KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Vore det så att jag hade trott att en annan väg hade varit snabbare än den som vi nu har valt, hade jag valt den vägen. Jag tror att det snabbaste sättet är att Socialstyrelsen får göra sin analys av den svenska cancervården och att det kommer att vara en värdefull grund för framtiden. När det är sagt kan vi prata om innehållet.
Då kan man säga med anledning av det som vi började med att det nya nu är att Sverige har fått en regering som konstaterar att det måste finnas vägar att göra det här bättre, mer effektivt, mer samordnat och med människan i centrum i förhållande till hur tidigare regeringar har sett på den här frågan. Jag tycker att det här är en väldigt viktig signal, men det ska inte stanna där.
Det viktiga är naturligtvis att en nationell cancerplan kan sättas i verket. Ytterst handlar det om enskilda människor som drabbas av ett besked som de av naturliga skäl upplever som alldeles förfärligt. Vi har en situation i dag där var tredje person under sin livstid kommer att få uppleva ett sådant besked.
Bland våra barn kommer hälften senare i livet att få möta cancerbeskedet om man inte lyckas hitta effektiva vägar genom prevention. Där är vi, tror jag, överens om att tobaken är den enskilt viktigaste orsaken som gör att människor får cancer. Allt vi kan göra för att ungdomar eller barn inte ska börja röka är naturligtvis väldigt effektivt.
Vi vet att kost och motion också spelar roll i det här sammanhanget, och det finns andra faktorer. Men sedan behöver vi också en väl fungerande vård när väl cancern har inträffat. Tidig upptäckt betyder naturligtvis ytterst mycket för att kunna sätta in åtgärder som blir så små som möjligt, som innebär ett så litet ingripande som möjligt.
Tvingas man vänta längre för att man inte vet om sjukdomen blir det större ingrepp, och i vissa fall går det alldeles för långt. Vi behöver bli bättre på att till exempel ta åt oss nya läkemedel. Internationella jämförelser har visat att vi inte är i topp, som vi kanske skulle tro, utan ligger någonstans i mitten i en europeisk liga. Där finns säkert också förbättringar att göra.
Jag sätter en stor tilltro till att ett effektivt arbete med en nationell cancerplan, där många kunniga personer inom professionen och från olika aktörer kan medverka, kan göra att fokus sätts på det här och att det i sig spelar roll. Men viktigast är naturligtvis de åtgärder som sist och slutligen kommer att vidtas.
Göran Hägglund (KD):
Först vill jag tacka Cecilia Wikström för att hon genom sin interpellation bidrar till att ge denna fråga ökad uppmärksamhet och också till eftertanke kring dessa svåra frågor.
Jag föreställer mig att en del av förklaringen till att detta diskuteras så lite som det görs - med tanke på att väldigt många av oss så småningom kommer att behöva hjälp på just det palliativa området - handlar om en rädsla, en ängslan, en ovana att diskutera sådant som handlar om döden.
Det som i forna tider var en självklarhet har blivit något som vi gärna ryggar och skyggar en del inför. Det spiller också över på politikens område och i olika professioner. Även om man inom professionen är van vid att människor dör är det så att detta får ett lite mindre utrymme än vad det kanske annars skulle ha.
Vår rädsla för döden spelar roll för satsningar och kanske också lite grann för den ställning som en viss gren inom vården kan ha när det gäller status och intresse från sådana som söker sig till vårdområdet.
Detta understryker ytterligare det som Cecilia Wikström har tagit upp, nämligen att det måste finnas ett utrymme för att få ventilera och diskutera existentiella frågor i livets slutskede då det ofta aktualiseras för människor och att vi har kompetent personal som i det sammanhanget kan vara ett stöd för den döende.
Det händer mycket på området, och det försökte jag beskriva i mitt svar. Glädjande mycket, får man säga. Det finns fortfarande mycket att efterlysa, men det finns ett stort medvetande runt om i Landstings- och Kommun-Sverige om detta. Jag själv, och flera av mina medarbetare, har medverkat i många olika konferenser.
Det finns ett sug och ett behov av att få diskutera detta och förstärka sitt kunnande. Viktiga saker att tänka på i detta sammanhang är för det första att stärka kompetensen för personal som redan i dag är verksam inom denna sektor, att man får möjlighet att prata med andra som jobbar med dessa frågor och möjlighet att vidareutveckla sitt kunnande på detta område.
För det andra ska vi arbeta vidare med att förstärka den palliativa vårdens utrymme inom vårdens grundutbildningar. Den ska vara en naturlig del av de utbildningar som kan komma att beröra människor som befinner sig i denna situation.
Vi ska fortsätta att arbeta med kvalitetsregister och jämförelser så att vi kan lära av de verkligt goda exemplen som finns. Det finns ingen som kan sägas göra allt perfekt, men på en del håll i landet har man lyckats bättre än på andra. Man har kommit längre i sitt tänkande, och genom jämförelser och spridning av kunskap om detta kan vi utveckla vården vidare.
Det handlar också om mer forskning. Vi ska stärka forskningen på detta område som har fått stå tillbaka under en längre tid. Det handlar också om frågor som rör etiska riktlinjer, rekommendationer och prioriteringar. Detta är ett område som ligger i den första gruppen efter de prioriteringsbeslut som vi har. Frågan är om vi alltid lever upp till det runt om i Sverige. De etiska frågorna är naturligtvis av största betydelse i sammanhanget.
Göran Hägglund (KD):
Jag kan nog skriva under på allt det som Cecilia Wikström har sagt. Vi är ganska dåliga i Sverige, väldigt dåliga i ett internationellt perspektiv, på att diskutera stora livsfrågor, frågor som ändå de allra flesta brottas med någon gång under sitt liv.
Vi vet att vi har en koncentration av sådana tankar hos många människor i livets slutskede, och där behöver det finnas människor i omgivningen som har en vana vid att resonera om sådana frågor och en kunskap som kan vara till hjälp.
Precis som Cecilia Wikström också stryker under har vi i dag en lite brokigare bild av det religiösa Sverige än för 50 eller 100 år sedan. Det gör ju att det måste finnas kunskap som bygger på de olika världsreligionerna så att alla kan få en möjlighet att mötas.
Hur det organiseras kanske man inte kan ha en enda mall för. Det kan säkert organiseras på olika sätt så att den som känner sig behöva det här samtalet och vill diskutera de här frågorna också får en möjlighet att göra det. Vi har varit inne på att vi redan har åstadkommit väldigt mycket förbättringar.
Det som vi pratade om nu senast är säkert ett område där väldigt mycket ytterligare finns att göra. Det gäller också det som Cecilia Wikström tar upp när det gäller att ingen ska behöva dö i ensamhet vilket, tycker jag, borde vara en självklarhet men som i dag inte är det.
Vi ser också att vi har en del brister när det gäller till exempel sådana i någon mening enkla saker som trycksår, som man ju med högt medvetande enkelt kan åtgärda eller se till att det inte uppkommer.
Vi vet att vi har en bristande kunskap om patientens önskemål beträffande var han eller hon vill dö och att vi har en bristande dokumentation genom de undersökningar som har gjorts på det här området. Här sker mycket stort och viktigt arbete, bland annat av Nationella rådet för palliativ vård.
Det sker väldigt mycket viktigt arbete runt om i Sveriges kommuner och landsting, och det finns all anledning att se om vi behöver ta ett större grepp omkring de här frågorna förutom det arbetet som i dag sker runt om i landet för att vi ska kunna hjälpa till och ge det stöd som kan behövas här och var.
Göran Hägglund (KD):
Jag vill tacka Cecilia Wikström för att hon har ställt den här interpellationen och för den här debatten, eller möjligen det samtal som har utspunnit sig här.
Sista ordet är inte sagt, ska inte vara sagt, utan detta är frågor som vi får all anledning att återkomma till för att diskutera hur vi kan utveckla en vård där man inte behöver vara rädd för att dö - så långt vi kan åstadkomma det med de metoder som vi har.
Vi behöver göra det här i samarbete med många olika aktörer eftersom det är många olika som är inblandade, och jag är väldigt glad att Cecilia Wikström tillhör dem.
Göran Hägglund (KD):
Det som Sven-Erik Österberg tar upp i sin interpellation handlar egentligen om två saker, två olika frågor. Vi kan börja med den senare frågan: Vad avser i så fall statsministern att vidta för åtgärder med anledning av planerna i Västmanlands läns landsting? Den frågan är inte en fråga för Sveriges riksdag. Den frågan är inte en fråga för regeringen i Sverige.
Den frågan är en fråga för de folkvalda företrädarna i Västmanlands läns landsting, en fråga för medborgarna i Västmanlands län. Jag tror att det är väldigt viktigt att vi har den här arbetsfördelningen klar för oss. Vi på den nationella nivån förväntar oss alltid att landstingen som vårdens huvudmän tar sitt ansvar för att bedriva verksamheten.
Vår uppgift är naturligtvis att se till att de har de befogenheter som möjliggör för dem att ta sitt ansvar för verksamheten. Jag menar att Socialdemokraterna nu ofta hamnar i en debatt som är tämligen ointressant för de många patienterna.
Man diskuterar privat och offentligt i stället för att diskutera hur vi uppnår bästa möjliga kvalitet, hur vi kan korta vårdköerna och därmed öka tillgängligheten och hur vi kan öka medborgarnas frihet när det gäller valet av vårdgivare. Jag tror att sådana saker spelar en större roll för människor än vad som står på de vårdanställdas rockar.
När det gäller de förändringar som häromdagen klubbades igenom här i riksdagen finns det en bred uppställning i Vård-Sverige. Remissinstanserna har varit väldigt positiva till den här förändringen. De som är aktiva inom vården i form av till exempel Läkarförbundet och Vårdförbundet tycker att det är väldigt bra att man tar bort en lagstiftning som fungerar som en hämmare. Jag tror inte att den lag som riksdagen häromdagen beslutade om över en natt kommer att revolutionera vården.
Däremot tror jag att den kommer att fungera som en signalgivare; den signalerar till aktörer att här är många välkomna att bidra till att utveckla svensk hälso- och sjukvård i stället för den politik som tidigare bedrivits och som gått ut på att försöka sätta käppar i hjulet för andra aktörer som vill bidra i utvecklingen av hälso- och sjukvården.
När det gäller den debatt som Sven-Erik Österberg refererar till var det så att nuvarande statsminister, dåvarande företrädare för oppositionspartiet Moderaterna Fredrik Reinfeldt, meddelade att han hade ringt runt till sitt partis företrädare ute i landet och frågat dem om det fanns några planer på utförsäljningar av sjukhus.
Han kunde i tv-debatten återkomma och säga att det inte fanns några sådana planer. Det var det besked som han gav. Vad riksdagen gjorde häromdagen var att fatta ett beslut som upphäver de förbud som har funnits i vissa delar för att ge klartecken till landstingen att själva disponera över sina egna resurser. Vi tror att beslut blir bättre om de fattas så nära medborgarna som möjligt.
Landstingen är huvudmän för vården runt om i Vård-Sverige, och därför bör de ha de här befogenheterna.
Göran Hägglund (KD):
Sven-Erik Österberg för ett resonemang om den centrala nivån kontra kommuner och landsting. Det är en diskussion som det finns anledning att föra uppenbarligen. Jag kan ha väldigt starka uppfattningar om vad man borde göra i en kommun. Jag kan ha det som privatperson, som riksdagsledamot eller som regeringsföreträdare. Men vi ska väl ändå tänka över: Behöver allt det som ni tycker och det som jag tycker bli lagstiftning?
Jag tycker inte det. Vi har ett förtroende för att de som står närmare verksamheten faktiskt kan fatta beslut som fungerar väl i den verklighet som de finns i. Annars får vi ett enormt arbete om vi ska reglera allting åt alla kommuner och alla landsting. Ge förtroende till dem som är folkvalda!
Låt oss stå till svars inför väljarna som kommer att utkräva ansvar om vi gör någonting som väljarna anser vara fel eller belönar om vi bedriver utvecklingen i en positiv riktning. Sven-Erik Österberg beskriver Västmanlandsmodellen, som han naturligtvis är mer kunnig om än vad jag är, som att det fina med den är att man kan beställa den vård som man vill ha. Själva poängen med avskaffandet av stopplagen är ju densamma.
Är det så att ett landsting upplever att det finns delar i verksamheten som skulle kunna läggas ut på någon entreprenör att genomföra, så beställer man en viss vård som någon annan utför. Man gör det naturligtvis om man tror att det blir bättre för patienten och om man kan göra det till en lägre kostnad. Annars gör man det inte. Sven-Erik Österberg säger att vi öppnar för dubbla väntrum.
Det är naturligtvis ett felaktigt resonemang. Det är tvärtom så att en vård som inte fungerar, en vård med dålig tillgänglighet där människor får vänta i oändliga köer är det som leder till vad som brukar kallas för gräddfilen. Människor med de större plånböckerna eller med arbetsgivare som är beredda att betala för att de anställda snabbt ska komma tillbaka köper sig vården förbi köerna i den offentliga vården.
Det är precis den utveckling vi har sett under de senaste åren när Socialdemokraterna haft makten. Antalet personer som har omfattats av privata sjukvårdsförsäkringar har ökat dramatiskt. Jag ser det som min uppgift att motverka detta eller att onödiggöra införskaffandet av dubbla försäkringar. Vi har en solidariskt finansierad vård.
Den ska vi organisera så effektivt att människor kan få den vård som de eftersträvar. Socialdemokratisk politik har lett till långa köer som i sin tur har lett till att människor som har haft mer pengar än andra har kunnat köpa sig förbi de köer som finns. Vi vill organisera vården på ett annat sätt. Det kommer att innebära att vi får en större koncentration på tillgänglighet och kvalitet.
Det är en politik som leder till ett större mått av valfrihet till gagn för den enskilde patienten.
Göran Hägglund (KD):
Man talar ibland om att man fäktar mot väderkvarnar, vilket betyder att man ser framför sig en fiende som i själva verket inte existerar men ändå fäktar mot den. Det var det som Sven-Erik Österberg gjorde sig skyldig till i det sista inlägget. Det är en dramatisk skillnad mellan svensk och amerikansk hälso- och sjukvård. I Sverige finansierar vi hälso- och sjukvården solidariskt och gemensamt.
Vi ger vården efter behov, inte efter plånbokens tjocklek. Men vi har sett en oroande utveckling under de senaste åren, som jag försökte redovisa i mitt tidigare inlägg, där människor inte har varit nöjda med vad det offentliga har kunnat erbjuda och har köpt sig förbi köer. Det är detta som har inträffat i Socialdemokraternas Sverige.
Är det någonting som har bidragit till något slags amerikanisering av vården så är det den misslyckade socialdemokratiska politiken som har lämnat människor med de minsta resurserna utanför.
När det återigen gäller Fredrik Reinfeldts besked kunde han efter att ha ringt till de moderata landstingsföreträdarna runt om i landet säga att det inte fanns några planer beträffande utförsäljningar av akutsjukhus. Det var också det svar jag gav tidigare.
Jag tror att Sven-Erik Österberg nu ägnar sig mycket åt att försöka sprida en annan bild av verkligheten än den som den svenska lagstiftningen ger möjlighet till och som den ska ge möjlighet till. Vi har av någon anledning inte samma ideologiska skygglappar som Socialdemokraterna har på just det här området.
Jag har svårt att förstå varför det skulle vara okej med privata alternativ i en viss form men att det just när det gäller sjukhus skulle vara omöjligt att lägga ut en viss del av verksamheten på andra.
Göran Hägglund (KD):
Mona Sahlin har frågat mig om jag har för avsikt att lägga fram förslag eller tillsätta utredningar med syftet att göra den svenska abortlagstiftningen mer restriktiv. Vidare har hon frågat mig om jag avser att titta närmare på förslagen om hur medicinska aborter kan hanteras snabbare genom att barnmorskorna får ett större ansvar.
Jag har redan i olika sammanhang deklarerat att regeringen inte har några planer på en förändring av abortlagstiftningen i restriktiv riktning. Så går jag över till den andra frågan. Enligt abortlagen får endast den som är behörig att utöva läkaryrket utföra abort. Åtgärden ska ske på allmänt sjukhus eller på annan sjukvårdsinrättning som Socialstyrelsen godkänner.
Vid tidig graviditet används som abortmetod antingen medicinsk abort eller kirurgisk abort . Det är kvinnan som väljer vilken metod som ska användas, med undantag för de fall då det finns medicinska hinder för någon av metoderna. Inför beslut om abortmetod måste en noggrann bestämning av graviditetens längd och en medicinsk bedömning göras.
För att bestämningen av graviditetslängden ska vara säker görs den vanligtvis med vaginalt ultraljud i samband med en gynekologisk undersökning. Vaginal ultraljudsundersökning är en metod som kräver relativt omfattande utbildning och fortlöpande träning. Det handlar också om att kunna skilja en patologisk graviditet, till exempel utomkvedshavandeskap eller spontan abort, från en normal graviditet.
Att ställa denna diagnos har barnmorskor i allmänhet inte utbildning och kompetens för. Det finns också kvinnor med medicinska tillstånd där komplikationer kan uppstå under abortförloppet eller efter aborten. Dessa kvinnor behöver utredas och övervakas speciellt. Därför krävs läkarkompetens. Allt detta visar, enligt min mening, att det behövs en läkare med gynekologisk kompetens i all abortverksamhet.
Jag har mot denna bakgrund inte för avsikt att vidta några åtgärder som skulle syfta till att möjliggöra för barnmorskor att utföra medicinska aborter. I dag sker abortverksamheten på de flesta kvinnokliniker som ett samarbete mellan läkare och barnmorskor, där läkaren gör den initiala bedömningen varefter barnmorskan sköter omvårdnaden i samband med själva aborten.
Barnmorskorna medverkar till exempel ofta i informationen före aborten och, i de fall det handlar om en medicinsk abort, i omhändertagandet i samband med att kvinnan får läkemedlet. Den förra regeringen gav i februari i år i uppdrag till Socialstyrelsen att se över vissa förutsättningar för abort vid tidig graviditet. Socialstyrelsen ska bland annat kartlägga eventuella väntetider i vården för abort vid tidig graviditet.
Utredningen har tagit sikte på att kartlägga var i hela vårdkedjan eventuella väntetider uppstår samt om de är av den storleksordningen att de kan förhindra kvinnan att välja abortmetod. Uppdraget till Socialstyrelsen förlängdes av den förra regeringen i september i år, vilket innebär att uppdraget ska redovisas senast i februari nästa år.
Jag vill avvakta resultatet av uppdraget innan jag tar ställning till eventuella ytterligare åtgärder.
Göran Hägglund (KD):
Till Mona Sahlin vill jag säga att jag redan tidigare som svar på en randanmärkning i början har deklarerat som svar på en fråga att regeringen avser att under nästa år lägga en proposition som rör utländska kvinnors möjlighet till abort i Sverige.
En fråga som används som argument i diskussionen kring att utvidga kretsen av yrkesutövare som kan genomföra abort är att det finns köer. Jag nämnde det arbete som pågår för att se hur det ser ut med köerna och hur långa väntetider vi har.
EPC, Epidemiologiskt Centrum på Socialstyrelsen, säger att det inte finns några uppgifter om köer och väntetider. SKL, Sveriges kommuner och landsting, säger att man inte har fått in några uppgifter om att väntetiderna för aborter är orimligt långa.
Ändå har Socialstyrelsen av den tidigare regeringen fått till uppgift att inventera och sammanställa bland annat frågor som rör väntetiderna när det gäller aborter. I det uppdraget ska de bland annat titta på om det finns regionala skillnader.
Socialstyrelsen har skickat ut en enkät till verksamhetschefer för samtliga abortkliniker i Sverige där man bland annat kollar frågor som rör väntetider. Man genomför också telefonintervjuer med hälso- och sjukvårdsansvariga i landstingen för att se hur väntesituationen ser ut.
Jag har i dag ingen grund för att säga att vi vet hur kösituationen ser ut. Så kommer vi till nästa fråga. Om det visar sig att det finns köer, är då det självklara svaret att man ska utvidga kretsen av de personer som kan utföra aborter? Det är naturligtvis inte självklart att man säger att man ska utvidga kretsen.
Det handlar ju ytterst om patientsäkerhet och att de kvinnor som genomgår en abort får en behandling som är så säker som den någonsin kan vara. Det ställer ju väldiga krav på utbildning och en mängd moment för att upprätthålla den skicklighet som fordras för att det här ska fungera på ett patientsäkert sätt.
Där är vi inte i dag. Därför kvarstår mitt svar.
Göran Hägglund (KD):
Självklart lyssnar jag på alla goda argument. Jag lyssnar för övrigt på alla argument över huvud taget och prövar dem också. Det vore konstigt annars. Det framställs nu i diskussionen som att den medicinska aborten är ett alldeles nytt påfund. Så är det ju inte riktigt. Den har använts i Sverige i närmare 15 år nu och har alltså praktiserats under en lång tid. Situationen är inte alldeles ny.
För Mona Sahlin, som ju satt i en regering till för några få veckor sedan, vill jag passa på att påpeka att det som nu beskrivs i ordalag av typen "Varför tveka en enda sekund? Det är obegripligt!" och så vidare ju uppenbarligen inte var någon självklarhet heller för den tidigare regeringen.
Det kanske finns några fungerande argument i den andra vågskålen som är värda att ta på allvar. Ytterst är det ju en fråga om patientsäkerhet. Den är allra viktigast och ligger till grund för det svar som jag har gett i dag.
Det handlar om att läkare ska kunna se risker för biverkningar, ska kunna bedöma det allmänna hälsotillståndet hos kvinnan, eventuella sjukdomar och läkemedelsanvändning för att kunna se om det finns speciella medicinska risker för just den här personen. Man kan under undersökningarna få fram många nya fynd som kanske inte är så enkla att tolka för den som inte är läkare.
Ytterst handlar det alltså om att inte utsätta kvinnan för större risker än vad nöden kräver.
Göran Hägglund (KD):
Om det finns starka skäl, det vill säga att vågskålen tyngs ned på andra sidan, är jag inte sämre än att jag kan ändra mig. Det vore konstigt annars. Men hittills har de argument jag har hört inte fått mig övertygad om att vi ska ändra på den ordning som nu gäller och som tar sin utgångspunkt i patientsäkerheten, som naturligtvis ska vara A och O för lagstiftaren.
Vi ska lösa de problem som finns när det gäller väntetider. Där måste vi ha ett samspel med sjukvårdshuvudmännen runtom i landet, så att ingen behöver vänta i onödan. Tack för en intressant debatt!