KBLab/rixvox huggingface dataset:
Niklas Karlsson (S):
Vi ser att Sverigedemokraterna i sitt budgetalternativ för 2017 väljer att dra ned med över 30 miljarder på kommunsektorn.
Även om man skulle tro på alla de beräkningar som finns i Sverigedemokraternas budgetalternativ, framför allt deras uppskruvade förväntningar på höjda skatteinkomster, skulle det innebära att kommunerna i Sverige får över 10 miljarder mindre i ekonomiska resurser än med det förslag som regeringen har lagt fram. Dessa 10 miljarder motsvarar över 20 000 undersköterskor.
Det motsvarar 7 000 vårdplatser eller kostnaden för att driva en av tio skolor i hela Sverige. Av dessa resurser motsvarar 26 miljarder det kommunalekonomiska utjämningssystemet, som man helt plötsligt bara lyfter ut. Det är resurser som man fördelar beroende på de förutsättningar som finns runt om i vårt land, så att välfärden ska kunna levereras och kvaliteten ska vara densamma oavsett var i landet människor väljer att leva.
Det förslag som Sverigedemokraterna nu lägger fram är ett direkt slag mot Landsbygdssverige. Det är ett direkt slag mot kommuner som har sämre ekonomiska förutsättningar. Det är en omfördelning av enorma mått utifrån en omvänd Robin Hood-effekt. Jag undrar, Dennis Dioukarev, vilken rättvisa du ser i detta.
Varför är det rimligt att Hagfors och Höör ska ges sämre förutsättningar att bedriva en vård, omsorg, skola och barnomsorg som är likvärdig med andra kommuner runt om i vårt land?
Niklas Karlsson (S):
Om det beror på min bristande kunskap eller på min retoriska förmåga är upp till andra att avgöra. Men om vi försöker hålla detta på någon form av intellektuell nivå kan vi väl börja bena ut detta. Det kommunalekonomiska utjämningssystemet bygger på att man ska ges förutsättningar att bedriva en likvärdig välfärd i hela landet. Det innebär att systemet omfördelar.
På sista raden kan det mycket väl vara så - även om man gör en välvillig tolkning av ert budgetförslag - att det finansiella sparandet är detsamma. Men förutsättningarna för våra kommuner blir annorlunda. De intäkter som Hagfors, Höör, Hörby och andra kommuner förlorar när ni tar pengarna ur systemet får de inte tillbaka när ni samtidigt höjer skattenivåerna, så att de får ökade intäkter genom kommunalskatten.
Därför blir det en omfördelning. Vissa kommuner i vårt land, ofta landsbygdskommuner, barnrika kommuner och kommuner som har en åldersstruktur som medför stort vårdbehov och att välfärden är extra tung, ges inte förutsättningar att bedriva samma vård, omsorg, skola och barnomsorg som de rika kommunerna, som ofta är förortskommuner runt våra storstäder.
Det finansiella sparandet är nog detsamma, men vi omfördelar resurser från Landsbygdssverige till lite rikare kommuner runt våra storstäder. Jag frågar igen: Varför är detta rättvist? Var är det rimliga i att göra detta? Hur ser den sverigedemokratiska rättvisan egentligen ut?
Niklas Karlsson (S):
Jag noterar att Centerpartiets Peter Helander lyfter upp Riksrevisionens granskning av regeringens budgetproposition. Jag vill inledningsvis säga att det som Riksrevisionen ägnar sig åt i det här fallet är att bli en opinionsbildande part i debatten snarare än att syssla med revision. Bortsett från vad de säger tror jag att detta är någonting som vi ska fundera över. Här har vi nog samma uppfattning: Riksrevisionen ska kanske ägna sig åt andra saker.
Med detta sagt vill jag framhålla att deras argument mot regeringens budget dels är att regeringen har räknat fel, dels att budgeten saknar 50 miljarder kronor. I själva verket är det så att planen för statens budget är att vid 2020 ha ett plus på 78 miljarder. Saken är att Riksrevisionen och regeringen räknar på olika sätt. Riksrevisionen gör en bedömning av vilken politik som kan komma att föras.
Detta är rimligen inte Riksrevisionens främsta paradgren; regeringen borde rimligen veta detta bättre. Jag ska inte orda mer om detta, även om det säkert finns mycket att säga, men jag ville ändå få det sagt. Min fråga till Peter Helander - eller mitt resonemang - är av mer principiell karaktär. Vi har i dessa debatter tidigare haft en del meningsutbyten som har handlat om synen på statsbidragen till kommuner och landsting.
Vi har båda erfarenhet som kommunalråd och har jobbat länge hemma i kommunen. Vi vet vad det innebär när man får generella statsbidrag, och vi vet vad det innebär när man får specialdestinerade, riktade statsbidrag. Vi har tidigare haft en ganska gemensam uppfattning att de generella statsbidragen är att föredra framför de riktade, specialdestinerade bidragen.
Men när jag läser budgetarna från dina kollegor i den borgerliga alliansen ser jag att det är principen om riktade statsbidrag som har företräde, inte principen om generella statsbidrag. Min fråga till Peter Helander, och till Centerpartiet, är hur man ser på detta. Är det inte bättre att vi funderar på att göra en överenskommelse - i det här avseendet - mellan Centerpartiet och regeringen?
Niklas Karlsson (S):
Jag får nästan intrycket att Centerpartiet och Peter Helander inte har funderat över denna frågeställning, trots att vi diskuterade den för mindre än ett år sedan. Jag trodde ändå att tanken på vad detta skulle innebära hade funnits hos Centerpartiet. Priset för Centerpartiets retorik när man talar om nytt ledarskap och att Sverige behöver en alliansregering är ju att Centerpartiet får mindre av sin politik genomförd.
Under åtta år av alliansstyre är det inte de generella statsbidragen som har varit de ledande. Där har folkrörelsecentern fått ta ett steg tillbaka för att det i stället ska vara riktade, specialdestinerade statsbidrag som skickas till kommuner och landsting. Min fråga är ärlig, liksom min inställning.
Om Centerpartiet nu tycker att det är generellt stöd till Sveriges kommuner och landsting som är det viktiga och det bästa borde man väl fundera på att göra upp med de andra partier som har den inställningen. Borde man inte göra detta i stället för att låsa sig vid gamla lösningar och göra uppoffringar som innebär att man får igenom mindre av sin politik än vad man - i det här fallet - skulle få om man valde att göra upp med regeringen?
Niklas Karlsson (S):
Det regeringen nu gör är att vända en utveckling där vi följer principen att man ska bära resurserna efter förmåga och att man ska få efter behov. Det vi dag, just nu, diskuterar i riksdagen är vilka förutsättningar kommuner och landsting ska ha de kommande åren. I de anföranden vi har hört av Larry Söder och Kristdemokraterna men också av andra borgerliga partier finns en ganska samstämmig bild av vilka utmaningar som finns för kommunsektorn.
Samtidigt divergerar slutsatserna rätt mycket när det gäller vilka åtgärder vi ska vidta för att den nära välfärden, som är direkt och konkret för varje enskild individ ute i vårt samhälle - i kommuner och landsting - ska bli så bra som möjligt. Vi menar att de 10 välfärdsmiljarder som nu ligger på riksdagens bord och som vi vill skjuta till - 40 miljarder under en fyraårsperiod - är viktiga och nödvändiga.
Kristdemokraterna och Larry Söder i sitt anförande säger att de inte spelar någon roll och inte har någon effekt. Jag delar inte den uppfattningen. Om dessa resurser inte ges kommer de utmaningar vi har talat om i alla våra anföranden att bli oerhört mycket större, och effekterna på de medborgare som bor i vårt land - i våra kommuner och landsting - kommer att bli mycket negativa. Denna fråga ska vi diskutera i dag.
Därför svarar jag - till sista andetaget - att de 10 miljarderna är nödvändiga för att kommunsektorn ska klara sina uppdrag.
Niklas Karlsson (S):
Det finns anledning att upplysa och påminna riksdagens kammare om att det under de senaste två åren har växt till 120 000 nya jobb. Arbetslösheten minskar och närmar sig en nivå på 6 procent. Det är långt kvar till full sysselsättning, men utvecklingen går i rätt riktning. Bedömningen är att det de kommande åren kommer att växa till 87 000 nya jobb bara i kommunsektorn. Det är händer som är viktiga för att vi ska kunna stärka kvaliteten i äldreomsorgen, barnomsorgen och skolan.
I detta perspektiv är regeringens budget en jobbudget. Det handlar om att skapa nya jobb, minska arbetslösheten och ge människor förutsättningar att försörja sig själva. Det kommer också att innebära att vi får ökade skatteintäkter. Min förhoppning är att de ska öka så mycket att vi ska klara av de utmaningar som vi har i kommuner och landsting de kommande åren. Men vi kan inte utesluta att staten genom det kommunalekonomiska utjämningssystemet måste göra ytterligare satsningar.
Skillnaden mellan de förslag som ligger på riksdagens bord i dag är de 10 miljarderna. Kristdemokraterna och Larry Söder kastar lite vårdslöst ur sig att man har öst ut dessa pengar till kommuner och landsting. Det handlar inte om att ösa ut pengar till kommuner och landsting. Det är ett medvetet val för att se till att de åtaganden som finns ute i den nära välfärden ska kunna fungera.
Med anledning av det som har sagts från Kristdemokraterna i denna debatt kan vi konstatera att med en borgerlig budget, där Kristdemokraterna hade haft ett avgörande inflytande, hade förutsättningarna att lyckas med dessa uppdrag varit betydligt sämre. Det beklagar jag.
Niklas Karlsson (S):
Den frågan är retorisk. Anette Åkesson och Moderaterna vet att det inte går att svara på den i detalj, och det är det som är poängen med de generella statsbidragen. Det ger också de bästa förutsättningarna för kommuner och landsting att bedriva sin verksamhet.
I stället för att Anette Åkesson, jag och alla andra som sitter i den här kammaren talar om exakt vad resurserna ska användas till får kommunerna använda dem efter eget huvud för att klara sitt uppdrag. Vissa kommuner har enorma utmaningar med nyanlända men också med stora investeringsbehov och brister i välfärden. I grannkommunen bara någon mil därifrån kan förutsättningarna se helt annorlunda ut. Det vet Anette Åkesson.
Vi kan jämföra våra kommuner. Det är fem sex mil mellan Båstad och Landskrona, men det är vitt skilda förutsättningar. Det blir inte bättre för att vi i Sveriges riksdag talar om hur dessa pengar ska användas. Det ska kommunalråden, kommunstyrelserna och budgetberedningarna själva få avgöra efter eget huvud. Sedan vet jag att Anette Åkesson förmodligen vill göra en poäng av att man säger att dessa pengar ska användas till allting och att de ska räcka till så mycket.
De kommer naturligtvis inte att räcka till allt. Många kommuner kommer att fortsätta att ha stora utmaningar framöver. Därför är det viktigt att vi har en jobbskapande budget och att vi inte utesluter att nya resurser ska komma till kommunsektorn. Men kommunerna måste också ta sitt ansvar att effektivisera. Efter detta kokar ändå frågan ned till en sak.
Vi föreslår 10 miljarder i generella bidrag till kommunsektorn. Nettot av det som Moderaterna föreslår är 4 miljarder mindre. Hur kan det bli bättre för Sveriges kommuner och landsting?
Niklas Karlsson (S):
Moderaterna och Anette Åkesson har väl vanan och fäblessen från alliansregeringen att så fort de uttalar sig säga vi, därför att de hade tolkningsföreträde även för de andra borgerliga partierna. I den här kammaren behöver ni inte göra det. Vi är inte överens. Och vi har inte fastställt att ni satsar mer pengar på kommunsektorn än vad regeringen gör, för det gör ni inte. Det kan man räkna ut. Ni talar bara om utgifter, men ni talar inte om nettot.
Ni redovisar inte de besparingar och nedskärningar som ni gör. Då är det så, Anette Åkesson, att Moderaterna har 4 miljarder mindre till kommunsektorn än vad regeringen har. Det finns ändå anledning att bli smått imponerad över den nyvakna oron över att staten vältrar över kostnaderna på kommunsektorn som Anette Åkesson visar prov på.
Under åtta år har vi levt med en borgerlig alliansregering som har gjort precis detta. Jag kan bara konstatera att vi nu har lagt fram en budget som innebär att nya jobb växer till och att arbetslösheten minskar. Sysselsättningen har ökat med 120 000 de senaste två åren, vi närmar oss 6 procents arbetslöshet och prognosen är att vi får 87 000 fler arbetstillfällen i välfärden. Detta kommer naturligtvis att ge resultat.
Men vi säger samtidigt att det är möjligt att detta inte kommer att räcka till för de utmaningar som finns i välfärdssektorn i kommuner och landsting. Då krävs det nya resurser och inte det som Moderaterna föreslår - nedskärningar och besparingar.
Niklas Karlsson (S):
Efter de superlativ Peter Helander har förärat mig i denna debatt och de superlativ jag i mitt replikskifte förärat honom borde det finnas förutsättningar för oss att sitta ned och samtala. Jag uppfattar det som att det finns mycket i Centerpartiet - alltså folkrörelsecentern, med sin syn på de generella statsbidragen, satsningarna på kommunsektorn och vikten av att hela landet ska leva - och det man står för som sammanfaller med socialdemokratins och regeringens syn.
Helander och Centerpartiet hittar fler beröringspunkter där än hos sin alliansregering, skulle jag vilja påstå. Det är väl en resa vi har att göra, och vi får återkomma till det. Med det sagt finns det kanske en del att säga om det Centerpartiet föreslår i sitt budgetalternativ. Jag var ganska snäll i ett tidigare replikskifte, men vi kan väl ta upp den tråden och resonera om det Peter Helander nu tar upp utöver det som redan är sagt.
Jag vill påstå att ni förstår vikten av kommunalt självbestämmande och de allmänna statsbidragen till kommunerna, Peter Helander. Men samtidigt som ni stöder regeringens välfärdsmiljarder vill ni slakta de riktade statsbidragen till kommunerna. Sjukvården tar en smäll genom att ni drar ned på bidrag till folkhälsa och sjukvård med 1,6 miljarder. Äldreomsorgen förlorar 2,3 miljarder i riktade statsbidrag, och skolan förlorar 1,4 miljarder i riktade bidrag.
Våra snabbast växande kommuner förlorar 1,8 miljarder i utökade statsbidrag för att klara de initiala kostnader som är förknippade med en hög byggtakt. Totalt skär alltså Centern ned anslagen till kommunsektorn med över 8 miljarder netto. Och det är inte nog med det; samtidigt vill man börja utförsäkra människor ur sjukförsäkringen.
Det är en, som vi vet, tidigare prövad politik som får konsekvensen att stora grupper förflyttas från den statligt finansierade sjukförsäkringen till det kommunala försörjningsstödet. Med Centerns politik ska alltså kommunerna ta över en större del av trygghetssystemen men samtidigt få mindre stöd av staten. Det känns, efter Anette Åkessons anförande, som att Moderaterna och Centern har en del att tala om.
Niklas Karlsson (S):
Om jag inte riktigt svarar på frågorna beror det inte på ovilja utan på att jag uppfattar dem som lite otydliga. Jag ska trots det göra ett försök. Låt mig börja med Riksrevisionen, Peter Helander, eftersom du håller fast vid det. Det finns olika myndigheter som har olika uppdrag. Konjunkturinstitutet har ett tydligt uppdrag att bedöma konjunkturen, och där finns både den ekonomiska utvecklingen och arbetslösheten med.
Riksrevisionen har ett lite annat uppdrag, och jag tycker att det har gått ut över detta när man tidigare har gjort en bedömning av statens budget. Bortsett från vad man kommer fram till tror jag att vi som partier ska diskutera om det är rimligt. Jag tror inte att Peter Helander heller hade velat ha den ordningen om vi hade haft en centerpartistisk regering. Det kan vi dock tala om sedan.
När det gäller om vi ska behöva välja hur kommunsektorn ska möta sina utmaningar under de kommande åren ställer Peter Helander den smått retoriska frågan: Är det genom effektiviseringar, ökade statsbidrag eller jobbtillväxt genom skatteintäkter? Svaret på det borde rimligen vara all of the above. Alla tre saker kommer att behövas, men i vilken storleksordning och i vilka kvantiteter är det nog svårt att säga i dag.
Det första är naturligtvis att se till att jobben växer till. Det handlar om att nå målet om full sysselsättning och ge människor förmåga och möjlighet att försörja sig själva - och därmed bidra till välfärden genom att betala skatt. Det är den första delen i det samhällskontrakt vi har talat om tidigare i denna kammare. Samtidigt har staten naturligtvis ett ansvar för att kommunerna och landstingen klarar av att leverera välfärd av god kvalitet. Där finns statsbidragen som en viktig faktor, inte minst när det gäller kommunalekonomisk utjämning.
Det handlar om att göra välfärden likvärdig och att människor ska känna trygghet oavsett var i landet de bor - i Peter Helanders hemkommun i Dalarna eller i min hemkommun Landskrona i Skåne. Det tredje är att kommunsektorn naturligtvis hela tiden måste fundera på hur den använder sina resurser och jobba med effektivisering.
Niklas Karlsson (S):
Jag har en fråga till statsrådet Bolund. När IMF lämnade sin rapport om Sverige pekade man på viktiga steg som regeringen har tagit för att stärka den finansiella stabiliteten. Det handlar om ett finansiellt stabilitetsråd, ökade resurser till Finansinspektionen och nya regelverk. Samtidigt lyfter IMF fram hushållens skuldsättning som bekymmersam.
I Finansinspektionens stabilitetsrapport, som kom i dag, pekar man på samma risker som IMF pekar på i sin rapport om Sverige. Det handlar, enligt Finansinspektionens pressmeddelande, om tydliga utmaningar kopplade till bostadsmarknaden och hushållens skuldsättning. Med anledning av det vill jag fråga statsrådet Per Bolund hur han ser på hushållens skuldsättning, och om regeringen är beredd är beredd att vidta ytterligare åtgärder om så skulle vara nödvändigt.
Niklas Karlsson (S):
Det råder inget tvivel om att jag är engagerad i kommunsektorn. Jag har, precis som Anette Åkesson, en bakgrund som kommunalråd. Jag kan inte detta i detalj, men jag kan det ganska väl. Jag är fortfarande engagerad hemmavid. Jag tror att vi i det arbete som Anette Åkesson och jag gör tillsammans i Kommunutredningen har goda förutsättningar att prata om de långsiktiga förutsättningarna för att kommunsektorn ska få det bättre.
Jag tror, precis som det tidigare har sagts i debatten, att en viktig faktor för att detta ska lyckas är att antalet arbetade timmar blir större. Då måste vi se till att de människor som i dag inte har förmågan eller som ställs utanför arbetsmarknaden kan komma in på den. I dag vet vi att vi har ett näringsliv som är i behov av arbetskraft. Det är också väldigt många som är arbetslösa. Då kan man naturligtvis tillämpa den princip som den borgerliga regeringen använde sig av mellan 2006 och 2014.
Man sa helt enkelt: Om de som är arbetslösa inte tar de jobb som inte finns är det deras eget fel. Det var en individuell fråga. Det var en moralisk fråga. Det är ens plikt att försörja sig själv. Där är vi helt överens. Men då måste också samhällskontraktet fungera. Det innebär att de människor som i dag inte kan försörja sig själva ska stå till arbetsmarknadens förfogande. De ska ta de jobb som växer fram.
Men när de inte kan det på grund av att de inte har rätt kompetens eller rätt utbildning bygger samhällskontraktet på att vi som politiker ser till att ge dem den möjligheten. Det gör vi socialdemokrater genom en aktiv arbetsmarknadspolitik. Vi satsar betydligt mer på att stärka människorna på arbetsmarknaden än vad samtliga borgerliga partier gör.
Moderaterna vill för nästa år skära ned med 8 1⁄2 miljard kronor för att stärka människorna på arbetsmarknaden och ge dem förutsättningar för egen försörjning. Hur kan vi på det sättet, Anette Åkesson, öka antalet arbetade timmar?
Niklas Karlsson (S):
Låt mig bara kort nämna något om vinster i välfärden! Det är en fråga som kommer att återkomma under våren. Regeringen kommer med en proposition. Det kommer att finnas gott om utrymme att redovisa vad detta får för konsekvenser. Den som har läst Ilmar Reepalus utredning kan konstatera att en av anledningarna till att införa ett stopp för vinstjakten är att garantera mångfalden.
Vad som händer på det som nu har blivit skolmarknader och vård- och omsorgsmarknader är nämligen att stora drakar lägger under sig mindre skolor, mindre vårdcentraler och mindre äldreboenden. Det innebär i realiteten att valfriheten för medborgarna minskar när det till exempel gäller att välja vilken skola man ska gå på. Vi kan återkomma till den frågan. Men jag förstår, fru talman, att Moderaterna och Anette Åkesson helt plötsligt vill byta fokus.
Det kom nämligen aldrig något svar på frågan. I stället säger Anette lite svepande: Jo, men det råder en total politisk enighet om att vi ska hjälpa dem som står långt från arbetsmarknaden. Det säger ni, men den politik ni levererar svarar inte upp mot det som ni säger i riksdagens talarstol. Ni slår på dem som står längst från arbetsmarknaden. Ni drar bort alla möjligheter till resurser som är till för att de ska kunna stärka sina förutsättningar för egen försörjning.
Det råder inte total politisk enighet, Anette Åkesson, hur många gånger du än säger det. Det klassiska samhällskontrakt som vi har byggt upp från politikens sida innebär att det är människors skyldighet att försörja sig själva och att det ska finnas en politik som ser till att människor kan ta de jobb som växer fram. Detta har ni rivit. Det rev ni när ni regerade landet under förra perioden. Ni har fortfarande inte återupprättat det.
Vill ni göra det är det upp till bevis när ni lägger fram nästa budget.
Niklas Karlsson (S):
Det finns anledning att påpeka att detta inte är riksdagens frågestund utan en debatt och att man ska företräda sina egna förslag. Men jag ska ge Centerpartiets Peter Helander en chans och resonera lite om det som han påstår. Så här ligger det till: De som står långt från arbetsmarknaden måste få möjlighet att komma in på arbetsmarknaden. De måste få förmågan till egen försörjning.
Till skillnad från många av de borgerliga partierna tror jag inte att man löser detta genom att säga till de arbetslösa att det är deras eget moraliska ansvar att se till att skaffa jobb. I stället bör vi som politiker se till att möta upp detta så att de arbetslösa kan ta de jobb som finns. Därför företräder vi en linje där vi säger att vi ska ha en aktiv arbetsmarknadspolitik. Vi satsar ganska mycket mer på dessa åtgärder än vad de borgerliga partierna gör i sina budgetförslag.
Vi säger att när vi nu har överskott i statens finanser ska detta användas till reformer. Det ska användas för att stärka människor och för att minska ojämlikheten, och det ska användas i hela landet. Mot detta står borgerligheten och säger att det löser sig om vi bara kan sänka skatten. Jag tror att det är fel. Jag vill dessutom drista mig till att påstå att erfarenheten säger - och att historien har visat - att den politiken inte fungerar. Jag tror dessutom att man måste börja ganska tidigt.
Det räcker inte med att rikta in sig på dem som för närvarande står utanför arbetsmarknaden. Vi måste redan i skolan ge barnen förutsättningar att tillgodogöra sig den grundläggande utbildningen, och vi måste också stärka dem i deras förmåga att ta steget vidare och utbilda sig på högskolor och universitet. Jag tror att detta är bra för Sverige och för dessa barn. Då måste vi också se till att satsa resurser, framför allt på kommuner, bland annat på utbildningsområdet.
Där ser vi samma sak: I stället för att göra detta skär Centerpartiet ned 4,8 miljarder på utbildningarna i kommuner och landsting för att i stället satsa på skattesänkningar. Jag tror att det är fel väg att gå.