Göran Hägglund (KD):
Björn Söder har, med hänvisning till en artikel på DN Debatt den 23 januari 2012, ställt ett antal frågor till mig om hjärtstopp utanför sjukhus. Frågorna handlar bland annat om jag är beredd att lyssna på förslagen i artikeln och vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att öka tillgången på ambulanser och intensivvårdsplatser i Sverige.
Frågorna handlar också om det bör lagstiftas om så kallade hjärtstartare på allmänna platser och om jag är beredd att höja de vetenskapliga anslagen till forskning om hjärtstopp. Som socialminister har jag förmånen att nästan varje dag få ta del av intressanta och kloka förslag om hur hälso- och sjukvården kan utvecklas. Jag är naturligtvis också beredd att lyssna på de förslag som nu förts fram om vården av hjärtstoppspatienter.
I fråga om vården av hjärtstoppspatienter gäller inledningsvis, på samma sätt som för annan hälso- och sjukvård, att landstingen har ett ansvar för att styra och finansiera hälso- och sjukvården. I det ligger att det är landstingen som måste bestämma vilka prioriteringar som ska göras och hur resurserna inom hälso- och sjukvården ska fördelas.
Detta gäller till exempel för tillgången på hjärtstartare, ambulanser och intensivvårdsplatser, och jag ser det inte som motiverat att i denna fråga göra avsteg från ordningen att landstingen ansvarar för organiseringen av hälso- och sjukvården. I detta ligger att jag inte i dag ser förutsättningar för att lagstifta om hjärtstartare på allmänna platser. Jag anser för närvarande inte heller att det finns förutsättningar för ett krav på att alla anställda på Sveriges arbetsplatser ska kunna hjärt-lungräddning.
Arbetsgivare har i dag möjlighet att frivilligt erbjuda sådan utbildning till sina anställda, och min förhoppning är naturligtvis att så många arbetsgivare som möjligt tar den chansen. Regeringen avsätter årligen betydande medel för forskning knuten till hälso- och sjukvårdsområdet. Forskningen är en av de viktigaste insatserna för att vi ska kunna möta morgondagens utmaningar inom hälso- och sjukvården, och forskning behövs naturligtvis inom många olika områden.
Forskarsamhället ska ges utrymme att fritt ta initiativ till forskningens innehåll och inriktning, och forskningens kvalitet ska säkerställas genom att finansiering söks i konkurrens. Enligt min mening finns det ingen anledning att tro annat än att forskning om hjärtstopp kan hävda sig väl i konkurrensen om forskningsmedel, och jag ser i dag inte förutsättningar för att avsätta särskilda medel för hjärtstoppsforskning.
När det gäller kravet på samtycke för att delta i medicinsk forskning, är utgångspunkten i dag att forskning och sjukvård kräver samtycke av patienten. Med kravet på samtycke följer emellertid olika svårigheter och utmaningar kring personer som av olika skäl inte kan lämna sådant samtycke. Min avsikt är därför att under året tillsätta en utredning som ska se över olika frågor om beslutsoförmögna och ställföreträdare inom bland annat den medicinska forskningen och vården.
Slutligen kan jag konstatera att det finns en rad initiativ för att minska dödligheten i hjärtstopp. Bland annat Hjärt-Lungfonden, Civilförsvarsförbundet och Svenska rådet för hjärt-lungräddning gör betydande insatser för att den som drabbas av hjärtstopp ska få vård så snabbt som möjligt. Ett exempel är det så kallade Salsaprojektet som startade i Stockholm och som innebär att även räddningstjänsten, polisen och taxi kan förses med hjärtstartare och larmas vid hjärtstopp.
Projektet, som spridit sig över landet i olika former, har varit mycket framgångsrikt och bygger på lokal samverkan. För närvarande ser jag inte något behov av att vidta ytterligare åtgärder för denna samverkan eller i övrigt i vården av hjärtstoppspatienter. Men jag kommer att följa utvecklingen noga och återkomma i frågan om det visar sig behövas.