Bodil Ceballos (MP):
Jag tackar för svaret. Det låter som rena Bullerbyn när migrationsministern förklarar hur bra det fungerar i Sverige. Så skulle vi vilja att det fungerade, men det känns mer som teori än praktik. Ministern säger till exempel att Migrationsverket och domstolen vid prövning tar ställning om den mottagande staten har förmåga och vilja att skydda den enskilde vid ett återvändande. Att staten är skyldig att skydda sina egna medborgare, men kanske inte vill eller kan saknar betydelse för prövningen, enligt svaret.
Hur kommer det sig då att vi utvisar människor till länder som uppenbarligen inte kan garantera säkerheten? Hur kommer det sig att Migrationsverkets generaldirektör, tvärt emot ministerns svar på min tidigare fråga, säger att Somaliadomen om intern väpnad konflikt bara gäller Mogadishu? Det fick vi höra häromdagen. Migrationsministern säger också att de asylsökande har bistånd av ett offentligt biträde som kan se till att landinformationen blir fullödig.
Då undrar jag varför en asylsökande från Uzbekistan jag träffade i går inte efter ett helt år i Sverige fått veta att han har rätt till advokat. Jag undrar också varför advokaterna, enligt uppgift, får betalt för bara åtta timmar per asylärende oberoende av om de har lagt ned mycket mer tid på att söka oberoende och aktuell landinformation.
Migrationsministern menar också att det är intressant att veta vad som har hänt en person som återvänt, eftersom sådan information kan bidra till landinformationen och också för beslut i asylärenden. Jag kan berätta för migrationsministern vad som hände med några av de burundier som jag nämner i min interpellation. Två män och en kvinna har flytt vidare till Rwanda och får just nu hjälp av en frivilligorganisation där. En kvinna finns vid Tanzanias gräns. Två är borta.
Det var sex personer som tidigt en morgon, bundna till händer och fötter och med midjebälten, utvisades med ett chartrat plan. Flygresan tog 22 timmar. De fick ingen mat, bara vatten av märket Evian med bästföredatum september 2008. Väl framme möttes de av ett stort polisuppbåd. Polisuppbådet berodde eventuellt på att svenska myndigheter inte hade talat om att de skulle komma till flygplatsen.
Enligt vissa uppgifter tog man planet för ett fiendeplan. Det kanske bara var tur att varken flyktingarna eller den svenska polisen blev nedskjutna. Jag har ställt en fråga om detta till justitieministern. Den har ändå hamnat på migrationsministerns bord. Jag hoppas att jag får svar snarast.
Enligt en källa fick den svenska polisen muta den burundiska för att burundierna skulle få stanna, eller om det var för att den svenska gruppen skulle få resa vidare till Nairobi. Jag vet inte vilket. Det kan ju inte vara meningen att svenska poliser ska behöva muta andra poliser för att lämna kvar flyktingar. Jag hoppas att jag får klarhet i vad som verkligen hände vid utvisningen och vid landningen.
I går fick jag reda på att den svenska polisen nu också har rätt att tvångsutvisa iranier på samma sätt, trots att vi vet hur det ser ut i Iran. I morgon avrättas en politiskt aktiv man vid namn Ehsan Fatahiyan i Iran. Sverige brukar ju protestera mot dödsstraff, men till Iran kan vi tydligen utvisa iranier som kan riskera dödsstraff.
Det jag undrar allra mest över är: Vem är det som bestämmer att människor får utvisas under de här kränkande formerna? Det är i alla fall inte vi i riksdagen. Vi har inte fattat några sådana beslut. Har regeringen gjort det? Har Migrationsverket gjort det? Är det polisen som gör det? Är det Frontex som gör det? Vem fattar sådana beslut? Det skulle jag vilja att migrationsministern talar om för mig. Ministern talar om frivilligorganisationer som ska sköta uppföljningen. Det tycker jag är bra.
Det viktiga är att någon följer upp vad som händer. Jag kommer att säga mer om det i mitt nästa inlägg.