Carl Bildt (M):
Vänsterpartiet har en annorlunda syn på de här frågorna. Det är bara att inse det. Jag tillhör dem som anser att vi ska utöka kontakterna med samhället även i länder som har förhatliga och diktatoriskt inriktade regimer. Ekonomiska kontakter är också viktiga i det sammanhanget. Det kan gälla Kina. Det gällde en gång i världen Sovjetunionen. Det kan gälla Vietnam och till och med Kuba. Vi ska bedriva handel med dem, för det bidrar till den långsiktiga utvecklingen och liberaliseringen av dessa länder.
Det bidrar till att bygga upp en medelklass som kan vara basen för demokrati. Jag har inte ätit älg med vice premiärministern från Syrien i Stockholm. Men jag har varit i Damaskus och träffat presidenten för att diskutera både den inrikespolitiska utvecklingen i landet, för ett antal år sedan, och landets utrikespolitiska position. Det gällde situationen i Libanon, relationerna till Iran och fredsprocessen med Israel. Diplomati är ett instrument som är till för att användas, inte för att förbjudas.
Det gäller också samtal, alldeles oavsett vad som råkar serveras vid måltiderna som kommer i fråga. Amineh Kakabaveh började med att tala om hur vi såg vad som inträffade i Syrien genom scenerna från demonstranternas mobilkameror. Det är riktigt. I början av 1980-talet dödades tiotusentals människor i Syrien. Vi visste ingenting, ingenting, ingenting och ingenting av vad som inträffade, för det var mörkt och stängt.
I dag vet vi inom timmar, minuter och ibland inom sekunder vad som inträffar på gatorna i Homs, Hama, Latakia eller kanske Aleppo och Damaskus. Det vet vi genom den teknologi som med Twitter, Facebook och annat har gjort revolutionen i arabvärlden möjlig. Vi har bidragit till detta, och det ska vi vara stolta över.
Sedan har vi infört sanktioner mot allting som kan användas till övervakning och spårning av olika slag utöver det som ligger i systemet självt. Det överväger vi nu att genomföra också med andra länder. Vad kan vi då göra för att påverka situationen i landet? Samverkan med Arabförbundet och Turkiet är väldigt viktigt.
Vi ligger snart på gränsen av de sanktionsinstrument som vi har till vårt förfogande från Europeiska unionens sida. Det vi framför allt har haft är oljehandeln. Det kommer att slå mycket hårt. Det var cirka en tredjedel av den syriska utrikeshandeln det handlade om i det här fallet. Det slår successivt hårt, och valutareserven eroderas. Vi börjar se de effekterna på den syriska ekonomin. Det är klart att Turkiet och Arabförbundet har en annan kraft.
Sedan ska vi vara medvetna även där om att det finns svårigheter som vi inte ska underskatta. Libanon är ett skört samhälle. Det har ställt sig utanför sanktionerna. Vi kan inte fördöma det alltför starkt. Irak är ett skört samhälle. Jordanien har en skör ekonomi. Alla dessa har effekter av sanktionspolitiken som vi inte kan bortse från om vi är intresserade av stabiliteten i den vidare regionen.
Instrumenten vi har är dock inte bara sanktioner, tack och lov. Det är också de politiska kontakterna vi har med olika företrädare för de olika syriska oppositionsgrupperingarna. Det gäller självfallet framför allt de som är utanför Syrien, där vi uppmuntrar dem att ha kontakter inne i landet, men också inne i Syrien.
En väldigt viktig del av vår samlade verksamhet är att uppmuntra den syriska oppositionen att samarbeta med varandra, att vara icke-våldsintriktade, att vara icke-sekteristiska och ha en generös inställning till de minoriteter i detta mångfasetterade land som annars riskerar att se ett fortsatt stöd till regimen som sättet att verka för sin egen framtid.
De politiska kontakterna är måhända till och med ett effektivare instrument än sanktionerna när det gäller att åstadkomma den förändring som måste komma.