KBLab/rixvox huggingface dataset:
Andreas Norlén (M):
Som jag redogjorde för i mitt anförande menar jag att det finns ett antal bärande argument mot regler om tidskarantän. Jag pekade på att man kan ifrågasätta om dessa regler verkligen skulle vara effektiva. På vilket sätt blir något bättre av att en person tvingas vänta ett år på att få tillträda en viss tjänst?
De kunskaper man har finns kvar även efter ett år. De kontaktnät man har finns också kvar efter ett år. Skulle tjänsten vara en otillbörlig belöning för något man har gjort är den förmodligen värd att vänta ett år på.
Jag ifrågasätter alltså om detta är ett effektivt verktyg för att åstadkomma det som Peter Eriksson vill åstadkomma och som är en god sak, nämligen att bekämpa korruption och maktmissbruk. Detta är en viktig fråga, men jag tror att det finns andra verktyg i vår verktygslåda som är betydligt mer verkningsfulla och som det också skulle kosta mindre att använda. Det är viktigt att Sverige har en offentlighetsprincip så att man kan granska vad myndigheterna gör.
Det är viktigt att vi har meddelarskydd och en fri press som gör att vi kan uppmärksamma missförhållanden. Det finns i grunden en hederlighet i svensk statsförvaltning som jag tror att de flesta av oss ser. Min grundläggande syn är att straffrätten är det bästa och effektivaste sättet att angripa de övertramp som kan ske. Jag menar att de sanktionsmöjligheterna är tillräckliga.
Sedan är det viktigt att det förs en offentlig debatt om detta, att man kritiskt granskar och ifrågasätter det som en del personer gör och att de får stå till svars för det i en offentlig diskussion och försvara sina handlingar. Jag kan dock inte se att den åtgärd som Peter Eriksson föreslår skulle vara ett verkningsfullt sätt att bekämpa korruption.
Andreas Norlén (M):
Peter Eriksson får det att låta som om han talar för en bred majoritet av Sveriges riksdag när han anklagar just Moderaterna för att inte stödja det här förslaget. Sanningen är ju att det är en bred majoritet i Sveriges riksdag som inte tycker att det han föreslår är en god idé, nämligen alla allianspartierna och Socialdemokraterna.
Det är kanske något som man bör väga in när man använder den typen av argument. Låt mig återigen säga att det är viktigt att vi har ett effektivt arbete mot korruption. Den här regeringen har alldeles nyligen presenterat förslag till ny lagstiftning mot just mutor och bestickning som ett led i en effektiv korruptionsbekämpning.
Vi har förstärkt resurserna till polisen för att polisen ska bli effektivare och bättre på att klara upp olika typer av brott, inklusive korruptionsbrott. Vi ser också att det rullas upp korruptionsskandaler på olika håll, framför allt på kommunal nivå, i den offentliga förvaltningen. Det är mycket allvarligt och riskerar att skada förtroendet.
Den debatt vi för här i dag gäller dock om vi ska inrätta ett ganska byråkratiskt och kostsamt system för att hantera övergångar från offentlig till privat sektor för ett antal personer i ledande statliga befattningar. Där är min uppfattning att det inte är verkningsfullt, av de skäl som jag nyss anförde. Den grundläggande frågan till Peter Eriksson, även om han inte kan svara på den nu, blir just den jag ställde nyss: Vad blir bättre av att man väntar ett år?
På vilket sätt bekämpar man korruption och maktmissbruk genom att låta en person vänta ett år på att få något som skulle kunna vara en otillbörlig belöning? Jag kan inte se det. Däremot kan jag se att straffrätten, polis och åklagare kan vara verkningsfulla medel för att komma åt maktmissbruk och korruption.
Andreas Norlén (M):
Det förefaller inte vara någon stor skillnad när det gäller de mål vi har för politiken, oavsett om vi tillhör Alliansen eller något av oppositionspartierna.
Vi inser alla allvaret för de kvinnor som drabbas av våld i en relation och vilken svår situation de befinner sig i. Frågan som vi nu diskuterar är vad staten har för roll och hur ansvarsfördelningen mellan staten och kommunerna ser ut samt hur vi på bästa sätt kan skapa en bättre tillvaro för dem som hamnar i en sådan fruktansvärd situation. Då gäller det att vara konsekvent i hur man resonerar.
Vi hörde en tidigare talare inleda sitt anförande, efter att statsrådet hade räknat upp alla regeringens åtgärder på området relationsvåld, med att säga att hon inte trodde att en kvinna som här och nu befinner sig i en utsatt situation blir hjälpt av vad regeringen planerar att göra. Vi fick också höra att det inte duger att säga att det är socialtjänstens ansvar, utan staten måste ta ett större ansvar.
Jag antar att det innebär att staten ska vidta ytterligare åtgärder utöver den långa lista på åtgärder som statsrådet föredrog för kammaren. Alla vi som arbetar i politiken vet att om staten ska vidta ytterligare åtgärder måste det beredas - det måste arbetas fram förslag, de måste finansieras, de måste arbetas in i budgeten och så vidare, det vill säga att om staten ska göra någonting mer än den långa rad av åtgärder som statsrådet föredrog tar det tid.
Jag skulle därför säga att det snarare är tvärtom mot vad debattören sade, att det är socialtjänsten i kommunen som kan förändra en utsatt kvinnas liv här och nu. Det är socialtjänsten som kan hjälpa henne att få en bostad här och nu. Det är socialtjänsten som kan hjälpa henne vidare i livet här och nu. Det kan inte statsrådet göra, det kan inte jag göra och det kan inte heller Carina Ohlsson göra.
Andreas Norlén (M):
Vi fick nyss höra Patrik Björck föraktfullt tala om den heliga äganderätten. Något senare i sitt inlägg sade han att han tycker att det är bra med kvinnligt företagande. Då kan det vara på sin plats att upplysa Patrik Björck om att äganderätten är en av förutsättningarna för en marknadsekonomi, det vill säga en ekonomi där både kvinnor och män får starta företag och driva dem efter eget gottfinnande.
En variant, om man nu inte gillar äganderätten, för att lösa problematiken med dålig kvinnorepresentation vore att förstatliga alla börsföretag. Då skulle regeringen kunna utse varenda styrelseledamot i hela Sverige och göra det på ett jämställt sätt. Om Patrik Björck tycker att det är en bra idé, för han gillar tydligen inte äganderätten, får han väl föreslå det. Själv tror jag att det skulle få en hel del andra negativa konsekvenser.
Jag tror, som jag sade i mitt tidigare inlägg och som också statsrådet tydligt har sagt, att det vore bra för näringslivet om det fanns fler kvinnor i bolagens styrelser. Det är viktigt att ta till vara även kvinnors kompetens på ett bättre sätt än vad som sker i dag.
Om man tror på marknadsekonomin och tror att de bästa företagen är de som klarar sig bäst kommer det förmodligen att vara så att de företag som är dynamiska och som väljer in kvinnor i sina bolagsstyrelser också kommer att bli framgångsrika och klara sig bäst på marknaden. Det kommer i sin tur att göra att kvinnor successivt får allt bättre möjlighet att göra karriär i näringslivet.
Svenska företag måste hävda sig i en global konkurrens och välja de mest framgångsrika metoderna för att klara sig på marknaden. Jag tycker att Patrik Björck skulle våga lita på den fria konkurrensen och på att de företag som han djupt ogillar, det vill säga de som är fyllda av mulliga mansgrisar, kommer att gå under i konkurrensen med de företag som är klokare och mer framsynta. Varför vågar han inte lita på det?
Andreas Norlén (M):
Jag börjar med det som konkret rör utgiftsområde 1, nämligen anslaget till Regeringskansliet. Jag tycker att det besked som vi fick från regeringens tjänstemän var ganska tydligt. För det första: De kände till att Alliansen hade aviserat besparingen redan i våras och var därmed förberedda på att det kunde bli en besparing på Regeringskansliet på i storleksordningen 200 miljoner kronor. De hade alltså börjat vidta åtgärder.
För det andra: Vi fick beskedet att personalomsättningen i Regeringskansliet generellt sett är ganska hög, vilket innebär att det inte tar så lång tid att anpassa personalvolymerna till ett något minskat anslag. Låt mig också påminna om att det handlar om en minskning från ungefär 6,9 miljarder till 6,7 miljarder. Det är alltså inte fråga om någon drastisk besparing.
Sedan är det naturligtvis Regeringskansliets sak att återkomma med vad detta konkret innebär. Vad gäller frågan om drivkrafter för arbete är det så att om man beskattar arbete hårdare blir människor mindre benägna att arbeta. Det är väl belagt i forskningen. Det här handlar inte enbart om att gå från arbetslöshet till arbete, utan det handlar om livets alla skiften.
Vi fattar ständigt beslut om huruvida vi ska välja ledighet eller arbete eller ta ett mer ansvarsfullt arbete i stället för ett enklare med lite lägre lön. Då är det viktigt att det i varje sådant skede finns en drivkraft som gör att vi väljer att ta det mer ansvarsfulla arbetet, kanske väljer att växla in övertid i pengar i stället för i ledighet och så vidare. Det är sådant som tillför ekonomin extra resurser, ger drivkrafter och ger extra skatteintäkter. Det är viktigt generellt sett att inte beskatta arbete hårt.
Jag vill påpeka att Sverige oavsett de förändringar som vi nu diskuterar hör till de länder som beskattar inkomster av arbete hårdast i världen.
Andreas Norlén (M):
Vad gäller frågan om inkomstklyftor visar det mått som man brukar använda på inkomstskillnader, den så kallade Gini-koefficienten, att inkomstskillnaderna i Sverige knappt har ökat alls under alliansregeringens åtta år. Däremot ökade de ganska påtagligt under de tolv år som Socialdemokraterna styrde - större delen av tiden med stöd av Miljöpartiet och Vänsterpartiet.
Då såg vi ökade klyftor, men under de senaste åtta åren har vi knappast sett några sådana alls. Fattigdomen, mätt med de mått som EU använder, har också minskat i Sverige under alliansregeringens tid. Jag tycker därför att vi ska vara varsamma med att tala om att vi är chockerade.
Om man tittar på alla de mätningar som görs av fattigdom i världen, fattigdom i EU, inkomstskillnader i världen och inkomstskillnader i EU ser man att Sverige hör till de länder som har absolut lägst fattigdom och absolut minst inkomstskillnader. Det är naturligtvis någonting som i grunden är bra; det är bra att vi har ett samhälle som håller ihop och där alla människor har en chans att försörja sig och att leva ett gott liv. Det finns människor i vårt land som lever i ekonomisk utsatthet.
Dem har vi naturligtvis ett ansvar för att hjälpa, men generellt sett är Sverige ett land med små klyftor och små inkomstskillnader. Låt mig, vad gäller Regeringskansliet, konstatera att vi inte fick några preciserade beskrivningar exakt av hur varje krona skulle hämtas in. Men vi fick inte heller några preciserade beskrivningar av vad den uteblivna anslagsökningen på 2 miljoner till Sametinget skulle användas till.
Det framstod som ganska oklart vad regeringen hade avsett med denna ökning. Vi föreslår en uppräkning för Sametinget med index, alltså med pris- och löneomräkningen, men inte någon extra satsning. Jag såg inte heller något argument för denna satsning.
Andreas Norlén (M):
Låt mig börja med debatten om Regeringskansliets anslag.
Det är riktigt som Hans Ekström säger att det året efter att oppositionspartierna under förra mandatperioden hade berövat Regeringskansliet 300 miljoner kronor på ett oväntat och oförklarligt sätt, utan att motivera vad pengarna skulle användas till, ingicks en överenskommelse om att återföra dessa medel till Regeringskansliet.
Vi välkomnade denna överenskommelse och tyckte att det var ett bra och ansvarsfullt steg. Nu är läget ett annat. I höstas gick Alliansen till val på en politik som innehöll en satsning på Försvarsmakten. Den hade vi tydligt anvisat finansiering för, bland annat genom en neddragning med 200 miljoner kronor på Regeringskansliet.
Vi gick alltså till väljarna och sa: Detta är vår politik. Vi föreslår att Regeringskansliet ska spara 200 miljoner för att vi ska få ökade resurser att satsa på Försvarsmakten. Detta var inte okänt för vare sig väljarna eller Socialdemokraterna när valrörelsen och valet ägde rum.
Efter valet måste vi naturligtvis följa upp och hedra den politik vi gick till val på. Det vore orimligt om vi efter valet skulle säga att vi står för en helt annan politik än den vi presenterade för väljarna. Hans Ekströms indignation klär honom därför inte så väl, för om vi hade gjort på något annat sätt hade väljarna blivit indignerade.
Låt mig ställa en fråga till Hans Ekström: Tycker egentligen inte Hans Ekström också att det är viktigare att satsa mer pengar på vårt försvar än att behålla varje tjänsteman i Regeringskansliet?
Andreas Norlén (M):
Jag vet inte om åhörarna riktigt kunde följa den röda tråden i Hans Ekströms slängiga argumentation. Låt mig bena ut några saker. Först och främst gick vi till val på att sänka anslagen till Regeringskansliet med 200 miljoner. Nu genomför vi den politiken. Det är väldigt tydligt. Hans Ekström sluggar sedan vilt när det gäller tillståndet i Försvarsmakten.
Fakta är att Socialdemokraterna tillsammans med V och MP gick till val 2010 på att skära ned 2 miljarder på försvaret, det vill säga rakt motsatt till det som Hans Ekström nu ger sken av.
Vad som hände under Alliansens åtta år var att en mycket stor omställning av Försvarsmakten inleddes, från ett värnpliktsförsvar med mobiliseringsförråd till en försvarsmakt som ska vara redo att möta hot mot Sveriges integritet men också kunna göra insatser utomlands. Det var en mycket stor förändring som fortfarande inte fullt ut har genomförts men som är på god väg.
Enligt överbefälhavarens rapporter har försvarsförmågan stärkts jämfört med när reformarbetet inleddes. Vi har fortfarande en lång bit kvar innan försvarsreformen är fullt ut genomförd. Alliansen har tydligt sagt att vi behöver öka försvarsanslagen därför att hotbilden har förvärrats mot Sverige.
Det är väl alldeles tydligt att det har skett en gradvis försämring av det säkerhetspolitiska läget i vårt närområde under de år som närmast har förrunnit. Den ryska annekteringen av Krim och inblandningen i inbördesstriderna i Ukraina är ett tydligt exempel på hur allvarligt säkerhetsläget nu har blivit, vilket gör det motiverat att vidta omfattande åtgärder.
Det är vad vi föreslår, och vi finansierar det fullt ut utan en skattechock på jobb och företagande, som är kärnan i Hans Ekströms politik.
Andreas Norlén (M):
Som jag påpekade i mitt förra inlägg leder regeringens oförmåga att leverera en bullersamordningsförordning till konkreta problem för både länsstyrelser och kommuner. Det är någonting som ministern måste ta på största allvar.
Där sitter tjänstemän i sin vardag och försöker tillämpa de nya bestämmelser som gäller från den 2 januari, men de saknar den vägledning som behövs genom en bullerförordning. Det är självfallet viktigt att ha en noggrann beredning. Det är grunden för allt regeringsarbete. Men det är också viktigt att nå resultat.
Det är centralt att understryka det som har sagts tidigare, nämligen att alliansregeringen hade en tydlig ambition att ha en förordning på plats samtidigt som lagstiftningen skulle träda i kraft den 2 januari 2015. Ett förslag till förordning remitterades i juni, och remisstiden gick ut en bit in på hösten. Sedan fanns det tid fram till årsskiftet för att slutföra arbetet. Det är naturligtvis beklagligt att så inte har skett.
Men det är också viktigt att ministern uppfattar den tydliga signalen att detta behöver komma fram, inte för vår skull, för oss riksdagsledamöter i allianspartierna, utan för alla dem som arbetar med frågorna och behöver vägledning. Det är centralt att framhålla. Jag blir lite orolig när ministern anför en del problem med buller. Det är väl känt att buller är ett folkhälsoproblem.
Samtidigt är just syftet med förordningen att skapa en balans mellan de olika intressen som finns. I Linköpings fall, som jag nämnde, är det att kunna både fortsätta att bygga och provflyga Gripen och utveckla staden med många nya bostäder. Jag hoppas att ministern inte backar nu och tänker ha alltför stränga krav i sin förordning, som jag hoppas kommer snart.
Andreas Norlén (M):
Jag tolkar statsministerns svar som att det inte förekommer någon egentlig dokumentation av rådets arbete, vad som förekommer, vilka frågor som har diskuterats eller vad man i övrigt har kommit fram till. Jag vill därför påminna om att det citat som jag läste upp ur ett KU-betänkande är nio år gammalt, från våren 2006.
Frågan man måste ställa sig är om den nuvarande regeringen inte har för avsikt att lära sig någonting av de erfarenheter som har dragits av tidigare regeringar och KU:s granskning av deras arbete. Slutsatsen som KU drog våren 2006, alltså för nio år sedan, var ju att dokumentation även av möten av mer informell karaktär är värdefull av ett antal olika skäl.
Jag kan även citera ett annat KU-betänkande, från riksmötet 2012/13, där det står att "dokumentation av kontakter är en nödvändig förutsättning för en efterföljande kontroll". Det handlar alltså om informella kontakter. Jag vill därför uppmana statsministern att tänka om i det här avseendet och faktiskt följa de råd som konstitutionsutskottet har gett när det gäller dokumentation även av mer informella överläggningar.
Jag noterar även att statsministern inte riktigt svarar på min fråga om varför han väljer att gå upp i den här debatten men väljer att inte svara på min interpellation. Jag vill betona att statsministern inte kan se ledamöternas interpellationer som ett smörgåsbord där han plockar de godsaker han vill.
Det är naturligtvis mer statsmannamässigt att diskutera säkerhetspolitik än det tråkiga tragglandet med tillkännagivanden från en besvärlig riksdagsmajoritet, men icke desto mindre handlar det om övergripande frågor för regeringens arbete. Därför skulle jag i all ödmjukhet vilja be statsministern att sluta plocka russinen ur den konstitutionella kakan och faktiskt svara på övergripande frågor vad gäller alla interpellationer.
Andreas Norlén (M):
Regeringsformen säger att regeringen styr riket men att den är ansvarig inför riksdagen. En del i det ansvarighetsförhållandet inför riksdagen är just det som genom fast konstitutionell praxis har utvecklats vad gäller tillkännagivanden, nämligen att utgångspunkten är att regeringen ska tillgodose tillkännagivanden.
Det jag försöker få ett närmare besked om här från Morgan Johansson är vilken betydelse regeringen anser att tillkännagivanden har. Den frågan har rests av ett antal ledande socialdemokrater, som i olika uttalanden har försökt tona ned betydelsen av tillkännagivanden och säga att de nog inte är så viktiga.
Som oppositionspolitiker är det lätt att uppfatta det som ett slags arrogans från regeringen att den inte tar riksdagens tillkännagivanden på allvar. Jag väckte denna interpellation för att få svar från statsministern på hur han ser på den övergripande frågan: Tänker regeringen fortsätta att följa den praxis som har etablerats, nämligen att så långt det bara är möjligt tillgodose riksdagens tillkännagivanden?
Det vore välgörande om Morgan Johansson klart och entydigt kunde svara på den frågan här i dag. En del tillkännagivanden kan ta tid att hantera därför att de rör komplicerade frågor som behöver utredas. Då behöver man givetvis en viss beredningstid. Å andra sidan är det ibland väldigt enkelt att tillgodose riksdagens tillkännagivanden.
Riksdagen kan säga till regeringen att den inte vill ha en viss åtgärd vidtagen, att regeringen ska fortsätta att göra något som är bra och inte sluta med det eller att regeringen ska sluta att göra något som riksdagen inte tycker om. Ett exempel på detta är tillkännagivandena om att återuppta översynen av Arbetsförmedlingen, att inte angripa det fria vårdvalet och att inte utse en förhandlingsperson för att lägga ned Bromma flygplats. De sakerna kan lätt tillgodoses. Tänker regeringen göra det?
Andreas Norlén (M):
Jag ber att få tacka justitieministern för svaren på mina frågor. Låt mig få delvis upprepa och delvis komplettera frågorna. Jag vill vara tydlig med den fråga jag utvecklade i mitt förra inlägg.
Anser justitieministern att det finns en konstitutionell praxis som bestämmer innebörden av de olika ministertitlarna, eller anser justitieministern att det inte finns en sådan praxis?
Det faktum att miljöministern kallas miljöminister beror på att han eller hon utför uppgifter på miljöpolitikens område, att försvarsministern kallas så beror på han eller hon utför uppgifter på försvarspolitikens område, inte för att det står i regeringsformen att försvarsministern har en viss uppgift utan på grund av praxis.
På samma sätt kan man hävda att vice statsminister i praxis har ansetts innebära att man är statsministerns ställföreträdare. Första gången under den nya regeringsformen som man utsåg en ställföreträdare till statsministern var 1976. Den personen hade då titeln vice statsminister.
Därefter har det från tid till annan i olika typer av regeringar funnits en person som heter vice statsminister och som är statsministerns ställföreträdare. Morgan Johansson säger att det handlar om olika arbetsuppgifter för vice statsministern respektive statsministerns ställföreträdare. Vice statsministern kan avlasta statsministern i vardagen.
På vilken grund hävdar Morgan Johansson detta när han samtidigt säger att vicestatsministerbegreppet är oreglerat? Hur kan han då hävda att begreppet har en innebörd att utföra vissa arbetsuppgifter?
Andreas Norlén (M):
Jag vill kommentera två aspekter av Fredrik Erikssons anförande. Den ena är hans beskrivning av det så kallade Nuonärendet, och den andra är hans syn på KU:s funktion och eventuella reformbehov. Nuonaffären var en fråga som granskades av KU förra mandatperioden, innan Fredrik Eriksson satt i riksdagen.
Jag kan därför upplysa Fredrik Eriksson om att den inte handlade om det som han beskrev i talarstolen. Framför allt handlade inte KU:s slutsatser om det han var inne på. Det handlade om att Vattenfalls styrelse hade beslutat att förvärva det holländska energibolaget Nuon.
Det visade sig så småningom att det var en dålig affär, för priset på gas, som var Nuons främsta produkt, föll, eftersom priset på kol föll, så att efterfrågan på gas sjönk. Det gjorde att Vattenfall så småningom såg sig nödsakat att skriva ned Nuons värde.
Konstitutionsutskottet kritiserade inte - och prövade inte - affären i sak, för det är inte KU:s uppgift, utan det är en fråga för den allmänna politiska debatten. KU konstaterade att beredningen av ärendet i allt väsentligt hade följt de regler som finns, inklusive statsrådet Olofssons agerande.
Det Maud Olofsson till slut fick kritik för handlade om huruvida hon hade stämt av affären med sina medarbetare, med Finansdepartementets budgetavdelning, vilket det finns föreskrifter om att man ska göra. Det var kärnan i den kritik som KU riktade. Den beskrivning i ganska högt tonläge som Fredrik Eriksson gjorde är alltså inte saklig eller korrekt i förhållande till vad KU faktiskt kom fram till. Jag ser att jag i min nästa replik får återkomma till frågan om KU ska bli mer av en domstol.
Jag delar inte den uppfattningen. KU:s uppgift är att utkräva ett politiskt ansvar på juridisk grund, och det är något helt annat.