KBLab/rixvox huggingface dataset:
Alice Bah Kuhnke (MP):
Jag tackar riksdagsledamot Lohman för frågorna. Jag delar ledamotens syn. Det civila samhället är viktigt. Det civila samhället har under de senaste månaderna verkligen visat vilken kraft det är och hur viktiga, kanske avgörande, dess organisationer är för Sverige.
Den överenskommelse som träffades mellan regeringen och Moderaterna, Folkpartiet, Centerpartiet och Kristdemokraterna den 23 oktober innebär bland annat att det civila samhällets organisationer erhåller hela 200 miljoner i engångsmedel. Medlen kommer att fördelas mellan det civila samhällets olika delar.
Idrotten kommer att få sin del, folkbildningen kommer att få sin del och det civila samhällets organisationer - mer samlat - kommer att få sin del. Precis som Lohman beskriver rör det sig om delar av de 200 miljonerna. Just nu arbetar vi med fördelningen av medlen. Det är centralt att de kommer till rätt organisation, som har möjlighet att växla upp och göra det bästa av pengarna.
Det är skattepengar som vi i en bred överenskommelse mellan alla demokratiska partier i riksdagen ser som en viktig insats för det Sverige vi vill bygga och där det civila samhället spelar en viktig roll. Det är ännu inte helt klart hur fördelningen kommer att se ut. Täta och intensiva diskussioner pågår, och jag kommer att få anledning att återkomma och kommunicera om detta med riksdagsledamoten och förhoppningsvis hela riksdagen inom kort.
Alice Bah Kuhnke (MP):
Regeringen och jag är övertygade om att människor i Sverige ger därför att de vill, inte för att få skatteavdrag. Det har människor i Sverige manifesterat under det senaste året. Många av civilsamhällets organisationer har slagit rekord i insamlade medel. Vi är övertygade om att människor ger av helt andra anledningar än att de ska få skatteavdrag.
Det är viktigt för regeringen att vi har en aktiv civilsamhällespolitik och att vi gör verklighet av de ord som vi trycker på och lyfter hela tiden. Vi menar att det civila samhällets organisationer spelar en stor och viktig, kanske avgörande, roll för Sveriges nutid och framtid. Vi stärker därför det civila samhället, bland annat genom det arbete mot rasism som bedrivs intensivt av mitt departement.
I en handlingsplan mot rasism som vi kommer att presentera under nästa år har vi en tät dialog med det civila samhällets organisationer. De förslag till aktiviteter som vi får hade aldrig blivit så bra och hade kanske heller inte kommit fram om det inte hade varit för det civila samhällets organisationer, där människor frivilligt samlas för att bidra till vårt samhälle. Under de senaste åren har vi förstärkt insatserna för den interreligiösa dialogen.
Efter det som har hänt i vår omvärld, nu i Paris en andra gång men också tidigare år, har hoten och hatet mot våra religiösa samfund ökat katastrofalt. Regeringen har därför sett det som oerhört viktigt att stärka de religiösa samfunden, som utgör en stor del av det civila samhällets organisationer.
I arbetet för och med nationella minoriteter har vi aviserat en översyn av lagen om nationella minoriteter. I den översynen är det civila samhällets organisationer viktiga aktörer därför att det är just de som representerar olika nationella minoriteter som har erfarenheter av och kan visa vilka förändringar som behövs för att lagen ska kunna bli bättre.
De är alltså en viktig spelare i det förarbete vi nu bedriver. Statsbidragen är viktiga. Via Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor fördelar svenska staten stöd och medel till många olika organisationer för att de ska kunna bedriva verksamhet, dels löpande verksamhet, dels projekt.
I budgeten för 2016 förstärker regeringen stödet till det civila samhällets organisationer på bred front, från hbtq-organisationer, funktionshindersorganisationer och kvinnojourerna till friluftsorganisationer, idrottsrörelsen, antidiskrimineringsbyråer och studieförbund. Alla de olika föreningarna får ökade anslag.
Att regeringen vidtar åtgärder för att stärka det civila samhällets roll är tydligt. Vi gör verkligen handling av alla de vackra orden.
Alice Bah Kuhnke (MP):
Jag vill tacka riksdagsledamot Lohman för den ställda interpellationen och för ett bra samtal. Som jag har nämnt tidigare gör regeringen mycket för att stärka det civila samhället. Vi stärker förutsättningarna för det civila samhällets organisationer i arbetet med mottagande och etablering av nyanlända i vårt land, och vi har konstant dialog med det civila samhällets organisationer.
Det är en dialog som under det senaste året har intensifierats och stärkts och också öppnat och berett för en bättre dialog och ett ökat förtroende mellan regeringen och det civila samhällets organisationer, något som vi menar är avgörande för att det civila samhället ska kunna leva upp till den betydelse och den potential som det civila samhällets organisationer har.
Vi inväntar som sagt en utredning om hur det civila samhället ska stärkas. Dan Ericsson kommer att lämna över utredningen till regeringen inom kort. Sammanfattningsvis vill jag betona vikten av att inte ta det civila samhällets organisationer för givna. Det kanske är enkelt att tänka sig att det rullar på.
De står för mycket av det som är viktigt och som många människor som kommer till vårt land behöver just nu. Från det offentligas sida och från regeringens sida är vi mycket måna om att inte utnyttja det civila samhället utan verkligen bereda väg för att de olika organisationerna i det civila samhället ska kunna utvecklas och bedriva sin verksamhet utifrån sina stadgar, utifrån sin idé om varför de har bildats.
Om vi lyckas hålla den balansgången - respektera det civila samhällets organisationer och deras olikheter - är jag övertygad om att vi har alla möjligheter att bli ett oerhört starkt Sverige som står sig också i en oviss framtid.
Alice Bah Kuhnke (MP):
Kerstin Lundgren har frågat mig om jag anser att det är rimligt att Sverige delar in sverigefinländarna som tillhörande eller exkluderade från att tillhöra en nationell minoritet utifrån vilken av de nationella språkgrupperna i Finland de en gång tillhört och om jag ser att det finns skäl för att finlandssvenskarna i Sverige ska betraktas som en nationell minoritet och i så fall vilka dessa är.
Vidare har Kerstin Lundgren frågat mig om jag är beredd att ta initiativ till en förändring gällande den sverigefinska minoriteten, alternativt att finlandssvenskarna i Sverige får egen status som nationell minoritet. Grunden för politiken för de nationella minoriteterna i Sverige är två Europarådskonventioner: ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk.
När de fem nationella minoriteterna och de fem minoritetsspråken erkändes uttalades att det med sverigefinnar åsyftas personer som har finska som modersmål, vilket även överensstämmer med ändamålet med språkstadgan. Åtagandena enligt ramkonventionen förutsätter att minoriteten i fråga på vissa grunder skiljer sig från majoritetsbefolkningen.
Det som främst skiljer den sverigefinska minoriteten från den svenska majoritetsbefolkningen är det finska språket, men även att det finns en särskild sverigefinsk kultur. Då den svensktalande gruppen inte har dessa särskiljande grunder bedöms den inte omfattas av ramkonventionen. Detta uttalades också i förarbetena när de fem nationella minoriteterna erkändes, en bedömning som delades av konstitutionsutskottet.
Riksdag och regering har vid följande behandling av frågan inte funnit skäl att revidera denna ståndpunkt. Inte heller har det framkommit några förändrade omständigheter sedan riksdagens senaste beslut i frågan 2009. Jag ser därför inga skäl att nu göra en annan bedömning än tidigare.
Alice Bah Kuhnke (MP):
Riksdagsledamot Lundgren har ställt frågor om finlandssvenskar, och med tanke på den bristande kännedomen om våra nationella minoriteter finns det skäl att poängtera några grundläggande fakta. Jag är helt övertygad om att riksdagsledamot Lundgren kan allt om detta, men det behöver betonas eftersom det finns många och stora missuppfattningar.
Endast 66 procent av den vuxna befolkningen i Sverige kan nämna en nationell minoritet. Inledningsvis: Syftet och målet med den nationella minoritetspolitiken är att ge skydd för de nationella minoriteterna, stärka deras möjlighet till inflytande och stödja de historiska minoritetsspråken så att de hålls levande. Det är själva grunderna.
Regeringen aviserade redan i regeringsförklaringen 2014 att de nationella minoriteterna är viktiga och att vi under mandatperioden ska stärka deras förutsättningar. I Sverige finns det fem nationella minoriteter: judar, samer, sverigefinnar, romer och tornedalingar. Det finns också fem nationella minoritetsspråk: jiddisch, romanichib, samiska, meänkieli och finska.
Det ska också betonas att samerna är ett urfolk. Några av grunderna för att utses till en nationell minoritet är att det ska finnas en uttalad samhörighet och en egen identitet samt att man har funnits i landet i hundratals år. Vanligtvis används riktmärket för statsbildningen av Sverige 1523, och samerna har funnits i territoriet Sápmi i tusentals år.
Det ska betonas. Med sverigefinnar, det vill säga en av våra nationella minoriteter vars språk behöver skydd - det har Sverige förbundit sig till via konventionerna - avses personer av finsk härkomst boende i Sverige och med finska som modersmål, liksom deras ättlingar.
Med finlandssvenskar avses personer boende i Finland som har svenska som modersmål samt även personer med svenska som modersmål som flyttat till Sverige från Finland, liksom deras ättlingar. Då kommer vi till frågan varför finlandssvenskar inte är en nationell minoritet. Det är för att den särskiljande egenskapen, som är en grund för att sverigefinnar är en nationell minoritet, är språket.
Då den finlandssvenska dialekten inte särskilde sig från majoritetssvenskan i tillräckligt hög grad omfattas inte personer av finskt ursprung med svenska som modersmål av statusen nationell minoritet. Det skrivs fram i konventionerna, och det är därför både tidigare regeringar och riksdagen har tagit detta beslut.
Alice Bah Kuhnke (MP):
Jag fastnar vid språkstadgan och tar fäste på den. Språket - och det skrivs också i konventionerna - är en av de avgörande indikatorerna och det som bär de åtaganden som Sverige har förbundit sig att leva upp till gentemot de nationella minoriteterna. Merparten av de lagstiftade rättigheterna på området tar sikte på minoritetsspråken.
De är nyckeln i arbetet med att säkra de nationella minoriteternas rättigheter. Det är inget tyckande, det är fakta. Det är staten, i detta fall Sverige, som enligt bestämmelserna i de två konventionerna väljer vilka minoriteter och minoritetsspråk som ska erkännas som nationella minoriteter och minoritetsspråk.
Precis som för alla grupper som söker erkännande som nationell minoritet är det en förutsättning att det finns en tydlig särart gentemot majoritetsbefolkningen och majoritetsspråket. Denna särart kan vara traditionell, religiös, etnisk eller kulturell, men språket är en oerhört viktig faktor och en utgångspunkt.
Gällande den sverigefinska gruppen är det finska språket den främsta grunden till statusen som nationellt minoritetsspråk. När det gäller den finlandssvenska gruppen som talar svenska skiljer sig den som dialekt inte från majoritetsspråket. Eftersom det främst är språkliga rättigheter som lagen ska garantera ser jag ingen anledning till att göra en annan bedömning än den som tidigare har gjorts.
Alice Bah Kuhnke (MP):
Det är ju så, vilket riksdagsledamot Lundgren vet, att den eller de som vill ta del av kulturella eller andra aktiviteter och som tillhör den sverigefinska gruppen har all möjlighet att göra det.
Men för att utses till nationell minoritet och till ett nationellt minoritetsspråk är språket en av de viktigaste faktorerna, och det ska särskilja sig tydligt från majoritetsspråket. Återigen: Jag ser inte någon anledning att se över detta ytterligare.
Jag är glad över engagemanget och lägger vikt vid att Sveriges riksdag, och inte minst utskotten, driver frågor kring våra nationella minoriteter. Till exempel kan kulturutskottet arbeta för att främja ett Sverige fyllt av mångfald där alla får möjlighet att ta del av olika kulturer och också att utveckla sin kulturer och särarter. Det tror jag att vi alla tjänar på.
Alice Bah Kuhnke (MP):
Riksdagsledamot Isabella Hökmark har frågat mig vilka andra åtgärder än att sänka avgifterna för deltagande i kulturskolan som regeringen avser att vidta för att fler barn och unga ska få tillgång till kultur- och musikskolorna mot bakgrund av det förslag om bidrag för att främja låga taxor i den kommunala musik- och kulturskolan som lämnades i budgetpropositionen för 2016.
Jag är glad över att Moderaterna uttrycker intresse för och omsorg om de kommunala musik- och kulturskolorna. Om vi kan få en bred politisk samling kring utvecklingen av den kommunala musik- och kulturskolan gör vi kulturen, våra barn och framtida kulturutövare och kulturkonsumenter en stor tjänst. Precis som Isabella Hökmark skriver ser kulturskolan olika ut i olika delar av landet.
Många kommuner har en levande verksamhet med ett brett utbildningsutbud, där eleverna kan välja mellan att spela ett instrument, prova på teater eller utveckla sitt filmintresse, medan andra kommuner helt saknar egen kulturskoleverksamhet. Vissa barn och ungdomar har så långt till kulturskolan att det är omöjligt för dem att delta i undervisningen, och andra får köa länge för en plats.
Samtidigt ser många kommuner kulturskolan som en prioriterad verksamhet, och undervisningsplatser erbjuds alla som söker en plats. Dessa skillnader är en av anledningarna till att regeringen har tillsatt en utredning med uppdrag att ta fram en strategi för den kommunala musik- och kulturskolan.
Syftet är just att göra verksamheten mer tillgänglig och jämlik, och vi behöver veta mer om hur kulturskolan ser ut i olika delar av landet. Utredningen ska därför kartlägga och beskriva verksamheten i hela Sverige. I uppdraget ligger också att identifiera vad det är som gör att vissa barn och unga inte deltar i verksamheten och att titta närmare på lärarsituationen och vilka kurser som erbjuds och efterfrågas.
Jag är säker på att utredningen kommer att bidra med kunskap som gör att vi från regeringen och riksdagen på ett ännu tydligare och kraftfullare sätt kan stötta denna viktiga, roliga och för många barn och ungdomar helt avgörande verksamhet.
Alice Bah Kuhnke (MP):
Jag gläds åt att riksdagsledamot Hökmark och, förväntar jag mig, hela Moderaterna engagerar sig så mycket i kulturskolan. Jag tror att vi kommer att kunna ha ett bra samarbete framöver, inte minst när utredningen kommer med sina förslag och vi ska göra politik av dem.
Jag kan lugna riksdagsledamoten på en punkt: Stödet till kulturskolan, dessa 100 miljoner som regeringen nu prioriterar för att främja låga avgifter i kulturskolan, kommer att riktas mot hela landet. Det ska främja låga avgifter och bidra till att göra kulturskolan mer jämlik och tillgänglig. Det kommer att vara upp till varje kommun - det kommer att finnas en frihet, en möjlighet, i att ansöka om dessa medel. Men detta är ett första steg, ett prioriterat första steg.
Vi kan inte vänta. Kulturskolan är så viktig att vi inte kan vänta på utredningens resultat. Men vi har många stora ambitioner för kulturskolan. Kulturskolan når i dag inte alla, samtidigt som vi vet att den är avgörande för väldigt många. Vissa kommuner har ett fantastiskt mångfasetterat utbud. Andra har nästan inget utbud alls. Vissa kommuner har välutbildade lärare.
I andra kommuner kan man inte bedriva kulturskolan på grund av brist på lärare. I vissa kommuner är avgifterna höga. I andra kommuner är avgifterna låga, precis som riksdagsledamot Hökmark beskriver, och några har ingen avgift alls. I några kommuner saknas kulturskolan helt och hållet, och så kan vi inte ha det. I min kulturpolitiska vision är kulturen öppen och tillgänglig för alla.
Vi behöver veta mer och göra mer just för att alla barn och unga ska få möjligheten att pröva och utveckla sitt skapande, oavsett var de bor i landet och oavsett hur mycket pengar deras föräldrar har kunnat prioritera för detta.
Alice Bah Kuhnke (MP):
Återigen gläder jag mig åt detta engagemang. Det som riksdagsledamot Hökmark beskriver, att det finns kommuner i landet där man har det socioekonomiskt bättre ställt än i andra kommuner och att det finns möjlighet även för dem att ansöka om detta stöd, är en av utmaningarna. Det ser väldigt olika ut. Men så viktig är kulturskolan, och så viktig är vår politik när det handlar om att göra kulturen tillgänglig för fler.
Mer kultur till fler är vårt banér. Det går bra i många delar av kulturskolan, men vi vet inte hur bra det går. Om det är någonting som Smok har uppmärksammat politiken och tidigare regeringar på flera gånger är det just att Smok inte har resurserna. Man mäktar inte med att utreda och ta reda på mer. Vad kan vi göra mer? Hur ser det ut i omvärlden? Vilka möjligheter ska vi erbjuda våra barn och unga, och hur ska vi stimulera detta på bästa sätt?
Det finns också väldigt många erkända och välkända - världskända - svenska artister som betonar vikten av kulturskolan och känner iver för att vi måste utveckla detta fantastiska koncept, som tyvärr inte alla världens barn och unga har möjlighet att ta del av. Vi väljer att prioritera 100 miljoner kronor som en del av vår budget redan nu - en budget som är historiskt stor i fråga om hur mycket vi ökar kulturbudgeten.
Det är sammanlagt 359 miljoner kronor mer till kulturen 2016 än tidigare år. Det vi gör nu är ett första steg. Nästa steg blir utredningens resultat. Vi tar ett steg i taget. Utredningen kommer, precis som riksdagsledamoten säger, att lämnas den 30 september 2016. Då tittar vi på hur man kan bidra till en mer jämlik och likvärdig kulturskola när det gäller utbud i hela landet.
Utredningen kommer också att lämna förslag på hur lärarförsörjningen ska kunna säkras. Detta är avgörande steg vi måste ha med. Det räcker inte att kulturskolan har fungerat bra. Det räcker inte att det finns välkända, erkända och världskända artister som betonar vikten av kulturskolan eftersom de är undantagen som visar att kulturskolan inte är jämlik.
Det ska inte spela någon roll för ett barn var man växer upp eller hur rika föräldrar man har om man ska ha möjlighet att tillgodogöra sig kulturen eller inte.
Alice Bah Kuhnke (MP):
Att vi väljer att prioritera kulturen i vår budget, att regeringen satsar historiska 359 kronor mer på kulturen 2016 än tidigare år, det gör vi för att kultur är viktigt. Det gör vi för att barns och ungas möjlighet till kultur inte ska avgöras av var i landet man bor eller hur mycket pengar ens föräldrar har i plånboken.
Det konkreta svaret på varför vi nu väljer att satsa 100 av de här 359 miljonerna på kulturskolan är att avgiften är ett av de hinder som har identifierats av de berörda aktörerna. Avgiften tillsammans med det som riksdagsledamoten lyfter fram, lärarförsörjningen och utbudet, är de tre största hindren som vi redan har identifierat. Vi tror dock att det finns mer att identifiera.
Därför är vi nu den första regeringen som också väljer att göra en stor satsning på och en stor utredning av kulturskolan. Vi har utsett professor Monica Lindgren till att hålla i den här utredningen. Den kommer att presenteras i september nästa år. Då har vi redan kommit några steg på vägen. Sverige är ett relativt litet land, men vi har inte råd att slarva bort att ge alla barn och unga möjlighet att utvecklas och att pröva sitt skapande.
Flera studier visar att det är bra för barn och unga att få pröva på det och se: Kan detta vara något för mig? Hur kan jag utvecklas? Vad kan jag bli? Kulturskolan är en fantastisk inrättning. I många kommuner är kulturskolan en prioriterad verksamhet, men många kommuner säger också: Vi kan mer. Vi vill göra mer.
Det är detta regeringen arbetar fram en politik för, och jag ska göra allt jag kan, gärna i samarbete med Isabella Hökmark, för att säkerställa att kulturskolan blir det som alla barn och unga behöver.
Alice Bah Kuhnke (MP):
Jörgen Warborn har frågat mig om hur den fortsatta processen ser ut när det gäller rundabordssamtalen om illegal spridning och konsumtion av upphovsrättsskyddat material och vilka åtgärder jag kommer att vidta för att stärka svenska företag inom de kreativa näringarna. Rundabordssamtalen inleddes den 5 november. Det var ett positivt möte med bra och konstruktiva samtal.
Den 9 december presenterade Europeiska kommissionen ett meddelande om planerade åtgärder på upphovsrättsområdet. I meddelandet behandlades bland annat frågan om åtgärder mot upphovsrättsintrång.
Det är intressant att notera att kommissionen kommer att vidta omedelbara åtgärder för att tillsammans med alla berörda parter inrätta och tillämpa mekanismer för att skära av penningflödena till dem som begår upphovsrättsintrång i kommersiell skala. Målsättningen är att en överenskommelse om uppförandekoder ska kunna träffas redan under våren.
Jag har nu kallat till ytterligare ett möte, den 3 februari, där vi bland annat kommer att diskutera hur den fortsatta arbetsprocessen bör se ut. När det gäller åtgärder för att stärka svenska företag inom de kulturella och kreativa näringarna uppmärksammas denna fråga i den exportstrategi som regeringen lanserade den 28 september.
Regeringen föreslår i budgetpropositionen för 2016 en satsning om 150 miljoner kronor till exportfrämjande åtgärder, särskilt vad gäller de små och medelstora företagen.
I strategin pekas den kulturella och kreativa sektorn ut, exempelvis vad gäller insatser för innovativa och tidigt internationaliserade företag samt vad gäller satsningen på att tillsammans med berörda aktörer öka internationaliseringen inom de kulturella och kreativa näringarna och främja kulturdriven export.
Alice Bah Kuhnke (MP):
Precis som riksdagsledamoten inledde med är vi överens om mycket, bland annat att förändringar behöver göras. Branschen och Sverige går miste om mycket resurser när kommersiella aktörer i stor skala begår olagligheter.
Detta för mig in på svaret på den ena frågan om vilken linje regeringen ska driva i EU. Precis som riksdagsledamoten säger är detta en EU-fråga som verkligen ligger på bordet, inte minst med tanke på det meddelande kommissionen lade fram den 9 december.
Kommissionen skriver att de kommer att vidta omedelbara åtgärder för att i samråd med alla berörda parter få till stånd en överenskommelse om att tillämpa följ-pengarna-strategier i form av självreglering. Detta är ett av huvudstråken i de linjer som regeringen kommer att driva. Det är en viktig insats. Det är också där jag känner att det finns ett stort gehör från branschen.
När jag bjöd in till det första stora rundabordssamtalet ville jag ha med mig hela kedjan. Hela kedjan skulle vara täckt med ett antal aktörer.
När jag efter vårt första rundabordssamtal ringde runt för att förvissa mig om att de ville fortsätta - det var inte självklart; flera aktörer hade varit med i samtal med den tidigare regeringen och inte känt att de ledde till något - fick jag av samtliga inbjudna bekräftat att de ville fortsätta samtalet.
De tror att det finns saker att göra som kan föra frågan i rätt riktning vid sidan om lagstiftning. Det är vid sidan om lagstiftning som också kommissionen skriver att man ska arbeta vidare, och det är den linje regeringen kommer att driva. Jag kommer att driva den linjen vid rundabordssamtalen och med de andra kulturministrarna. Jag vill ställa en fråga till riksdagsledamoten.
Nu, precis som vid tidigare samtal, har riksdagsledamoten lyft fram att lagstiftningen är avgörande och betonat att vi inte kommer att nå fram om vi inte också lagstiftar. Vad är det som gör att riksdagsledamoten misstror branschens vilja och egna förståelse för att vidta åtgärder som bidrar till en förändring vid sidan om lagstiftning? Varför inte nu ta den chansen och möjligheten?
Jag har ytterligare en fråga. Varför gjorde inte den tidigare regeringen mer slag i saken när man hade makten i åtta år?