KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Det är några saker som är väldigt viktiga att säga i detta sammanhang. En av dem är att tre av fyra personer har mindre än fem minuter till det närmaste apoteket. Nio av tio personer når det närmaste apoteket inom tio minuters bilfärd. Det är 127 000 personer som har 20 minuter eller mer till sitt närmaste apotek.
Det är en minskning med över 8 000 personer sedan 2009. Antalet personer med mer än 30 minuter till det närmaste apoteket har också minskat. Det finns alltså ingen grund för alarmism här. Det är väldigt viktigt att säga att det inte är fler som har fått längre till ett apotek. Tvärtom har, vilket Finn Bengtsson också underströk, antalet apotek i Sverige ökat.
Fler personer har fått närmare till för dem jätteviktiga läkemedel. Utöver de riktiga apoteken är det i dag också möjligt att på 6 000-7 000 fler ställen än vad som tidigare gällde få tag på receptfria läkemedel av visst slag. Detta är naturligtvis en väldig förbättring.
För att Eva-Lena Jansson ska känna sig nöjd ska jag säga att jag tror att det är viktigt att alla småbarnsföräldrar kan få tag i nässprej eller huvudvärkstabletter när det kniper. Tillgängligheten har förbättrats rejält. Det jag nu har sagt minskar inte problemet för de personer som bor i extrem glesbygd.
Också de har förstås rätt att få tag i läkemedel som ibland kan vara absolut livsviktiga. Därför har vi haft en särskild reglering när det gäller ombudsverksamheten, för att säkerställa att allting fungerar väl också för dessa personer. Som jag sade i mitt svar håller vi på att titta på detta just nu.
Det är ännu för tidigt att ge ett definitivt besked, men riksdagen kommer naturligtvis att få ett besked om hur vi ser på dessa frågor. När det gäller den riktigt stora frågan, som handlar om nedrivande av en monopolsituation för att i stället skapa en möjlighet för fler aktörer, var det huvudsakliga syftet med detta att öka tillgängligheten.
Det finns heller ingen tvekan om att syftet har uppnåtts. Syftet har uppnåtts, och det är till väldigt stor nytta. Maria Stenberg nämnde på ett lite insinuant sätt möjligheten att finansiera apoteksverksamhet.
Det kostar pengar att säkra att det finns apotek överallt, men det är också så att apoteksföretagen själva betalar - eller läkemedelsindustrin, ska jag säga. Vi har nämligen hittat nya mekanismer för att kunna pressa priser.
Det finns verkligen inget egenvärde i att ha höga priser, utan vi ska i alla olika led försöka säkerställa att vi får bästa möjliga läkemedel till lägsta möjliga pris och ändå - det är viktigt att säga - säkerställa möjligheten för dessa företag att forska fram nya livsviktiga läkemedel som kan rädda liv i morgon.
Göran Hägglund (KD):
Isak From var kanske inte här förra veckan när vi diskuterade just den fråga han nu tar upp i anslutning till en interpellation i ett annat ämne. Vi diskuterade just tillhandahållandeskyldigheten, nämligen att de apotek som finns på den svenska marknaden har en skyldighet att tillhandahålla läkemedel.
Detta har utvärderats, och man har sett att graden av tillhandahållande är i allt väsentligt lika hög nu som den var för några år sedan, före omregleringen. Det är ändå allvarligt när jag som kund inte kan få det läkemedel jag är i behov av. Därför är det viktigt att hålla en så hög nivå som möjligt.
Det har också slutits en överenskommelse mellan de företag som är verksamma på detta område. När det är medicinskt motiverat ska man kunna hänvisa en kund till en konkurrent för att ingen i onödan ska sakna behövliga läkemedel.
Ännu en gång: Tillgängligheten på den svenska marknaden har, hur man än mäter, förbättrats. Det är viktigt att hålla i minnet. Vi kommer fortsatt att vara mycket intresserade av att alla, oavsett var i landet man bor, har ett rimligt avstånd till sitt apotek för att kunna ha tillgång till de läkemedel som ibland är helt livsnödvändiga.
Jag kan i dag inte lämna besked om hur detta exakt kommer att lösas, men jag har nämnt en tidsplan som gör att vi i närtid kommer att kunna lämna det beskedet.
Göran Hägglund (KD):
Jag är glad att Börje Vestlund har tagit upp denna fråga. Ingen kan med gott samvete säga att Gulli Johansson var den enda person som fick för många läkemedel och där ingen hade helhetsansvaret eller hela överblicken, utan sannolikt finns det många Gulli runt om i Sverige.
Det lömska med det här är, precis som Börje Vestlund var inne på, att man kan tro att tillståndet efter medicinering är personens normaltillstånd medan den nedsatta förmågan och ofta dåliga livskvaliteten hänger samman med att vissa läkemedel är direkt olämpliga för personen eller att en kombination av läkemedel tar sig sådana uttryck att personen inte kan vara sitt verkliga jag.
Det här är ett betydande problem. Jag håller inte med Börje Vestlund om att ett möjligt huvudsyfte med läkemedelsgenomgångar för att få bort onödiga läkemedel som skrivits ut till patienter är att få ned kostnaderna.
Det är ett känt faktum att många, framför allt äldre, går på 20-30 läkemedel, och ingen läkare har helhetsbilden av dessa personers medicinska situation. Den ena läkaren skriver ut en sak och den andra läkaren en annan. Det duger inte.
Därför behöver vi bättre stöd i det dagliga arbetet för förskrivare som ofta har många patienter och ett stressigt arbete. Till exempel ska man kunna ha hela läkemedelslistan framför sig och se att patienten går på många läkemedel.
I listan ska det också finnas inbyggda varningssystem för läkemedel som passar illa i kombination. Det måste då fattas ett mycket aktivt beslut utifrån den enskilda patientens särskilda omständigheter om man ska gå förbi en sådan spärr.
Dessutom behövs förbättringar på apoteksområdet när det gäller elektroniska stöd som varnar när det blir fel.
Jag ger förstås ett starkt stöd till Socialstyrelsen som har fått i uppdrag av regeringen att ta fram ett bra regelverk, och jag går gärna vidare på detta område i takt med att vi vinner nya erfarenheter. Men vi måste börja någonstans, och då börjar vi med de mest sjuka äldre.
Socialstyrelsen har föreslagit personer från 75 år och uppåt. Vi börjar där, och sedan får vi dra slutsatser av det och se vad vi kan göra ytterligare. Det här kan dock inte vara den enda åtgärden. Vi måste se till att det redan när läkemedel förskrivs är genomtänkt och fungerar i den enskilda patientens situation så att så få misstag som möjligt begås.
Göran Hägglund (KD):
Det är viktigt att alla patienter och särskilt dem som har mer än en diagnos har en fast läkarkontakt, alltså en läkare som känner personen och har helhetsbilden. Här finns det mycket stöd att hämta i utvecklingen av datorstöd i sjukvården.
Vi har ett problem i Sverige som visar sig när man gör internationella undersökningar som handlar om patientens involvering i vården.
Vi har något viktigt att utveckla i detta möte. Hur kan vi bättre involvera patienten? Vi vet att en patient som förstår varför, som förstår hur man eventuellt kan ändra sitt eget beteende och som förstår betydelsen av att ta läkemedlen blir mer involverad i sin egen vård, och resultatet blir många gånger mycket bättre på det viset.
Börje Vestlund efterlyser ett större grepp. Genom uppdraget till Socialstyrelsen gör vi, hur resultatet än kommer att se ut, något betydelsefullt.
Är det något jag har lärt mig är det att om man har ett problem som är som en elefant kan man inte svälja elefanten i en enda tugga, utan man får äta den i små bitar.
Åstadkoms det som jag har beskrivit när det gäller Socialstyrelsens pågående arbete har vi tagit en viktig tugga, men det kommer att behövas många fler innan vi har svalt den här elefanten som är ett jätteproblem framför allt för enskilda personer men som också innebär bekymmer i sjukvården som helhet.
Vi vet att en betydande andel av de personer som kommer till en vanlig akutmottagning kommer dit på grund av läkemedel, alltså inte direkt på grund av en sjukdom eller en diagnos, utan på grund av att läkemedel spelar oss spratt. Vi måste alltså behandla personer flera gånger på grund av att vi har behandlat dem. Det är naturligtvis ett elände för den enskilda personen.
Det kostar pengar - det kanske är mindre viktigt - men vi ska använda medlen på det mest effektiva sättet så att det samverkar med det som är bäst för den enskilda patienten. Det är självklart att vi behöver förebygga felaktig läkemedelsförskrivning och se till att den skräddarsys för den enskilda personen.
Göran Hägglund (KD):
Tack, Börje Vestlund för den här diskussionen. Det här är ett problem av ganska stor omfattning. Det är inte så att vi, genom att talmannen slår klubban i bordet, kommer till rätta med alla de problem som kan uppstå för enskilda patienter där den enskilda läkaren eller förskrivaren har en patient framför sig och ska göra rätt.
Det gäller för oss att tänka efter hur vi kan stödja en utveckling som gör att man anpassar läkemedelsförskrivningen till varje person så att det inte finns ett enda läkemedel för lite och inte ett enda läkemedel för mycket eller en samvariation som drabbar patienten. Vi vet också att det finns läkemedel som är direkt olämpliga att skriva ut till äldre eftersom det får svåra konsekvenser.
Det är viktigt med en helhetssyn. Vi har en dialog med många. Jag har nämnt SKL och myndigheterna, men vi har en dialog också med patientorganisationer, fackliga organisationer och yrkesorganisationer. Det här är ett långsiktigt och betydelsefullt arbete som alltid ska ta sin utgångspunkt i den enskilda patientens situation.
Vi får steg för steg hitta vägar för att stödja en positiv utveckling.
Göran Hägglund (KD):
Carina Adolfsson Elgestam har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att hindra personer dömda till rättspsykiatrisk vård från att använda mobiltelefon och datorer. I lagen om psykiatrisk tvångsvård och lagen om rättspsykiatrisk vård finns det bestämmelser som reglerar när det är möjligt att på laglig grund begränsa enskilda patienters möjlighet att kommunicera med sin omgivning.
Ett beslut om inskränkning av rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster får tas om det är nödvändigt med hänsyn till vården eller rehabiliteringen av patienten eller för att undvika att någon annan lider skada. Utgångspunkten vid ställningstaganden till tvångsåtgärder inom psykiatrin är att så långt det är möjligt undvika inskränkningar i patientens integritet.
Inskränkningar i möjligheten att kommunicera med omgivningen innebär intrång i den personliga integriteten och ingrepp i grundlagsskyddade rättigheter såsom yttrande- och informationsfrihet. Trots detta kan det vara nödvändigt att i vissa fall begränsa enskilda patienters möjlighet att kommunicera med sin omgivning via elektronisk kommunikation.
Psykiatrilagsutredningen överlämnade sitt betänkande Psykiatrin och lagen - tvångsvård, straffansvar och samhällsskydd till regeringen den 3 april 2012. Utredningen har haft i uppgift att se över hur den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningens innehåll och struktur ska kunna förenklas och förtydligas med bibehållna krav på säkerhet.
När det gäller frågan om att förbjuda elektroniska kommunikationstjänster föreslår utredningen att chefsöverläkarens möjlighet att besluta om att en patient ska förbjudas att inneha utrustning för eller att använda elektroniska kommunikationstjänster ska utvidgas. En inskränkning ska inte bara få ske med hänsyn till vården och rehabiliteringen av patienten eller för att någon annan lider skada, utan ska också kunna grundas på ordnings- och säkerhetsskäl.
Varje beslut om inskränkning måste dock fattas efter en individuell bedömning i det enskilda fallet. Utredningens betänkande har skickats ut på remiss och remissinstanserna har möjlighet att lämna synpunkter till den 15 september i år.
Göran Hägglund (KD):
I morse läste jag en artikel av Carina Adolfsson Elgestam på den debattsajt som Sveriges Television tillhandahåller.
Där skriver hon så här: "Denna utredning har nu överlämnats till minister och det finns inte med några som helst förslag om hur elektroniska kommunikationstjänster ska lösas och bli rättssäkert."
Lite längre ned i artikeln ställer hon sig frågan: Har regeringen fört riksdagen bakom ljuset i denna så viktiga fråga för rättssäkerheten?
Det här gör mig lite bekymrad, för antingen är Carina Adolfsson Elgestam, som ju har varit en flitig debattör i det här ämnet, alldeles okunnig om vad utredningen faktiskt har sagt eller så bryr hon sig inte om vad utredningen har sagt och framhåller här att jag på något sätt skulle ha farit med osanning. Direktiven till utredningen var extremt tydliga i det här sammanhanget.
Utredningen har också kommit tillbaka med förslag. Dessa förslag kanske inte faller Carina Adolfsson Elgestam på läppen i varje del, men att skriva så som görs i den här artikeln är helt enkelt inte korrekt. Nog om detta, fru talman. Det här är oerhört komplex materia.
Vad det handlar om är personer som har tagits om hand för att de är en fara för sig själva eller andra och som behöver rehabilitering. De finns under vård, och den vården syftar förstås till att dessa personer ska tillfriskna och kunna klara sig ute i det vanliga livet. Hela vården är inriktad på att man ska uppnå detta.
Det är självklart att denna vård bör bedrivas på ett sådant sätt att den underlättar tillfrisknande och möjliggör för människor att steg för steg komma i en situation då de kan klara sig i det omgivande samhället efter frigivningen. Man kan naturligtvis säga att det där bryr vi oss inte så mycket om, utan vi inrättar på lösa boliner lite allmänna förbud hit eller dit.
Men i Sverige har vi ju hittills sagt att så ska det inte vara, utan vi ska ha en rättssäker ordning som är i överensstämmelse med de internationella konventioner som finns och de sammanhang som faktiskt bygger ett rättssäkert samhälle. Så tycker jag att det ska vara även fortsättningsvis.
Men den prövningen bör ske individuellt, och det är det som det hela handlar om. Det här är en svår avvägning. Utredningen har landat på sitt förslag som innebär en utvidgning av läkarens möjligheter att göra begränsningar.
Detta ska nu prövas i en remissomgång, och så får vi se vad remissinstanserna säger innan vi så småningom landar på ett ställningstagande och ett förslag till riksdagen.
Göran Hägglund (KD):
Detta är ett stickspår, men om Carina Adolfsson Elgestam har synpunkter på den debattordning som riksdagen tillämpar och som möjliggör för alla folkvalda att delta i varje diskussion så får hon ta upp det med sin gruppledare och så får riksdagen själv bestämma om vilka regler som ska gälla. Carina Adolfsson Elgestam försöker säga någonting annat än vad hon skriver i artikeln.
Hon skriver att hon har läst utredningen. Det är jättebra. Jag gratulerar i så fall. Utredningen kom den 3 april. I dag skriver vi den 29 maj. Likafullt publiceras det i dag, den 29 maj, en formulering som lyder: "Denna utredning har nu avlämnats till minister och det finns inte med några som helst förslag om hur elektroniska kommunikationstjänster ska lösas och bli rättssäkert."
Carina Adolfsson Elgestam har haft alla möjligheter att läsa direktivet där det tydligt sägs att utredaren ska "analysera vilka ordnings- och säkerhetsregler som bör kunna föreskrivas i samband med psykiatrisk tvångsvård respektive rättspsykiatrisk vård såsom visitation av besökare liksom allmänna förbud mot t.ex. mobiltelefoner."
Det som skrivs i den här artikeln är inget annat än direkta felaktigheter, antingen av okunskap, och då är det illa, men det är ännu värre om kunskapen skulle finnas där, vilket Carina Adolfsson Elgestam försöker framställa det som, och hon ändå skriver på det sätt som hon gör. Vad har vi lovat?
Carina Adolfsson Elgestam framställer det som att vi har lovat precis vad det ska bli. Vi har sagt att det är en oerhört grannlaga avvägning som måste göras och därför bör den göras i ett större sammanhang där man ser över hela rättspsykiatrin. Den utredningen har mycket riktigt jobbat väldigt länge, och det var väldigt viktigt att den fick tillfälle att göra det. Nu kommer själva remissomgången. Det här är väldigt svåra frågor.
Fanns det ett enkelt svar skulle frågan vara löst sedan lång tid tillbaka, men det finns inget enkelt svar. Jag tror att utredningen är rätt ute i den meningen att det fortsättningsvis behöver göras individuella bedömningar som ingen annan än överläkaren eller vårdpersonal kan göra. Har Carina Adolfsson Elgestam en annan uppfattning skulle det vara intressant att få veta det.
Är det så att hon har ett direkt svar på hur det här ska kunna lösas med några enkla grepp är jag idel öra att lyssna på sådana förslag. Men jag tror att det här är ett frågeområde som fortsättningsvis kommer att behöva diskuteras, för det finns inga perfekta lösningar. Det handlar om vård som syftar till att få människor att kunna fungera också utanför vårdens väggar.
Det handlar om att ha sådana restriktioner som gör att människor inte kan bedriva till exempel brottslig eller olämplig verksamhet när de är satta under förvar. Gärna lite egna förslag, vad är själva idén? Vi lyssnar nu på vad remissinstanserna kommer att säga. Sedan kommer vi att göra den slutliga bedömningen.
Göran Hägglund (KD):
Jag skulle också önska att det fanns en lösning som var tydlig och rättssäker, men precis som i nästan varje sammanhang när det handlar om vården är det så att vi måste se till att det finns ett utrymme för individuella bedömningar. Det är därför människor tvingas genomgå ganska avancerade utbildningar, för att kunna se på den enskilda personens situation och förutsättningar så att man kan ta fram rätt lösning.
Tyvärr är det så att lagen inte kommer att fungera om den inte skrivs så att den möjliggör den individuella prövningen. Annars landar vi på en generell lösning som sannolikt torde komma att strida mot såväl grundlag som Europakonvention.
Jag tror inte att Carina Adolfsson Elgestam heller förordar en lagstiftning som skulle strida mot de grunderna, för då är vi naturligtvis väldigt illa ute. Tydlig och rättssäker, så tydlig och rättssäker som den kan vara, och det måste finnas ett utrymme för bedömningar utifrån den enskilda patientens situation, precis det som gäller i andra vårdsammanhang. Vi har låtit utreda detta.
Utredaren har kommit fram till sitt förslag. Jag har i dag inget förslag. Utredaren har sitt förslag. Nu lyssnar vi på vad remissinstanser, väldigt många sådana, har att säga när det gäller förslaget till lösning. När vi har fått in remissvaren kommer vi att pröva de förslagen. De kommer att landa, och vi kommer med ett förslag till riksdagen i det här avseendet.
Jag förmodar tyvärr att den som tror att det går att hitta en enkel lösning kommer att bli besviken. Det här är svåra avvägningar som vi säkert kommer att behöva brottas med när det gäller varje enskild patient även fortsättningsvis. Men utgångspunkten ska självklart vara att begränsa möjligheten att begå brott eller göra andra saker som är olämpliga.
Göran Hägglund (KD):
Jag ska avstå från att säga någonting om att Hillevi Larsson använde nästan en fjärdedel av sitt inlägg till att diskutera interpellationernas besvarande i stället för att debattera. Jag tycker att det här är väldigt viktiga frågor. De är naturligtvis särskilt viktiga för den kvinna som befinner sig i den situationen att hon ska föda sitt barn eller har fött sitt barn.
Det är också viktigt för att om möjligt minska den oro som en kvinna naturligen känner som gravid och inför det faktum att hon ska föda barn. Det gäller naturligtvis förstföderskor i allra högsta grad. Jag ska försöka vara hyggligt strukturerad i svaret för övrigt.
När det gäller läkemedlet Visanne som har tagits upp är arbetsfördelningen den att det är en av våra myndigheter, TLV, som beslutar om vilka läkemedel som ska subventioneras av staten och därmed omfattas av högkostnadsskyddet. Det är inte min sak som socialminister att tala om vilka som borde subventioneras och inte, utan vi har en myndighet som gör det enligt vissa regler.
Skulle jag säga någonting annat skulle jag göra mig skyldig till ministerstyre, och då skulle våra kolleger i KU ha synpunkter på detta. När det gäller endometrios är det riktigt och viktigt att kunnandet behöver öka och stärkas på många håll. Det finns i dag några centrum som är särskilt duktiga på det.
De finns i Uppsala, på Karolinska universitetssjukhuset och i Huddinge, och även i Region Skåne och Göteborg i någon form. Det är naturligtvis väldigt viktigt att den kunskap som de vinner också får en spridning över hela landet. Detta är ett svårt problem och orsakar mycket problem för många personer i vårt land.
Som jag sade i mitt inledande svar har Socialstyrelsen fått ett uppdrag av regeringen att ta fram vägledningar, rekommendationer och kunskapsöversikter för förlossnings- och nyföddhetsvård. De kommer att vara klara under 2013. Jag tror att det är ett värdefullt bidrag i detta sammanhang.
Sedan vet vi att vi historiskt sett har haft ganska stora problem med att det tar ganska lång tid innan det som har fastslagits som bästa kunnandet blir verklighet på klinikerna runt om i landet. Jag tycker att det är angeläget att kunnandet så snabbt som möjligt sprids över hela landet.
När det gäller lustgasfrågan tror jag att det är på ungefär samma sätt som i TLV-diskussionen, att det är viktigt att vi har arbetsfördelningen klar för oss. Jag tror att vi skulle hamna i någonting som kanske inte är till gagn för alla patienter om socialministern skulle peka ut vilka metoder som ska användas i olika sammanhang. Det måste bygga på vetenskap och beprövad erfarenhet.
Personalens erfarenhet spelar självklart en jättestor roll. Administrationen och den politiska ledningen i landstingen måste ha tillräckliga kunskaper och ha en dialog med vetenskapen inom landstinget för att man ska kunna tillhandahålla de bästa metoderna, och personalen ska kunna föra den viktiga dialogen med den enskilda patienten.
Jag ska komma tillbaka i ett kommande svar när det gäller några av skälen till att utvecklingen i Sverige ser ut som den gör.