KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Monica Green har frågat mig vad jag avser att göra för att FN:s barnkonvention följs i alla beslut. De allra flesta beslut som berör barnets vardag tas i Sverige på lokal nivå, så nära barnet som möjligt. Det kommunala självstyret är en grundpelare för vår demokrati. Därför håller jag inte med Monica Green om att vad som behövs är mer statlig styrning av det kommunala beslutsfattandet.
Vad som behövs är mer av samsyn på barn och deras rättigheter samt förbättrad samordning mellan de olika aktörer som har ansvar för att skapa de bästa livsvillkoren för våra barn. Regeringen har i enlighet med detta bland annat gett ekonomiskt stöd till Partnerskap för barnkonventionen - ett kommunalt nätverk för erfarenhetsutbyte och kollegial granskning mellan ett flertal kommuner.
Regeringen deltar i såväl deras arbete som nätverket för barnets rättigheter samordnat av Sveriges Kommuner och Landsting. Vi bidrar även på det sättet till spridning av framgångsrika arbetsmetoder med att genomföra barnkonventionen på kommunal och regional nivå. Kunskapsutveckling, utbildning och kompetensutveckling av beslutsfattare, såväl politiker som tjänstemän på kommunal och regional nivå, är ett annat sätt att förbättra genomförandet av barnkonventionen.
Flera aktörer har fått ekonomiskt stöd av regeringen för sådana aktiviteter. Unicef har exempelvis tagit fram ett särtryck ur den handbok om tillämpningen av barnkonventionen som sedan har spridits till alla kommunstyrelser, landsting och statliga myndigheter i landet. Allmänna Barnhuset, Örebro universitet och Karolinska sjukhuset har drivit och driver utbildning och kompetensutveckling för beslutsfattare och personal på olika nivåer i kommuner och landsting.
Barnombudsmannen har fått medel att under 2010 anordna nationella barndagar - ett forum för erfarenhetsutbyte och kompetensutveckling. Barnombudsmannen har också på regeringens uppdrag tagit fram förslag till en strategi för det framtida arbetet med kunskapsspridning om barn, deras rättigheter och den praktiska tillämpningen av dessa rättigheter till yrkesgrupper vars arbete har konsekvenser för barn. Förslaget är under beredning i Socialdepartementet.
För ett ökat stöd till bland annat beslutsfattare på lokal nivå gav regeringen i december förra året Barnombudsmannen i uppdrag att utveckla ett uppföljningsverktyg för barnrättspolitiken så att måluppfyllelsen och kunskapen om tillämpningen av barnkonventionen kan öka på såväl nationell och regional som kommunal nivå. Uppföljningssystemet ska kunna anpassas till specifika behov i en region, i en kommun eller i en begränsad del av en kommun.
Regeringen undersöker också för närvarande möjligheterna till en bättre samordning med Sveriges Kommuner och Landsting även när det gäller genomförandet av barnkonventionen. Jag avser att återkomma till riksdagen med en redovisning av resultatet av våra ansträngningar på barnrättsområdet och arbetet med barnkonventionen.
Göran Hägglund (KD):
Tack för de engagerade inläggen i en fråga som förstås är otroligt angelägen! Det har nämnts att vi nyligen har haft ett jubileum. Jag ser det som en milstolpe när vi stannar upp och reflekterar lite över vad som har åstadkommits och vad vi behöver göra framöver. Här får man säga att barnkonventionen i sig har betytt ofantligt mycket, men vi är ju långt ifrån hemma.
Vi kan verkligen inte luta oss tillbaka och säga att nu är allt fixat i vårt land. Det vore en grov osanning. Jag tror att Monica Green är inne på något betydelsefullt när hon säger att det är enormt viktigt att återvinna kunskap och engagemang hos alla berörda, för vi har en genomströmning av personal, men förstås också av barn genom skola, förskola och alla områden där vi varje dag möter barn och naturligtvis föräldrar.
Det är viktigt att ha som en utgångspunkt. Samtidigt är det väldigt viktigt att se att det förmodligen inte finns ett enda grepp eller ett enda Alexanderhugg som löser allt utan det fordras ganska mycket av envetet gnetande.
Jag redogjorde i mitt inledande svar för väldigt mycket av det som vi gör tillsammans med till exempel Sveriges Kommuner och Landsting, tillsammans med kommuner som sluter sig samman, tillsammans med organisationer och tillsammans med myndigheter som vi arbetar med för att få det rätta tänkandet att genomsyra alla olika verksamheter som möter barn.
Föräldrarna är de viktigaste resurserna i det här sammanhanget. Där har vi kommit långt i dag i jämförelse med för 20 år sedan eller för 40 år sedan, men fortfarande finns det barn som är rädda för att komma hem därför att de riskerar att få stryk av sina föräldrar eller att behandlas på ett sätt som sårar känslor och själsliv hos barnen.
Vi har barn som far väldigt illa därför att de inte är sedda och uppmärksammade. De reagerar genom att bli väldigt utagerande, genom att svälta sig eller skära sig.
Vi kan inte säga med stolthet att vi har förverkligat barnkonventionen i Sverige, men jag tror att det något tråkiga svaret är att det inte finns ett Alexanderhugg utan att det handlar om väldigt många små åtgärder i vardagliga sammanhang, om utbildning, om information och om att inte nå bara dem som har direkt kontakt med barnen. Det tror jag ibland kan vara ett litet bekymmer.
Vi koncentrerar oss väldigt mycket på dem som är i direkt kontakt med barnen. De ska självklart ha bästa möjliga stöd för att kunna utföra sin viktiga uppgift, men det handlar också om nivåer ovanför som sätter ekonomiska ramar, som styr verksamheten mer genom beslut som andra så att säga får följa.
Även om vi har världens mest medkännande och kunniga barnomsorgspersonal kommer det inte att hjälpa särskilt mycket om de inte får rätt förutsättningar från till exempel den kommunala ledningen i form av chefer eller politisk ledning. Därför handlar det väldigt mycket om att lyckas nå relevanta beslutsfattare med ett kunnande som kan fungera som en bas i deras viktiga arbete.
Det handlar ytterst om att så många som möjligt, helst alla, fattar rätt beslut vid varje enskilt tillfälle av de faktiskt tiotusentals tillfällen som uppstår runt om i Sverige varje enskild dag.
Göran Hägglund (KD):
Jag ska bara påminna om vad jag sade i mitt första svar, som hänger ihop med vad jag sade i mitt andra inlägg. Vi har gett ekonomiskt stöd till ett kommunalt samarbete som handlar om erfarenhetsutbyte och granskning mellan olika kommuner. Där kan vi lära oss hur man framgångsrikt arbetar på det lokala planet för att få det att fungera ännu bättre.
Jag beskrev också arbetet med nätverket för barnets rättigheter samordnat av Sveriges Kommuner och Landsting. Jag beskrev också hur vi arbetar för spridning av framgångsrika arbetsmetoder för att genomföra barnkonventionen. Jag beskrev kunskapsutveckling, utbildning och kompetensutveckling av beslutsfattare, både politiker och tjänstemän på kommunal och regional nivå, som en viktig åtgärd för att förbättra genomförandet.
Jag beskrev hur vi har gett ekonomiskt stöd till många olika aktörer för att skapa ett bra underlag. Jag nämnde Unicef, Allmänna Barnhuset, Örebro universitet och Karolinska sjukhuset. Jag nämnde också att Barnombudsmannen har fått medel för att under året anordna nationella barndagar, ett forum för erfarenhetsutbyte och kompetensutveckling.
Jag beskrev att Barnombudsmannen på regeringens uppdrag har tagit fram en strategi för arbetet med kunskapsspridning om barn, deras rättigheter och den praktiska tillämpningen av de rättigheterna till yrkesgrupper vars arbete har konsekvenser för barn. Om det ska vi återkomma till riksdagen så småningom.
Jag beskrev också hur vi i december förra året gav Barnombudsmannen i uppdrag att utarbeta ett uppföljningsverktyg i barnrättspolitiken så att vi bättre kan nå målen på alla politiska nivåer. Jag nämnde också att vi undersöker möjligheten till en bättre samordning med Sveriges Kommuner och Landsting när det gäller genomförandet. Vi gör många viktiga saker.
Jag är öppen för nya tankar och idéer om vad vi kan göra ännu bättre. Jag tror också att vi alla som är verksamma i politiska partier också har en uppgift att göra gentemot alla våra aktiva på kommunal och landstingskommunal nivå, det vill säga att få in detta som ett arbetssätt.
Varför inte en profilfråga för partier att arbeta med - barns rättigheter - i de politiska sammanhang man finns med i? Fredrik Lundh ställde också frågan om barnkonventionen och inkorporering i lagstiftningen.
Det viktiga för mig är inte vilken juridisk status barnkonventionen har utan hur väl vi lyckas i samhället att respektera barnens rättigheter som de kommer till uttryck i barnkonventionen. Målet är att ge våra barn bästa tänkbara livsvillkor. Barnkonventionen är ett medel i det sammanhanget, inte målet. Jag är prestigelös i det här sammanhanget.
Vi valde i bred politisk enighet för många år sedan att implementera barnkonventionen på det sätt som har skett i lagstiftningen. Om vi kommer fram till att det kan göras bättre på ett annat sätt är jag beredd att resonera om det. Det viktiga är att vi lyckas så väl som möjligt när det gäller genomförandet av alla goda tankegångar och intentioner som finns i barnkonventionen. Formen är underordnad. Vi ska göra det som blir bäst för barnen.
Göran Hägglund (KD):
Det här är en viktig diskussion. Sista ordet är inte sagt, får inte vara sagt, i det här sammanhanget. Det här är en fråga som vi löpande behöver diskutera. Vad kan vi göra mer för att alla barn ska växa upp under trygga omständigheter i vårt land? Vi har mycket kvar att göra. Vi kommer tillbaka med ett dokument till riksdagen att ta ställning till och diskutera.
Vi får då möjlighet att ta upp frågan i ett mer uttömmande och bredare sammanhang. Det är av största vikt att enskilda politiker och partier engagerar sig i frågan. Hur väl vi lyckas här har naturligtvis enormt stor betydelse för vilket Sverige vi kommer att se i morgon och nästa dag.
Göran Hägglund (KD):
Fredrik Lundh har frågat mig vad jag avser att göra för att komma till rätta med den ökande barnfattigdomen. Barns ekonomiska situation är en viktig fråga för regeringen. Vi strävar efter att ge alla barnfamiljer förbättrade förutsättningar för en god levnadsstandard. Vi har i Sverige ett väl utvecklat stöd till barnfamiljer. Den ekonomiska familjepolitiken bidrar till att ge alla barnfamiljer förbättrade förutsättningar för en god levnadsstandard.
De behovsprövade stöden, som till exempel bostadsbidraget, är direkt riktade till de hushåll som har de lägsta inkomsterna. Även barnbidraget verkar inkomstutjämnande. Detta är en del av den politik som kommer familjer i ekonomiskt utsatta hushåll till del. Till detta kommer även rätten till ekonomiskt bistånd som garanterar barnfamiljer en skälig levnadsnivå. Att mäta ekonomisk standard är svårt.
Ett vanligt sätt är att mäta ekonomisk standard relativt sett. Under de senaste åren har det blivit mer lönsamt att arbeta, och många familjer med förvärvsinkomst har fått det bättre.
Det faktum att de ekonomiska familjestöden är fasta belopp eller följer prisutvecklingen snarare än inkomstutvecklingen gör att den disponibla inkomsten för ensamstående med barn - vars inkomster i högre grad utgörs av ekonomiska familjestöd - halkar efter i tider av reallöneutveckling.
En konsekvens av detta blir att hushåll som i hög grad är beroende av stöden inte får samma utveckling av sin disponibla inkomst jämfört med hushåll vars inkomster i större utsträckning består av löneinkomster. Det innebär dock inte att den absoluta standarden har minskat för hushåll med låg ekonomisk standard. Ytterligare en effekt är att barn som bor växelvis hos båda föräldrarna i statistiken räknas som barn till ensamstående.
Dessa barn, 120 000 år 2006, får ta del av båda föräldrarnas inkomst, vilket för de allra flesta borde ge en bättre ekonomi än vad statistiken visar. Men faktum kvarstår, barnfamiljernas viktigaste inkomstkälla är förvärvsarbete, vilket innebär att åtgärder som skapar bättre förutsättningar till arbete är den viktigaste åtgärden för att möjliggöra en god ekonomisk standard.
Långsiktigt måste målsättningen vara att skapa förutsättningar för människor att försörja sig själva. Ingen ska behöva vara beroende av ekonomiskt stöd. Där är drivkrafter för arbete en viktig del, och regeringens satsningar inom skatteområdet är av stor vikt för att göra det mer lönsamt att arbeta. Samtidigt har satsningarna inom såväl arbetsmarknads- som utbildningspolitikens område förstärkts för att möta effekterna av den ekonomiska nedgången.
Genom exempelvis förstärkningar av nystartsjobben, fler platser inom yrkeshögskolan och yrkesinriktad gymnasial vuxenutbildning samt stöd till arbetslösa genom coachning och fler praktikplatser ges ökade möjligheter till kompetensutveckling och utbildning för arbetslösa. Det är viktigt att förhindra en långvarig frånvaro från arbetsmarknaden, men under tiden med arbetslöshet finns de sociala trygghetssystemen där som stöd.
Göran Hägglund (KD):
Jag har varken sagt det ena eller det andra som påstås i slutet av det senaste inlägget. Målet för regeringens politik är förstås att fler människor, alla som kan och har förmåga att komma i arbete, ska arbeta. De som till exempel är sjuka eller behöver förtidspensioneras ska inte arbeta. Det ska finnas trygghetssystem som fångar upp och hanterar deras situation.
Vi behöver stärka situationen för barnen i Sverige på många sätt. Vi talade i en tidigare debatt i dag om ett antal åtgärder. En av dem handlar förstås om ekonomiska förbättringar för barnfamiljerna. En förbättring som vi föreslagit gäller skattesänkningar. Där har Socialdemokraterna vid varje enskilt tillfälle sagt: Nej, det ska vi inte göra.
Ja, vi ser kanske att det skulle förbättra ekonomin för hushållen, för undersköterskan och metallarbetaren, men vi vill ändå inte acceptera det. I efterhand har de dock köpt förslaget. Om skattesänkningar nu är så förfärliga undrar jag varför de då inte föreslår att vi går tillbaka och lägger oss på 2006 års nivå. Varför gör man inte det om man tror att skattesänkningar är det som föröder landets ekonomi?
Vi har gjort skattesänkningar för att förstärka och förbättra medborgarnas ekonomi, skapa ett större ekonomiskt utrymme för hushållen och därmed möjliggöra för fler att leva på sin lön. Ska kommunerna få långsiktiga ekonomiska besked, frågades det.
Vi har tillskjutit extra pengar till kommunerna just för att motverka den stora svacka som de har gått in i, den svacka som uppkommit när människor förlorat arbetet och skatteintäkterna därmed minskat för kommunerna. Vi har skjutit till pengar för att utjämna. Vi kan inte säga att vi därigenom löser kommunernas alla ekonomiska problem, men vi har velat jämna ut den grop som uppstått ekonomiskt för kommunerna.
Självklart tittar vi mycket noggrant på kommunernas ekonomi, och om det behövs kommer vi att göra mer. Om vi upplever att kommunerna i ljuset av allt bättre ekonomiska prognoser får större stabilitet i sina ekonomier ska vi inte ge mer pengar den vägen, utan då ska vi naturligtvis använda pengarna till andra angelägna ändamål.
Monica Green säger att Socialdemokraternas budget går ihop. Om man tittar på dokumenten kan man se att det skulle leda till en väsentligt sämre ekonomisk tillväxt än den som åstadkoms med regeringens politik. Se bara på problemet om vi hade blivit sittande med en bilfabrik. Det hade varit ett betydande problem för ett land eller en regering att hantera.
Socialdemokraterna löser nästan varje fråga som dyker upp med nya utgifter även om de sedan inte täcker in det budgetmässigt. Nästan varje inlägg i riksdagen handlar om ytterligare medel till områden som de inte har täckning för i sin budget. Jag har respekt för att det i opposition är lätt att dras med. Man vill göra mer.
Jag tror samtidigt att det är viktigt att oppositionen har respekt för att regeringsställning kräver ansvarstagande, att plus och minus sammantaget ska gå ihop. I annat fall kommer det att gå riktigt illa för ett land som Sverige.
Göran Hägglund (KD):
Jag vill peka på det som jag sade i mitt första inlägg och som Fredrik Lundh antingen inte fullt ut förstår eller väljer att bortse från, nämligen att det gäller att skilja på relativ fattigdom och absolut fattigdom. När skatten sänks för att fler människor ska komma i arbete leder det till att den relativa fattigdomen ökar, men det betyder inte att den absoluta fattigdomen ökar.
Det är viktigt för alla som följer denna debatt att ha det klart för sig. Fredrik Lundh är irriterad över att jag pekar på skattesänkningar som en viktig åtgärd för undersköterskan, metallarbetaren, polisen, läraren, yrkesgrupper som tillhör de vanliga.
Han är irriterad över det, och det är förstås besvärande att inse att hans politik innebär att dessa människor varje månad får färre hundralappar till hushållet jämfört med vad de får med regeringens politik. Kommer fattigdomen att öka eller minska om man får mindre pengar kvar i plånboken? Den kommer naturligtvis att öka.
När det gäller skola och förskola har regeringen gjort insatser som saknar motstycke i svensk modern ekonomisk politik genom tillskott till kommunsektorn för att hantera den utomordentligt svåra situation som uppkom. Vi följer situationen noga. Vi följer noggrant hur kommunerna klarar av sina uppgifter när det gäller äldreomsorgen, sjukvården, skolan, förskolan och andra viktiga områden.
Det blir lite lustigt när en viktig åtgärd för Fredrik Lundh blir att avskaffa valfrihetsreformer på familjeområdet, som om det skulle vara lösningen i detta sammanhang. Detta är ytterligare en möjlighet för familjerna att välja det som de själva anser vara det bästa för sina barn.
Göran Hägglund (KD):
Jag vill tacka för inläggen. Det första jag vill säga är att det är väldigt viktigt att man gör det här utifrån vetenskap och beprövad erfarenhet, som också Finn Bengtsson är inne på.
Jag tror att det är lätt att man inför det som är en sluten värld för många i samhället utanför blir förvånad, förbluffad och kanske till och med skrämd av det som man ser i ett sådant här inslag och att det därmed åstadkommer reaktioner som inte är särskilt kloka. Det är därför viktigt att ta kloka steg i det här sammanhanget.
Socialstyrelsen håller på att arbeta med nationella riktlinjer när det gäller depressionssjukdomar och ångestsyndrom. De har tagit fram en första preliminär version som är ute på remiss, där många aktörer naturligtvis har möjlighet att lämna sina synpunkter. Den slutliga versionen av riktlinjerna ska presenteras senast den 31 mars i år, så det ligger ganska nära i tiden.
Det datumet är naturligtvis ett väldigt viktigt event. När det handlar om frågan om forskningsbaserade riktlinjer och uppföljning av behandling med just ECT har Socialstyrelsen regeringens uppdrag att påskynda utvecklingen av grunddata och kvalitetsindikatorer för att förbättra verksamhetsuppföljningen inom psykiatriområdet. Det ska också kunna ge en bild när det gäller ECT-behandlingar.
Det kommer dock att dröja längre, ända till den 1 juli 2012. Som jag var inne på i mitt interpellationssvar har vi träffat en överenskommelse med Sveriges Kommuner och Landsting när det handlar om att stimulera heldygnsenheter, där tvångsvård ingår, för att öka kvaliteten i vårdarbetet och förbättra rehabiliteringsmöjligheterna för patienterna.
För att få del av pengar som vi skjuter till, 50 miljoner kronor per år, ska man bland annat rapportera all tvångsvård och alla tvångsåtgärder till patientregistret. På det viset får vi en bättre bild av hur vanligt det är med ECT-behandling och om ECT-behandling sker med eller mot en persons samtycke.
Den tredje frågan som Elina Linna ställde var om man talar med patient- eller närståendeorganisationer i det här sammanhanget. Det gör Socialstyrelsen.
De har i uppdrag att skaffa sig en nationell bild av kunskapsläge, praxis och erfarenheter genom bland annat hearingar med experter inom psykiatri och neurologi och företrädare för patient-, brukar- och närståendeorganisationer, SKL, verksamhetsföreträdare, professionsorganisationer och så vidare. Man tittar på hur situationen ser ut i våra grannländer i Norden för att lära av situationen där.
Man tar också in handlingar från HSAN för att se hur många anmälningar som gjorts och för att lära av detta. Det är naturligtvis centralt att vi skaffar en så pass bra kunskapsbild som möjligt. Med detta sagt ska de behandlingar som erbjuds vila på vetenskap och beprövad erfarenhet.
Jag tror att man ska akta sig väldigt noga för att skrämma upp eller skapa oro kring behandlingsformer som i många fall har visat sig vara de enda som fungerar. När läkemedel inte räcker till eller ger biverkningar som är alltför stora är det här många gånger en lösning som innebär stora förbättringar för enskilda patienter.
Göran Hägglund (KD):
Det är förstås tillåtet att lyfta upp varje fråga, men med den möjligheten följer också ett ansvar att föra diskussionen på ett klokt sätt. Det tycker jag att Elina Linna har gjort i talarstolen. Sedan kan jag ha synpunkter på hur själva interpellationen har utformats. När det gäller mer kvalificerad behandling medför den tyvärr ofta en viss risk.
Det gäller till exempel nästan varje operation som genomförs. Men man måste i varje enskilt fall väga riskerna mot den effekt som behandlingen har om den är framgångsrik. Oftast kommer man då fram till att det är klokt att göra det. Behandlingen måste självfallet utföras korrekt och i den omfattning som bedöms vara lämplig med tanke på den enskilda patientens situation.
Det är också viktigt att stryka under att ECT ibland är den enda fungerande behandling som finns till hands när det gäller till exempel svåra depressioner. I vissa fall är den behandlingen direkt livräddande.
Jag tror att det är viktigt att pröva om det finns svåra biverkningar, att det är ordning och reda i uppföljningen av det som utförs men att man inte kastar ut barnet med badvattnet i detta sammanhang.
Framför allt kanske vi som politiker inte ska tro att vi är de som kan döma ut behandlingsmetoder som vilar på vetenskap och beprövad erfarenhet, utan här ska vi nog luta oss tryggt mot vetenskapen. Det kan självfallet se annorlunda ut. Man kan göra olika bedömningar i olika länder.
Det kan vara så att det ser ut på ett visst sätt i dag i förhållande till hur det såg ut för 20 år sedan, och om 20 år kan det finnas ny kunskap på bordet. Därför ska man inte vara rädd att diskutera. Men det gäller alltid att diskussionerna, inte minst när det är sköra personer, förs på ett ansvarsfullt sätt så att konsekvenserna inte blir andra än de som jag ärligt tror att man är ute efter.
Göran Hägglund (KD):
När det gäller den sista frågan, som handlar om ersättning till personer som har drabbats av felbehandling med ECT och fått bestående men, behandlas ECT precis som andra områden som kan vara föremål för liknande diskussion.
Om behandlingen sker i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet och om den har skett på ett korrekt sätt kan inte patientförsäkringen tillämpas.
Men om behandlingen sker på fel sätt men i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet finns patientskadelagens stadganden om patientskadeersättning som kan vara tillämpliga i det här sammanhanget. Avslutningsvis vill jag säga att det här är en viktig diskussion. Det är ett område som är okänt för väldigt många, och det är viktigt att diskutera det.
Jag är också glad över många av de initiativ som vi har tagit långt tidigare, innan det här inslaget kom, som gör att vi skaffar oss en bra grund för fortsatta diskussioner om det här och att vi får en utformning av behandlingsformerna som gör att vi har uppdaterat utifrån de absolut bästa kunskaper som finns. Det behöver vi.
Detta behöver vården känna trygghet i. Det behöver naturligtvis också alla personer som behöver vården. Det handlar om att man vet att vi använder de bästa metoder som över huvud taget finns att tillgå.