 000 personer i landet som har varit sjukskrivna mer än två år eller har aktivitetsersättning, alltså förtidspension om man är under 30 år, eller har en tidsbegränsad förtidspension.
Alla dessa fall ska under en tvåårsperiod gås igenom, och Försäkringskassan och arbetsförmedlingen ska säkerställa att relevanta åtgärder är vidtagna för varje sådan individ. I den händelse åtgärder inte är vidtagna ska man se till att de kommer i gång. Det börjar i Västra Götaland med ungefär 25 000 personer och samtidigt i Västmanland med ungefär 5 000 personer.
Sedan ska antalet öka utan några ytterligare beslut från regering eller riksdag. Myndigheterna bestämmer själva i vilken takt hela landet ska involveras i denna särskilda åtgärd. Detta ska vara slutfört före 2007 års utgång.
Det här kommer att leda till att betydligt fler än i dag, förhoppningsvis, får den rehabilitering som man har rätt att få och rätt att kräva.
Har åtgärder inte kommit till stånd, har någon av de tre ansvariga brustit eller smitit ifrån sitt ansvar.
Hans Karlsson (S):
Jag förstår att det kittlar i Linnéa Darell att misstänkliggöra regeringen för det vi gör och inte gör när det gäller sjukfrånvaron. Jag upprepar gärna att det inte är bra som det är. Fler måste få mer och bättre stöd i sin sjukskrivning, och det måste komma till stånd snabbare än vad som sker i dag.
Det måste vara mera distinkt och precist, och rollfördelningen mellan aktörerna måste bli tydligare. Det sker genom att vi nu har en utredning som tittar på just arbetsgivarens och Försäkringskassans rollfördelning.
Vi har tillsatt ett arbete hos Socialstyrelsen för att utarbeta beslutsstöd i sjukskrivningsprocessen riktat framför allt till hälsovården och kanske i synnerhet till läkarna. Det är ett betydligt bättre beslutsstöd än det som möjligen finns i dag.
Det handlar om hur man bedömer arbetsförmågan och hur man på ett bättre sätt kan involvera den sjukskrivne själv i sjukskrivningsprocessen så att man inte hamnar i en förödande lång sjukskrivning i väntan på olika åtgärder. Det där känner Linnéa Darell mycket väl till.
Som jag sade i mitt svar kommer sjukvården också att kunna tillföras pengar för sin ordinarie verksamhet under förutsättning att de upprättar handlingsplaner för att bli bättre i sin roll i sjukskrivningsprocessen. Där finns det mycket övrigt att önska. Det har två undersökningar visat.
Karolinska Institutets och Kristina Alexanderssons undersökning och Socialstyrelsens undersökning visar att det fortfarande finns stora brister i sjukvårdens roll när det gäller sjukskrivningsprocessen.
Det exempel som Linnéa Darell hänvisar till får mig att peka på en annan åtgärd som är i gång från den 1 januari där den som är anställd men som inte kan gå tillbaka till sin tidigare anställning eller sitt tidigare arbete på grund av sjukskrivning nu kan omfattas av arbetsförmedlingens insatser direkt trots att man har en anställning kvar.
Man kan få hjälp att komma vidare till någon annan anställning i ett annat yrke eller i en annan bransch. Arbetsförmedlingen och Ams har ju att samverka kring den sjukskrivna arbetslösa, och där är det 10 000 årligen som får insatser.
Jag skulle vilja påstå, Linnéa Darell, att aldrig har så mycket gjorts och aldrig har så mycket varit på gång när det gäller insatser för att förbättra sjukskrivningsprocessen och rehabiliteringsstödet till den enskilde.
Jag tror att jag vågar säga att om jag får möjlighet att fortsätta med detta kommer det att visa sig i form av förbättringar på samma sätt som det har gjort när det gäller sjukskrivningstalen på nationell nivå. Detta är ett mödosamt arbete, det är många saker som ska göras och det tar tid, men riktningen är kristallklar.
Hans Karlsson (S):
Det var en tidigare fråga som Linnéa Darell nu aktualiserade igen. Varför inte starta i hela landet på en gång med den här så kallade pilotverksamheten som gäller att intensifiera insatserna för dem som är långtidssjukskrivna?
Vi gjorde det valet för att snabbt kunna få erfarenheter när det gäller hur man jobbar, hur omfattningen är och vilket slag av insatser som kan behövas.
Det var för att vi skulle ha ytterligare lite framförhållningstid för att kunna gå in med ytterligare åtgärder om det visar sig, när man nu startar i två län, att det som är tillgängligt för den här typen av insatser inte räcker. Det var precis med hänsyn till detta som vi valde att börja i två län. Jag skulle vara bekymrad, Linnéa Darell, om inget hade gjorts.
Jag skulle vara ännu mer bekymrad om jag inte visste vad som behöver göras. Det betyder inte att jag tycker att allt har gjorts och att det är tillräckligt som det är. Tvärtom behöver mycket mer göras. Siktet är inställt på att varje individ ska få ett individuellt stöd i sin sjukskrivningssituation mycket tidigare än vad som har skett hittills.
Det är ingen tvekan om att det är detta som jag fokuserar på i det fortsatta arbetet.
Hans Karlsson (S):
Det var mycket som Per Westerberg tog upp. Jag ska börja med den sista frågan som gäller ersättningsnivåerna. Vi ska vara seriösa, Per Westerberg.
Men jag kan ändå inte låta bli att undra över varför det är just ersättningsnivåerna och risken för överkompensation som Moderaterna väljer att göra till problemet. Det finns i verkligheten inte någon risk för överkompensation.
Det stora problemet är att de allra flesta har alldeles för låg ersättning. Det visar också de studier som Anna Hedborg har gjort hittills.
Det finns för att stimulera den intellektuella debatten ett antal typfall som är framtagna i en skrift där man kan redovisa hur utfallet blir om man lägger till olika komponenter.
Tittar man på verkligheten såsom den ser ut i dag är det mer än 50 % som inte har någon annan ersättning än förtidspension.
För dem som befinner sig i den så kallade karriäråldern mellan 30 och 60 år är ersättningen, jämfört med arbetsmarknaden i övrigt, 30 % lägre än för vanliga inkomsttagare genomsnittligt sett.
Problemet är alltså att människor har för låga ersättningar snarare än för höga. Jag ska också ta upp den andra frågan som handlade om arbetsgivarens medfinansieringsansvar. Ja, det finns, tyckte jag när vi införde medfinansieringen en relevant invändning från arbetsgivarna.
Jag lyssnade väldigt noga på vad inte minst Svenskt Näringsliv och Företagarna tyckte. Jag vet ju att de inte ville ha denna reform, men de hade också förmåga att formulera vad de tyckte var rimligt att regeringen gjorde om den här reformen nu ändå infördes.
En invändning som man hade var att när i synnerhet ett litet företag har uttömt alla möjligheter till omplacering eller rehabilitering på arbetsplatsen genom förändringar återstår inget annat enligt medfinansieringen än att fortsätta att betala de 15 procenten. Det tyckte vi var en legitim arbetsgivarståndpunkt att bekymra sig över.
Därför har vi, och detta gäller sedan den 1 januari, infört möjligheten att den som inte kan gå tillbaka får komma i åtnjutande av arbetsförmedlingens insatser för att komma vidare.
Arbetsgivaren ska inte behöva säga upp den personen på grund av personlig arbetsbrist, som man tidigare många gånger har gjort, utan man ska med hjälp av arbetsmarknadsmyndigheterna och Försäkringskassan förstås kunna hjälpa den här personen tillbaka till eller in på ett annat arbete på en annan arbetsplats medan vederbörande är tjänstledig från den ursprungliga anställningen.
Dessutom är det, som Per Westerberg säger, angeläget att vi också får till stånd en företagshälsovård som kan fungera bättre än den vi har i dag. Det avser jag att lägga fram förslag om under våren.
Hans Karlsson (S):
Vi kan väl ändå, Per Westerberg, ägna några sekunder åt ersättningsnivåerna på ett ömsesidigt sätt. Jag noterar Per Westerbergs bekymmer kring förtidspensioneringarna och nivåerna för människor.
Men det är ändå så att som en lösning på detta vill Moderaterna sänka ersättningsnivåerna ytterligare, och det är väl bra att det framkommer i den här debatten. Ni vill ju ned till 70 % när det gäller sjukersättningen och sjukpenningen, och ni vill ned till 60 % när det gäller förtidspensioneringarna, sämre SGI och så vidare - därmed var detta sagt.
Jag hann inte med heltidsfrågan. Jag undrar om Per Westerberg ändå inte tar in den frågan alldeles för tidigt i det här sammanhanget - men kör för det. Det finns ett utredningsförslag om rätt till heltid.
Jag är helhjärtat inställd på att under våren kunna lägga fram ett förslag om förstärkt rätt till heltid. Hur det förslaget ska se ut återkommer vi till. Remisstiden har i det här läget nätt och jämt gått ut.
Men, Per Westerberg, det är inte förbud mot deltid som någon tänker sig föreslå och allra minst jag, utan det är rätt till heltid om detta är möjligt med hänsyn till verksamheten och verksamhetens art. Det blir inget förbud mot deltid. Deltid måste finnas, och deltid ska finnas. Människor vill ha deltid.
Verksamheter kräver deltid. Allt detta är den ena delen av saken. Samtidigt finns det - det får jag ändå påpeka - ett problem på arbetsmarknaden som Per Westerberg inte låtsas om, nämligen att en miljon människor jobbar deltid.
I varje fall 200 000, framför allt kvinnor, vill inget hellre än arbeta mera. Problemet är att vi har människor som inte får gå upp i arbetstid trots att verksamheten sannolikt möjliggör ett heltidsarbete.
Dålig organisation på arbetsplatserna gör att framför allt kvinnor, särskilt unga kvinnor, får dåliga anställningar som man inte kan leva på och som ger dålig SGI och dålig pension i framtiden. Det där är ett problem som vi vill lösa. Men jag noterar att i varje fall Per Westerberg inte vill göra det.
Jag har också noterat att Per Westerberg lyssnade på föregående interpellationsdebatt där jag noga redogjorde för de brister som fortfarande finns när det gäller rehabilitering. Jag kan upprepa att alltför många får för lite stöd och för sent i rehabiliteringsprocessen. Där ligger nu fokus. Vi har en rad åtgärder i gång för att förbättra detta.
Det är möjligt att förbättra, och det är min absoluta övertygelse att det också, precis som när det gäller sjukskrivningsvolymerna, går att komma till rätta med det här. Det är inte acceptabelt att människor trillar mellan stolarna, mellan myndigheterna. Detta vill jag ändra på.
Hans Karlsson (S):
Det gäller frågan om att tjäna på försäkringsnivåerna. De är inte konstruerade så att man ska ha högre ersättning när man är sjukskriven än när man arbetar, eller för den skull när man är förtidspensionerad. Jag påstår att det inte heller är så. Ingen tjänar på att vara sjukskriven eller ha förtidspension.
Det är ett fiktivt problem som Per Westerberg pratar om. När det gäller ersättningsnivåerna ska vi enligt min uppfattning inte ha någon stupstock i sjukförsäkringen. Vi ska inte ha en bortre gräns för hur länge man har rätt till sjukpenning. Det får vägas av med hänsyn till den sjukdom man har, det behov av rehabilitering som man har och den arbetsförmåga som man har.
Konsekvenserna blir förödande för den enskilde om man har en bortre gräns och rycker undan försörjningen på ett abrupt sätt. Så ska vi inte ha det. Vårt arbete med sjukförsäkringen och sjukskrivningarna har också visat att vi inte behöver försämra ersättningsnivåerna. Vi behöver inte försämra villkoren.
Vi kan till och med kosta på oss att förbättra dem tack vare att vi och andra har varit framgångsrika i den här processen.
Hans Karlsson (S):
Jag vill börja med frågan om medfinansieringen och risken för selektering. Gabriel Romanus säger som svar på mitt svar att det vore gott och väl om funktionshindrade inte hade benägenhet att vara mer sjuka än andra. Det tror jag heller inte att de är.
Jag tror emellertid att vi har ett problem, nämligen arbetsgivarnas fördomar om hur det kan vara. Jag kan hålla med om att ifall arbetsgivarna agerar utifrån sina dunkla fördomar får det naturligtvis effekt, men då får vi angripa fördomarna i stället för regelverket.
Det kan vi väl hjälpas åt att göra, Gabriel Romanus. Det är märkligt att inte det högkostnadsskydd som finns för dem som har kroniska sjukdomar används mer. Det finns till just för att arbetsgivaren inte ska behöva ha medfinansieringsansvaret för den som har en sjukdom som ger återkommande sjukskrivningar.
Vi får därför hjälpas åt att propagera även för det. I övrigt har medfinansieringen varit synnerligen produktiv både när det gällt att få i gång förebyggande åtgärder och att vidta åtgärder för att människor som är sjukskrivna ska komma tillbaka. Dessutom innebar det för de allra flesta företag en ekonomisk succé när vi införde den.
Gabriel Romanus undrar om det finns några undersökningar som styrker min tes. Nej, det gör det inte, men just för att vi mer exakt ska få reda på hur det förhåller sig - så att vi slipper debattera det; det är inte bra att behöva gissa - har vi nu gett två universitet samt IFAU uppdraget att titta på effekterna av medfinansieringen. Det finns en rad olika ingångar i den studien.
En gäller effekterna på arbetsgivarens rehabiliteringsansvar. Har det blivit något mer eller inte? En annan gäller konsekvenserna för småföretag och en tredje just effekterna på jämställdhet och också selektering. Tids nog får vi kanske mer underbyggda svar än vad vi kan prestera här i dag.
Jag tittade i Folkpartiets förslagslåda när det gäller funktionshindrade och arbetsmarknadspolitiken men kunde inte hitta något som var spännande. Jag kunde inte hitta något över huvud taget som handlade om frågor om hur man stärker funktionshindrade på arbetsmarknaden. Kanske är det jag som inte har hittat det som eventuellt finns där.
Sedan till Ulrik Lindgrens fråga. Frågan var: Vad tycker statsrådet egentligen? Har kvinnor sämre tillgång till arbetsmarknadspolitiska åtgärder? Ja, jag delar den uppfattning som kom till uttryck i den här studien. Det är så. Jag vet ganska väl hur det ser ut.
Jag kan återkomma till det i mitt nästa inlägg. Det är inte så bra som det kan förefalla om man bara tittar på hela gruppen totalt. Om man tittar på de olika arbetsmarknadspolitiska åtgärderna finner man att det inte ser bra ut i vissa delar. Och jag ska återkomma till vad vi vill göra åt det.
Hans Karlsson (S):
Jag skulle kunna räkna upp många olika insatser i arbetsmarknadspolitiken där kvinnor har lägre andel än män. Det gäller enskilda delar. Så ser det ut. Det är väl onödigt att uppta tid med ytterligare sifferexercis i fråga om detta.
Men man ser att kvinnorna är underrepresenterade när det gäller lönebidragsanställningar. Man ser att kvinnorna är underrepresenterade när det gäller arbetsmarknadsutbildning, alltså kvinnor med funktionshinder. Det räcker inte, menar jag, att vi bara ser att det är så. Det behöver inte betyda i och för sig att det är fel.
Däremot indikerar det att det finns skäl att titta på varför kvinnor är underrepresenterade när det gäller vissa delar och om det är sakligt motiverat med hänsyn till en funktionsnedsättning som finns eller något annat. Det är det som är det viktiga.
Därför - det är mitt första svar på frågan om vad regeringen tänker göra - har vi i regleringsbrevet gett Ams uppdraget att fokusera på könsuppdelningen på arbetsmarknaden generellt, inklusive åtgärdsprogrammen för funktionshindrade. Dessutom ska Ams redovisa till regeringen hur det ser ut mera precist.
Man ska också - det är det viktiga - identifiera de hinder som kan finnas för att kvinnor inte kommer i åtnjutande av program eller andra insatser på det sätt som man önskar.
Sedan har vi, som herrarna väl känner till, precis infört ett helt nytt system för funktionshindrade och stöden till de personerna. Det är trestegsmodellen där man får kartläggning och vägledning.
En utvecklingsanställning kan komma till stånd för att utröna vilken arbetsförmåga man har och om det behövs ytterligare subventionering för en anställning. Det tredje steget är trygghetsanställningen eller en samhallsanställning. Det ska vi inte bortse från.
Det är en betydande del i regeringens arbete för att just förbättra arbetsmöjligheterna för funktionshindrade. Låt mig slutligen säga någonting om det som möjligen kommer i skrivelsen till riksdagen om uppföljningen av den nationella handlingsplanen för handikappolitiken.
Där kommer jämställdhetsperspektivet att uppmärksammas inom det handikappolitiska området. Det har inte gjorts tidigare.
Man kan tro att skälet är att den diskriminering som sker på grund av funktionshinder har varit så påfallande att det kan ha hamnat i bakgrunden att det också förekommer diskriminering på grund av kön. Fru talman! Det vill vi å det bestämdaste ändra på om det visar sig att det är så.
Hans Karlsson (S):
Ragnwi Marcelind har frågat statsrådet Ulrica Messing vilka åtgärder hon avser att vidta för att komma till rätta med krissituationen i Gävleborg och för att förhindra att alltfler unga under 25 år hamnar i arbetslöshetens utanförskap. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på frågan. Arbetsmarknaden är mycket bekymmersam i Gävleborgs län med landets högsta arbetslöshet.
Det finns dock tecken på att de negativa trenderna börjar vända i länet. Antalet lediga jobb har ökat i länet. Ökningen i Gävleborgs län är starkare än i riket. Inom arbetsmarknadspolitiken, som jag ansvarar för, har en rad åtgärder vidtagits genom det jobbpaket som regeringen har beslutat om för 2006 och 2007.
Jag vet att arbetsförmedlingarna sedan årsskiftet jobbar för fullt med de nya insatserna såsom plusjobb, utbildningsvikariat, lärlingsplatser för ungdomar och akademikerjobb. Dessa insatser har ännu inte gett full effekt, men de kommer att påverka arbetsmarknaden positivt i hela landet och i Gävleborgs län. I budgetpropositionen för 2006 aviserade regeringen förstärkta och utökade insatser för ungdomar.
Bland annat aviserades ytterligare medel för feriearbeten för gymnasieungdomar. För arbetslösa ungdomar i åldern 20-24 år förstärktes insatserna med allmänt anställningsstöd redan från sex månaders inskrivningstid. Regeringen har också tidigare avsatt resurser för fler folkhögskoleplatser för att kunna bereda plats åt arbetslösa ungdomar. Regeringen har också gjort en särskild satsning för södra Norrlandskusten.
I denna satsning finns bland annat ett projekt för lärlingsplatser som i första hand ska riktas mot ungdomar. Inom andra politikområden genomförs också en rad mer långsiktiga satsningar för länet. Det är bland annat utbyggnad av vägar och järnväg och andra lokala investeringsprojekt såsom Testbädd Gävleborg samt utökning av utbildningsplatser vid Högskolan i Gävle.
Inom regional utvecklingspolitik genomförs långsiktiga strategiska satsningar i länet, bland annat inom ramen för det regionala tillväxtprogrammet. Detta program är lokalt och regionalt förankrat och regionen har själv gjort sina prioriteringar. Samtliga regeringens satsningar för länet har skapat en bra grund för att minska arbetslösheten och öka sysselsättningen i länet.
Hans Karlsson (S):
Det vi gör här i kammaren och i regeringen är att skapa nationell politik. Det är en nationell politik som ska fungera och tillgodose olika behov och som varierar från ort till ort och från region till region.
Det är inte svårt att instämma i den svaga arbetsmarknadssituation som Gävleborg har haft under en lång tid. Jag fick möjlighet att lära känna Gävleborg på den tiden jag följde Ericssons nedläggningar i Gävle.
Det är samtidigt nödvändigt att se hur utvecklingen förändras när det gäller både landet och enskilda län. Nu har vi en betydligt starkare arbetsmarknad på gång än vi har haft på länge.
Ser vi till en viktig indikator på hur arbetsmarknaden utvecklas, nämligen lediga platser, är det en dramatisk skillnad i ökningstakt i Gävleborgs län jämfört med landet i stort.
Den jämförelsen säger väl inte allt, men om vi tittar på perioden 2004/05 var ökningen av antalet lediga platser 14 % i landet och 22 % i Gävleborgs län. Tittar vi på 2005/06, det senaste året, var det 29 % ökning i landet och 41 % i länet.
Det är klart att det kommer att ha betydelse. Det är en spegling av det som också händer i Gävleborgs län. Vi ska ta det lite lugnt när det gäller plusjobben. Det har varit en kritiserad åtgärd, men inte som arbetsmarknadspolitisk insats. Där är det tvärtom.
Där välkomnar alla den typen av insats som just plusjobben innebär. Det som har kritiserats är att det har tagit för lång tid innan alla har kommit på plats. Skälet till att det har tagit tid är att kommuner eller de arbetsgivare som vill använda sig av plusjobben har en omsorgsfull rekryteringsprocess.
De försöker hitta så rätt person som möjligt till de jobb som ska utföras, just i syfte att kunna fullfölja plusjobbsperioden med en reguljär anställning. Skälet till att det tar längre tid är att arbetsgivarna i högre grad än vad vi trodde är intresserade av att just behålla personerna efter de två åren.
Var försiktig med omdömen om att detta handlar om att gömma undan arbetslösa.
Det är en åtgärd som kommer att göra det möjligt för en stor del av de 20 000 som nu får plusjobb att faktiskt kunna stanna kvar på ett värdigt, bra arbete där man under tiden som man väntar på det reguljära jobbet har avtalsenlig lön och andra anställningsförmåner som sedan kan gå över till en reguljär anställning.