KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bo Bernhardsson (S):
Jag ska väl också tacka lite, men det har ju tackats så mycket att jag ändå väntar med det riktigt avgörande tacket ett tag till. Jag har nämligen en principiell utgångspunkt som inte enbart rör Österlen och den planerade utvinningen där.
Jag har motionerat om en översyn av minerallagstiftningen, bland annat med utgångspunkt i den problematik vi nu diskuterar. Jag ska inte förneka att ett starkt skäl till att jag har gjort det är att jag har mina rötter på Österlen och att jag precis som många andra har oroats av de exploateringsplaner som finns för att utvinna naturgas.
Samtidigt måste naturligtvis riksdagen när man lagstiftar ta generella hänsyn och väga in fler synpunkter än dem som härrör bara från ett exempel eller bara ett område. Man ska väga in behov av nya jobb, näringspolitiska intressen och naturligtvis miljöhänsyn, och man ska väga in ägarintressen med mera.
Jag tror att jag gör det. Det är inte bara en kamp för mitt Österlen, även om den är nog så viktig. Det gäller både storskalig utvinning av gas och till exempel uranbrytning, som är ett annat kontroversiellt ämne. Det är förstås en poäng mot dem som invänder mot exploateringen att den inte ligger i linje med en bra energipolitik.
Den stora utmaningen ligger bland annat i att göra oss oberoende av och fasa ut fossila bränslen i energisystemet. Det kan också ifrågasättas om det är särskilt klok näringspolitik och jobbpolitik.
Det är säkert så - jag är övertygad om det - att det på lång sikt är mer inkomstbringande och jobbskapande politik att vårda de värden, natur- och rekreationsmöjligheter, som gör att till exempel besöksnäringen utvecklas. Det ena är ganska kortsiktig exploatering. Det andra är långsiktigt betydligt vettigare och mer hållbart.
Jag vill lyfta fram den mer principiella synpunkten på minerallagstiftningen. Den växte i sina huvuddrag fram för snart ett par decennier sedan, även om man har gjort en översyn.
Den är enligt min uppfattning väldigt starkt förankrad i en alltför liberal syn där storbolagsintressen ges en orimlig tyngd och orimliga möjligheter att exploatera naturen, även om också andra intressen vägs in i lagstiftningen. Då menar jag liberal i ekonomisk mening, det vill säga ekonomisk liberalism.
Jag skulle emellertid vilja se en ny översyn av minerallagstiftningen som gör att allmänintressena, lokala demokratiska intressen, naturvårdsintressen och miljövårdsintressen får en starkare position än vad de har i den nuvarande lagstiftningen. Markägarintresset har nämnts här, och det är naturligtvis viktigt. Men man ska vara klar över att markägarintresset kan köpas för pengar. Det är inget konstigt med det.
Därför skulle jag vilja betona att man i en sådan översyn borde se till att framför allt stärka lokala, demokratiska och gemensamma intressen. De är ofta välgrundade och kloka när det gäller att vårda sin egen omgivning och sin miljö. Det är mitt budskap innan jag tackar definitivt och hoppas på en bra respons.
Bo Bernhardsson (S):
Näringsministern säger att minerallagen har tjänat oss väl. Det har den troligen också gjort i stora drag.
Jag vidhåller nog ändå att man trots den översyn som har skett, och som har gjorts på rätt sätt, fortfarande i alltför hög grad spårar arvet från ett 90-tal när liberala ekonomiska teorier hade stort inflytande över lagstiftningen över huvud taget.
Jag menar att de som ska exploatera och storbolagen fortfarande har alltför stort inflytande medan lokala demokratiska opinioner, kommuner och markägarintressen väger för lätt.
De konflikter som vi har sett - och det gäller inte bara på Österlen - och som vi kommer att få se fler av antyder detta när man betraktar dem.
Även om det inte är så länge sedan vi gjorde en översyn tycker jag att man på nytt borde titta på lagstiftningen för att få en bättre avvägning mellan storbolagsintressen och exploatörer å ena sidan, lokala demokratiska opinioner och markägarintressen å andra sidan.
Bo Bernhardsson (S):
Ämnet är alltså bank- och försäkringsfrågor. Det är ingen överdrift att påstå att bank- och finansmarknadsfrågor befinner sig i den europeiska krisens centrum på olika sätt. Det gäller både när man ska förklara orsakerna till att krisen har uppstått och när man ska diskutera lösningar.
Jag tänker emellertid inte ägna så mycket tid åt det europeiska perspektivet i dag, men vi kan konstatera att det pågår ett omfattande arbete för att skärpa tillsynen, reglera bankerna och finansmarknaden bättre och öka kapitalkraven.
Just nu pågår det också en mycket viktig diskussion om hur man ska hantera banker som hamnar i insolvens och som riskerar att gå under. Där är vår position att i ett sådant läge handlar det inte bara om att pytsa in pengar i banksystemen utan om att staten i det fallet ska ta över både ansvar och ägande där det är nödvändigt för att lotsa bankerna och banksystemet ur krisen.
När bankkrisen i början av 90-talet var över, tillväxten hade återvänt och ekonomin hade kommit i gång kunde vi konstatera att det var en sådan hållning som gjorde att kostnaden för medborgarna faktiskt var noll eller väldigt nära noll. Det är viktigt att säga det eftersom den diskussionen pågår.
Det här betänkandet har inte någon stor bäring på de övergripande frågorna. Det finns delvis en rätt stor bäring på det i just bankdelningsdiskussionen, men i övrigt är det andra och mindre frågor som diskuteras.
Därför tänker jag hålla mig kort i dag och ber att få återkomma till de andra frågorna som mer rör banksystemet i stort och den europeiska krisen. Vi har en reservation, nr 4, som jag yrkar bifall till.
Den rör försäkringsbolagens premiesättning och i vilken mån enstaka betalningsanmärkningar ska kunna få återverkningar på hur man sätter priset på försäkringar. Vi vill att detta ska ses över. Det är ett återkommande krav. Vi ställde det även förra året, och vi vidhåller det. Jag yrkar alltså bifall till den reservationen.
Sedan finns det också en reservation nr 1 som handlar om sparbankerna och egenkapitalbevis. Jag tänker inte yrka bifall till den i dag. Regeringen hänvisar till att det pågår ett analysarbete och att det är mycket komplext. Man kan säga att vi också har ett analysarbete när det gäller att följa detta eftersom det drar ut på tiden. Det är lite av långbänk över det hela.
Vi tycker att man skulle kunna komma fram till ett resultat snart, men vi avvaktar även den här gången. Vi får se hur det blir nästa gång.
Bo Bernhardsson (S):
Jag tror att jag kan förklara detta genom att upprepa vad jag sade. Det här är inte en alldeles enkel avvägning. Det är uppenbart att det krävs en ökad samordning. Har man valt att vara med i eurosamarbetet, vilket 17 länder har gjort, är det fullständigt nödvändigt att man också på något sätt låter finanspolitiken samordnas på europeisk nivå.
Samtidigt är det klart att även de länderna har ett intresse av att inte i onödan lämna bort makt till Bryssel. Det innebär till exempel att så exakta åtgärder som dem vi nu talar om inte är rimliga. Vi behöver inte gå så långt, och det är inte rimligt att gå så långt. Det är naturligtvis ingen enkel avvägning hur långt man ska gå.
Det är också en avvägning för oss som land, som har sagt att vi inte vill gå med i eurozonen. Hur långt ska vi lägga oss i den lagstiftning som rör enbart euroländer? Det är bara att uppriktigt säga att det inte är en alldeles enkel uppgift.
Det är klart att man kan säga att detta bara gäller euroländer och att vi därför inte ska bry oss, men man kan också säga - vilket jag nu har gjort här i talarstolen - att hur det än är kommer vi att påverkas av de beslut som fattas i eurozonen, och därför måste vi tillåta oss att faktiskt ha åsikter om det som sker. Där kanske vi måste lyfta vår profil. Gör man fel i eurozonen kommer det att drabba oss.
Bo Bernhardsson (S):
Nej, detta är inte krångligt i min hjärna, av väldigt enkla skäl. Jag tror faktiskt att Ulla Andersson blandar ihop detta. Av de sex lagförslagen är det inte alla som berör oss. Till exempel sådant som rör sanktioner gäller bara euroländerna.
Hade det stått i något lagförslag som gäller oss att vi ska sänka pensioner eller löner - men så står det inte - hade vi naturligtvis inte ställt upp på det. Lagförslagen är allmänna till sin karaktär när det gäller att man måste leva upp till tillväxt- och stabilitetspakten. Det tycker vi att man måste.
I bland annat Euro plus-pakten fanns det i de första förslagen ganska tydliga skrivningar om att man skulle pressa ned löner och ingripa i lönesättningen för offentliganställda. Det var mycket högerpolitik i det förslaget. Sedan vaskades en del bort, men man kan tänka sig att intentionerna ändå finns där. Men detta gällde Europluspakten, och där gick vi inte med.
Vi gick inte med på att Sverige skulle ansluta sig till den. Om det hade varit som Ulla Andersson säger och att sådant hade funnits med i sexpacken hade vi aldrig gett klartecken. Nu finns det nog inget sådant - det måste Ulla Andersson visa för mig i så fall. En del av det som ingår rör över huvud taget inte oss. Detta med vad vi ska lägga oss i när det inte rör oss är inte heller en alldeles enkel avvägning.
Allt är inte enkelt i Europa.
Bo Bernhardsson (S):
Jag är glad att vi är överens i utskottet om att värna den svenska budgetprocessen och vår suveränitet på området; det är utmärkt.
När finansminister Borg var i utskottet och vi hade överläggning berättade han att regeringen inte tyckte att detta stred mot subsidiaritetsprincipen, men ett enigt utskott slår fast att det gör det, att det går för långt. Det är bra. Det är viktigt att ha ordning och reda i finanserna.
Här är Staffan Anger och jag överens. Det är dock ingen tillräcklig politik. Om man bara sjösätter den typen av åtgärder riskerar man att cementera massarbetslösheten och förvärra Europas problem.
Det är många ekonomer överens med mig och många andra om.
Hur ser Staffan Anger på den obalans som finns i det politiska projektet inom eurozonen och Europa där man ständigt påpekar att länderna måste disciplinera sig men inte har några som helst kraftfulla förslag för att skapa sysselsättning och bygga upp välfärden och konkurrenskraften för att få tillväxt i ekonomin?
Det är ganska dystert att ta del av det som sker i Europa och kommentarerna till det. Hur ser Staffan Anger på detta? Finns det en obalans, och räcker det med disciplin?
Bo Bernhardsson (S):
Det är IMF:s betyg på den högerpolitik som nu sjösätts och där det är en väldig slagsida. Det är nästan enbart disciplin och ytterst lite om tillväxtpolitik, konkurrenskraft och ökad sysselsättning. Om patienten är sjuk måste man sätta in mediciner eller operera, som Staffan Anger säger.
Det är dock rätt dumt att operera bort armarna eller andra vitala kroppsdelar så att patienten inte kan försörja sig.
Bo Bernhardsson (S):
Jag börjar med att tacka för svaret från statsrådet. Jag ska inledningsvis säga att vi är överens om ganska mycket. Jag kan inte ta ställning till huruvida vi är överens om de 28 punkterna eller hur många av dem vi är överens om, men det är i varje fall en hel del som vi är överens om. Det gäller både avsikterna att förbättra informationen och att öka kapitaltäckningskraven på bankerna.
Sedan är det en annan sak att vi inte vill att de ökade kraven ska vältras över på kunderna eller att det ska gå ut över utlåningen. Jag tror till och med att vi är överens om vad som ska hända om en systemviktig bank fallerar. Där är vi ganska ensamma i Europa om att tycka att staten i det läget ska kunna gå in och ta över banken till marknadspris.
Allt är vi dock inte överens om, och det är därför vi har den här debatten. Det vi inte är överens om är var fokus i fortsättningen ska ligga. Regeringen och finansmarknadsministern uppehåller sig mycket vid att man ska rätta till obalansen på marknaden genom att stärka kunderna med hjälp av information och utbildning.
Här finns det faktiskt en röd tråd från den tidigare finansmarknadsministern Mats Odell. Han och jag hade en interpellationsdebatt där han uppehöll sig mycket vid att vi skulle starta en folkbildningskampanj för att lära människor hur bankerna fungerar och att genomskåda avgifter och information. Detta är ett huvudnummer också på Peter Normans åtgärdslista.
Det är kunderna som ska stärkas med hjälp av information och lära sig se igenom vad som är svårt att se igenom. Man ser framför sig hur dubbelarbetande ensamstående föräldrar med hjälp av studiecirklar och utbildning ska försöka sätta sig in i hur den här marknaden fungerar.
Faktum är ju att den finanskris som vi nyligen har upplevt uppstod bland annat därför att inte ens de som ska begripa sig på finansmarknaden gjorde det. Inte ens bankdirektörerna visste i själva verket vad som pågick på deras banker. Detta var en av anledningarna till att vi fick finanskrisen. Man visste inte var riskerna fanns.
Nu ska kraven ställas på medborgarna, på kunderna. Där är tyngdpunkten i regeringens agerande fel. Kunderna ska sätta sig in i hur bankernas produkter i själva verket ser ut och värdera de olika erbjudandena. Jag såg en diskussion i en morgonsoffa i tv för inte så länge sedan. Jag ska återkomma till den i nästa inlägg.
Där sade Peter Norman att det gällde för kunderna att byta bank och använda sig av detta. Då sade reportern ungefär så här: Ska man ta ledigt en vecka för att sätta sig in i hur det fungerar och vilka erbjudanden som är bäst? Min bild av människors frihet eller vad vi vill åstadkomma är en annan.
Vissa saker ska bara fungera. Det är politikernas uppgift att se till att strömmen kommer genom de två hålen i väggen och att bankerna är att lita på. Man ska inte lägga alltför mycket ansvar på medborgaren själv som ska lära sig välja och ägna massor av tid åt det. Jag tycker i stället att medborgarna ska kunna ägna tid åt sin familj, att åka skidor och att läsa romaner.
Bo Bernhardsson (S):
Min kritik riktar sig definitivt inte mot tjänstemännen på Regeringskansliet. Den riktar sig mot regeringen. Det är ni som har sagt att ni ska sälja ut. Det är inte tjänstemännen. De har säkert skött sitt jobb utifrån de förutsättningar de har fått. När jag säger Ebberöds bank är det inte för att tjänstemännen gjorde ett dåligt jobb utan därför att motivet för att sälja var att man skulle kunna betala av på statsskulden.
Som Peter Norman sade: Man ska inte ha så stor balansräkning. Där ger en beräkning vid handen att man fick - nu reserverar jag mig lite för de exakta siffrorna - 400 miljoner mindre om året i ränteutbetalningar genom att betala av på statsskulden och tappade fyra eller fem gånger så mycket i avkastning från banken. Det är Ebberöds bank.
Nu är inte min poäng att vi ska ha banker bara för att de ska ge avkastning, vilket ju har framgått. Jag vill också att vi ska ha dem för att kunna sätta en standard på bankmarknaden. Det är det andra motivet. Det är det vi diskuterar. Jag tror inte på bara den här folkbildningen. Jag tror inte ens i huvudsak på den, utan jag tror på att man måste ha regelverk och också vara en aktör som sätter standarden.
Det har man möjlighet att göra. Jag blev rätt road när jag kom hem efter den förra interpellationsdebatten. Det glömde jag säga här, men nu ska jag säga det.
När Peter Norman säger att staten ska ha en liten balansräkning slog det mig: Tänk om jag skulle säga det till de fattiga i Sverige - och de blir ju fler och fler - att ni ska vara glada för att ni i alla fall inte har så stor balansräkning. Det är inget särskilt bra argument. Frågan är varför man har ett ägande, vad det ger för intäkter och vad man kan styra med hjälp av det ägandet.
Jag skulle vilja ha ett löfte av finansmarknadsministern: Ta bort SBAB från privatiseringslistan, även om det bara är en önskelista som det ser ut i riksdagen i dag.
Bo Bernhardsson (S):
Man blir alldeles matt. Det är så mycket som Anders Borg påstår som jag skulle vilja bemöta men som det inte finns möjlighet för mig att hinna bemöta på dessa två minuter. Jag kan inte ge mig in i de finanspolitiska och penningpolitiska resonemangen och frågorna om jämviktsarbetslöshet och så vidare, för tiden tillåter inte det, men jag skulle gärna göra det. Vi får ta det en annan gång. Jag ska hålla mig till min huvudpoäng.
Ja, vi hade ett förslag om sänkt restaurangmoms. Men jag kan också berätta för Anders Borg att det inte var vår hjärtefråga. Det är möjligt att Anders Borg också har något han skulle vilja berätta om vems hjärtefråga i Alliansen som detta är. Vi har lagt den sänkta restaurangmomsen åt sidan därför att vi inte längre vill ha den. Nu ser vi hur det är i praktiken.
Verkligheten och Finanspolitiska rådet har visat att det inte fungerar särskilt väl. Det är mer eller mindre ett fiasko. Jag ska upprepa själva kärnfrågan om det nu är så att vi vill förstärka sysselsättningen, och det vill vi.
Vi måste gå mot full sysselsättning igen, eller någonting som kan kallas full sysselsättning och är värt namnet full sysselsättning. Varför ska man då prioritera restaurangbranschen? Varför ska man prioritera jobb till en kostnad av 5 miljoner per styck när man kan få tio jobb för samma summa i skolan, i äldreomsorgen eller i sjukvården där köerna fortsatt är långa?
Det är min huvudfråga och poängen i resonemanget. Där tvekar i varje fall inte jag. Men regeringen gör det naturligtvis, eftersom man har en annan dagordning. Det är välfärden som vi måste slå vakt om. Den håller på att raseras ganska sakta men säkert, påstår jag.
Bo Bernhardsson (S):
Nu har vi haft en votering så Carl B Hamiltons anförande har väl i någon mån sjunkit i glömska, men jag gjorde vissa anteckningar. Jag ska först säga att jag inte blir riktigt klok på hur Carl B Hamilton resonerar, och jag är inte heller riktigt säker på att kollegerna i den borgerliga Alliansen blev riktigt kloka på det heller.
Han inledde med den typen av uttalanden om oss andra som har en mer prövande syn på det europeiska samarbetet i unionen som att vi är folk som sitter stadigt på läktaren, att vi ägnar oss åt lättköpt Barrosokritik och så vidare.
Man får intrycket, som man fått tidigare ibland, att han har uppfattningen att man ska mönstra på Titanic fast den har gått på isberget, att man inte behöver vara särskilt prövande. Men vi vill gärna vara prövande.
Sedan kommer Carl B Hamilton ändå till lite vettigare utgångspunkter, för i nästa skede säger han om förslagen som vi diskuterar att han inte tror att de är så realistiska, att vi kanske inte ska ha more euro, som han säger, och att det inte är en historisk nödvändighet att gå den vägen. Då börjar det mer låta som någonting som jag tycker är ett rätt vettigt resonemang.
Den sista delen ägnar Carl B Hamilton åt någon sorts kritiskt diskuterande av överstatligheten som sådan och säger ungefär att ibland är det med överstatlighet och att det ibland inte är särskilt bra. Det är väl egentligen precis den hållning som vi socialdemokrater och säkert många andra tycker att vi ska ha, att varje förslag som läggs fram ska prövas kritiskt. Vi ska inte rusa in i nya anordningar, utan vi ska ta ställning till om det är en överstatlighet som vi tycker är vettig eller inte.
Bo Bernhardsson (S):
Jag ska börja med detta med överstatligheten och att vi inte skulle vara prövande utan emot den, som Carl B Hamilton uttrycker det. Det är naturligtvis inte så. När det gäller finanspakten, bankunionen och mängder av regler som har gällt att till exempel på ordning på finanssektorn, som vi har behandlat i utskottet och i kammaren, har vi haft just en prövande hållning.
Många av dem som gällt reglering av finanssektorn har vi släppt fram och sagt att det är rimligt att man samordnar europeisk politik på detta område. Vi har precis samma hållning till bankunionen. Vi avfärdar inte alla delar i bankunionen utan kritisk prövning, utan vi säger att vissa delar, till exempel tillsynen, är det rimligt att man samordnar. Det gäller kanske också annat. Vi vill dock se hur de ser ut, hur de är tänkta och hur de kommer att fungera innan vi säger att vi köper dem.
Carl B Hamilton är mycket mer benägen att säga att vi självklart ska vara med - i varje fall när han är på det humöret, men det är han inte alltid. Ibland låter han också lite mer ifrågasättande. Frågan om vems pengar vi ska använda är lite märklig. Vi ska givetvis använda de resurser som står till buds i Europa och de enorma resurser som står outnyttjade.
Det är arbetskraften, och det är de arbetslösa ungdomarna. De måste sättas i arbete. Då skapar man de nya resurserna och pengarna. Låt mig svara lite mer explicit på frågan om vilka pengar man ska använda. Det så kallade skattefelet i Europa är de pengar som man inte får in i de kristyngda länderna och andra länder.
De uppgår till en dubbelt så stor summa som det samlade budgetunderskottet i EU-27. Man kan ju börja med att dra in de skatter man en gång har beslutat om och använda dem. Man kan också använda låneinstrument när det gäller investeringar och så vidare.
Bo Bernhardsson (S):
Jag tänkte säga någonting om begreppet utanförskap. Jag vill understryka att det är ett ohyggligt missbrukat ord. Att vara utanför är i någon mening att vara utanför de sociala sammanhangen och inte kunna leva ett anständigt liv. Det är för mig att vara utanför.
Hur definierade de borgerliga partierna utanförskapet inför valet 2006, när de ett tag var uppe i en och en halv miljon i utanförskap? Jo, de räknade in alla sjukskrivna, alla som var arbetslösa, alla som var förtidspensionerade, alla som hade semester, alla som var värnpliktiga, alla som var lediga för vård av sjukt barn, och så vidare.
Det var välfärdsstaten de beskrev i stora stycken. Sedan använde man dessutom helårsekvivalenter, som det heter. Man tog dem som bara hade varit sjukskrivna några dagar och lade ihop till människor som var utanför. Det hela är naturligtvis ett falsarium. Man är inte utanför om man har en bra sjukförsäkring. Man är inte utanför om man har en bra a-kassa.
Det är försäkringar som just ska garantera att man inte hamnar utanför när olyckan händer. Det är så det är tänkt. Det är välfärdsstaten som man i långa stycken beskrev när man beskrev utanförskapet. Det är egentligen ganska sorgligt. Nu har däremot den borgerliga regeringen tagit itu med välfärdsstaten på allvar. Det är vad man har gjort. Man har försämrat a-kassan och sjukförsäkringen.
Man har gjort det svårare att leva innanför i Sverige. Nu, mina vänner, nu, Anders Borg, sedan ni tog över har det riktiga utanförskapet ökat. Jag har inga exakta siffror på det. Vi har i och för sig hört några.
Men jag lovar att det är nu när ni har drivit en politik som ökar klassklyftorna och gör fler människor otrygga som utanförskapet ökar. Det ni beskrev när ni skulle ha makten var inte utanförskapet. Det var i långa stycken välfärdsstaten ni beskrev. Det var den ni skulle gå till angrepp mot. Det var planen, och det har ni gjort.
Det var Jörgen Andersson som sade: Att ta itu med utanförskapet - det vill säga välfärdsstaten - kräver mod och kraft. Man måste våga ta sig an utmaningarna. Det är väl det beröm jag kan ge till Anders Borg och den borgerliga regeringen. Ni har visat mod och kraft på den punkten. Ni har målmedvetet slagit till mot en del av välfärdens grundförutsättningar.
Därför ökar nu, 2013 och sedan en tid tillbaka, på allvar det riktiga utanförskapet, Anders Borg.