Åsa Romson (MP):
Jag vill tacka miljöministern för att han kommit till den här interpellationsdebatten. Jag börjar med att instämma i mycket av det som Jonas Sjöstedt sade alldeles nyss.
Det som föranledde att jag gick upp i debatten var den diskussion vi har hamnat i inför Cancún, nämligen att det är så självklart att Kyotoavtalet inte kommer att kunna överleva i sin nuvarande form eftersom EU:s krav att det ska omfatta så många länder har svårt att vinna gehör. Anledningen till det kan man naturligtvis diskutera.
Vi måste nog rekapitulera historien och fundera över vad det var som gjorde att EU-länderna och Sverige och utvecklingsländerna kunde sluta det avtal man gjorde i början på 90-talet - det som blev Kyotoprotokollet. Vad var det som gjorde att man då vågade säga: Vi är bredda att gå före?
Det fanns även då stora viktiga länder med stort ansvar för enorma utsläpp som inte var beredda att göra det, och som vi från europeiskt, svenskt och grönt håll har kritiserat och sagt att de borde ha gått med. Det finns också en stor opinion i USA när det gäller detta. Frågan är vad som är ens eget ansvar och vad som är ens egen roll att spela.
Vi kan se att i början av 90-talet kunde EU och Sverige spela en roll genom att säga att man skulle gå före. Nu verkar det vara så svårt. Nu vågar inte EU och nu vågar inte Sverige säga att man också i praktiken är beredd att gå före. Jag tror att miljöministern bidrar till mycket konstruktiva diskussioner i klimatförhandlingarna. Man ska också ha en bred agenda och försöka hitta olika lösningar.
Jag uppskattar det och ser att traditionen av en stark svensk miljödiplomati fortsatt gäller som en princip även på det här området. Men jag ser också vad man gör i praktiken. Vilka signaler sänder Sverige och vilka signaler sänder EU-länderna till utvecklingsländer i det breda spektrumet när det gäller vilken ambitionsnivå man har? Jo, man sänder signalen att det här är ett spel om en svartepetter som ingen vill sitta på, nämligen ansvaret för utsläppsminskningar. Det är något som är hemskt.
Det är något som är svårt. Det är något som är jobbigt. Det är något som inte ens de regeringar som har de starkaste finansiella resurserna och det största ansvaret är beredda att ta på sig. Man vill spela över det till någon annan att ordna någon annan gång någon annanstans. Vi vill ha mer deltagande från fattiga länder, särskilt om vi tittar på per-capita-utsläppen och från länder som inte har det historiska ansvaret för utsläppen.
Jag är inte alls övertygad om att den här strategin gör att USA och de länder som hela tiden har varit motståndare till Kyoto kommer närmare. Det är väl snarare ett status quo. Vad betyder det för klimatpolitiken att man inte längre ser det positiva i att gå före? Sverige vill inte gå före med sina ambitionsmål. Regeringen säger att vi inte behöver göra något mer under den här mandatperioden. Det har man redan deklarerat.
Vi behöver inte ta några ytterligare steg. Vi vill att det ska göras mer av andra någon annanstans. Det håller inte. Det är en tråkig utveckling. Jag hoppades att vi, när vi gick in i 2010, skulle få en annan klimatdiplomati. Det som jorden behöver är snarare att länder kliver fram och säger att man ser att det behövs globalt och regionalt och att man ser att det behövs hemma. Under den här mandatperioden är det tyvärr du som ska ta det ansvaret här i Sverige, Andreas.