Finn Bengtsson (M):
Det är en intressant debatt som har böljat i offentlighetens rum den senaste månaden, lite drygt. Den är välkommen. Det är en viktig fråga att belysa. Jag är något förvånad över Ylva Johanssons plötsliga omsvängning från att tidigare, som ansvarig minister, inte ha tyckt att det fanns något behov av nationella riktlinjer till att nu hävda det som absolut krav och att säga att nuvarande socialminister inte tar sitt ansvar.
Jag tackar verkligen för det utförliga svar som socialministern har givit, som visar att man på många punkter kommer att få information som enligt min bedömning, precis som socialministern säger, kommer att vara alldeles tillräcklig för att hantera en komplex fråga. I det specifika fallet, som vi inte diskuterar, finns det tre möjliga lösningar, som också socialministern har uttryckt i offentlig debatt.
Antingen har individen följt praxis och frias, eller så har hon begått en brottslig handling och fälls. Då är det inget problem. Men om hon har följt praxis och det ändå blir en fällande dom har vi ett problem. Då är det läge att studera detta vidare.
Jag stöder min argumentation för att i det här läget inte tycka annat än det som socialministern har framfört i den offentliga debatten huvudsakligen på mina 45 intensivvårdsläkarkolleger som skrev på Svenska Dagbladets Brännpunkt den 10 mars 2009 och just poängterade balansgången med de riktlinjer som är framtagna så sent som för knappt två år sedan och som uppdateras kontinuerligt inom professionen.
Man skriver: "Inga riktlinjer kan emellertid på ett enkelt sätt översättas till en självklar handlingsplan för den enskilda patienten, då dessa situationer alltid är unika. När patientens sjukdom utvecklas så ogynnsamt att utsikterna för tillfrisknande bedöms som obefintliga, är det vår skyldighet att avbryta den pågående artificiella livsuppehållande behandlingen."
Man hänvisar alltså till det unika problemet och att det faktiskt kan bli kontraproduktivt om man hos tillsynsmyndigheten inför ytterligare riktlinjer. De måste ju baseras på professionens ingång i frågeställningen. Jag kan inte se någon vits med att tillsynsmyndigheten skulle få ett sådant mandat. Det kan som jag sade till och med vara kontraproduktivt, precis som det skrivs på ledarplats i Svenska Dagbladet två dagar senare.
Vad händer med läkare som tidigare utifrån sin uppfattning om god läkaretik i ett visst skede har avbrutit livsuppehållande vård för svårt plågade patienter i dödens närhet? Om dessa läkare blir så skärrade av risken för att råka bryta mot nya detaljerade riktlinjer kan följden bli att fler svårt sjuka människor tvingas till en ovärdig och plågsam livsuppehållande behandling i respirator. Det var precis detta som Ylva Johansson också anförde, men jag ser det omvända problemet.
När tillsynsmyndigheten, som ändå måste utnyttja samma typ av expertis, ska komma med dessa riktlinjer skaffar myndigheten ett verktyg som man sedan i sin tillsynsroll kan kräva att man hanterar unika, individspecifika lösningar med. Jag måste sammanfatta min framställning här med att jag i allt väsentligt håller med om det som socialministern har sagt i den här debatten.
Jag tycker att inslagen av att vilja ha ytterligare regelverk på det här området fördunklas av att det samtidigt, som jag ser det, har funnits en del fördolda tecken att få diskussionen om vård i livets slutskede att glida över i en eutanasidebatt som vi inte har något särskilt stort intresse av att lyfta upp på den politiska arenan. Om detta är en föraning från mig, som är extra känslig för en sådan debatt, eller ej, vet jag inte.
Men det finns en del inslag i debatten som tyder på att man har velat ha en total politisk lösning av ett problem som ytterst hör hemma i professionen och berör patienter och anhöriga relativt den vård de får och som är unik i varje individuellt fall.