Sofia Damm (KD):
Det har nu gått lite mer än 15 år sedan FN:s säkerhetsråd antog resolution 1325 om kvinnor, fred och säkerhet med syftet att öka kvinnors deltagande i fredsarbetet och att stärka skyddet för kvinnor och flickor i konfliktsituationer. Resolution 1325 var på många sätt banbrytande. Genom antagandet av resolutionen blev kopplingen mellan jämställdhet, internationell fred och säkerhet och hållbar utveckling officiellt erkänd.
Men vad har egentligen hänt sedan dess? Världen över har handlingsplaner antagits för hur man ska verkställa resolutionen. Otaliga stora konferenser har arrangerats där kvinnors och flickors särskilda utsatthet i konflikter har betonats. Fina deklarationer har antagits om kvinnors fredsfrämjande potential i konfliktförebyggande och fredsuppbyggande processer. Och visst har framsteg gjorts. Men det har långt ifrån blivit verklighet av alla de fina ord som vi har hört.
Därför måste vi outtröttligt fortsätta arbetet för något som faktiskt borde vara självklart. Att vi i dag debatterar denna fråga i ett betänkande baserat på ledamöters motioner visar att det i den här kammaren finns ett stort engagemang, men det räcker inte. Så länge kvinnor och barn utnyttjas som sexslavar i konflikter och så länge kvinnor systematiskt utesluts från fredsförhandlingar måste kampen fortsätta på alla plan. Herr talman!
Kongos långa och till synes olösliga konflikter har lett till att östra Kongo har kommit att kallas för the capital of rape. Kongos konflikter och det systematiska och brutala sexuella våldet som präglar landet har också gett upphov till medial uppmärksamhet. Siffrorna är skrämmande. Man räknar med över 1 000 rapporterade våldtäktsoffer per månad - flickor och kvinnor men också pojkar och män. Brutaliteten är slående. Både bebisar och äldre kvinnor finns bland offren.
Det är vanligt med gruppvåldtäkter och att familjemedlemmar tvingas bevittna dådet. En av orsakerna som lyfts fram till utbreddheten av det sexuella våldet i just Kongo är straffriheten. Intervjuer med lokala rebellgrupper i östra Kongo lyfter fram hur lätt det är att våldta och hur sällan det leder till någon form av bestraffning. Just strafflösheten bidrar även till att normer för vad som är rätt och fel rubbas i grunden.
Men Kongo är inte unikt. Inte minst har vi under senare år blivit varse Islamiska statens utbredda sexslaveri och brutala våldtäktskampanjer i Irak och Syrien. Dagliga rapporter från länder såsom Libyen, Sudan och Somalia visar att sexuellt våld under konflikter snarare är en regel än ett undantag. Uppmärksamheten kring sexuellt våld väcktes ursprungligen i samband med upptäckterna av de våldtäktsläger som fanns i Rwanda såväl som här i Europa, i Bosnien, på 90-talet.
Det systematiska och strategiska sexuella våldet, som gjorde att mellan 20 000 och 50 000 flickor och kvinnor våldtogs i Bosnien och mellan en kvarts och en halv miljon i Rwanda, fick plötsligt internationella organisationer, medier, den akademiska världen och oss politiker att närmare börja granska detta fruktansvärda våld. Alltsedan dess har diskussionerna om orsakerna till det sexuella våldet förändrats, och åtgärderna har också anpassats till viss del.
I stället för att prata om våldtäkter i krig som en oundviklig konsekvens av mäns oförmåga att kontrollera sitt beteende, vilket setts som en följd av krigets avsaknad av normer och regler, menar man nu att sexuellt våld utförs också i strategiska eller taktiska syften, ibland rent av beordrat från högre ort för att demoralisera fienden och destabilisera etniska grupper.
Säkerhetsrådet har också efter 1325 antagit sex ytterligare resolutioner om kvinnor, fred och säkerhet, varav fyra har fokuserat på sexuellt våld i väpnade konflikter. En av dem, resolution 1820 som antogs 2008, är kanske det viktigaste genombrottet för att våldtäkt i krig ska betraktas som ett internationellt krigsbrott.
Ökade ansträngningar måste givetvis till för att stoppa konflikter och därmed undvika att en ny generation växer upp i den våldskultur som de här konflikterna medför. Här sätter vi ett stort hopp till FN, men efter behandlingen av Anders Kompass, som modigt rapporterade om sexuellt våld också av FN:s egna soldater, är det lätt att känna missmod. Herr talman! Kriget i Syrien går nu in på det femte året.
Det är ett krig som har skördat många dödsoffer och försatt miljontals människor på flykt. Människor lider fruktansvärt mycket. Särskilt utsatta är kvinnor och barn. Vi hoppas alla att fredssamtalen om Syrien ska komma igång inom kort och framför allt att de ska leda till resultat. För att varaktig fred i Syrien ska uppnås måste kvinnor involveras i fredsprocessen på allvar.
Hållbar fred kan inte upprättas utan att kvinnors erfarenheter, behov, prioriteringar och strategier för konfliktlösning tillvaratas i dessa förhandlingar. Sverige bör genom internationella kanaler framföra vikten av att syriska kvinnor ges inflytande över formandet av en syrisk framtid, när kriget äntligen har tystnat och ersatts av fred. Kvinnor bör sitta med i fredsförhandlingarna, inte bara för att det är rättvist utan för att det leder till resultat.
Forskning visar att om kvinnor inkluderas i fredssamtalen blir freden också mer varaktig. Avslutningsvis vill jag säga att svenskt civilsamhälle och våra partianknutna organisationer med hjälp av svenskt bistånd gör otroligt stora insatser för att bekämpa kvinnors utsatthet i världen.
Men för att kvinnorna ska bli en del av konfliktlösningarna, för att freden ska bli varaktig och för att 1325 ska bli verklighet måste Sveriges regering med diplomatins kraft driva på i EU och FN för att kvinnors röst ska höras och för att den också ska bli lyssnad på.