KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Egentligen tycker jag att Hillevi Larsson borde be om ursäkt. Ingenting har hänt sedan 1998, säger hon. Det är verkligen inte sant. Både polisen och Kriminalvården har utvecklats betydligt under de här åren. Även insikten om barns särskilda behov och förmågan att ta till vara och förstå har utvecklats ganska ordentligt, vågar jag påstå. Den forskning som hänvisas till är från 2009, och det har ju hänt en del sedan dess också.
Jag menar inte att allt är perfekt, långt därifrån. De flesta anstalter är rätt otrevliga ställen att vara på i meningen att det är en mycket speciell miljö. Det är också en mycket speciell situation att ha en förälder som har dömts för ett sådant allvarligt brott att denne blir intagen på anstalt och inte längre kan vara med sin familj och sina barn.
Alla har inte barn, och alla tar inte heller ansvar för de barn de har.
Ett barn i den situationen får naturligtvis många negativa erfarenheter av situationen som sådan, men att påstå att inget har gjorts av myndigheterna för att förbättra och underlätta för dessa barn är fel.
I dag erbjuder kriminalvården intagna föräldrautbildningen och utbildning i föräldraansvar. Det är viktigt och något som ganska många behöver lära sig mer av. Man kan också själv ha funderingar över vad föräldraskapet innebär och hur det ska fungera.
Syftet är att använda en del av tiden på anstalt för att komma ut som en bättre person när det gäller att ta ansvar för barn och ungdomar. I diskussionen ska man också ta med att det handlar om en begränsad tid.
Det är viktigt att det som sker vid polisens agerande och i samband med domstolsförhandlingar och annat sker på ett bra sätt utifrån barnperspektivet, men även möjligheten att komma ut som en bättre person är viktig. Då är möjligheten att få ett arbete inte ointressant.
Vi vet att en av de enskilt viktigaste faktorerna för att en intagen inte ska återfalla i kriminalitet, vilket dess värre många gör, är att de kan få ett arbete. Att ha det som en viktig prioritering för placering är ganska klokt. Det är inga enkla frågor. Familjesituationerna är ofta komplicerade. Jag vidhåller dock att det är rätt att vi har barnansvariga på varje anstalt.
De ansträngningar som görs ger en förhållandevis bra situation sett utifrån att fängelse och kriminalitet aldrig är bra inslag i någons barndom eller uppväxtmiljö. Det är klart att det finns ett trauma och att det blir stora svårigheter. Det kan vi nog aldrig komma ifrån. Man ska också vara klar över att besök på fängelser kan ha sina sidor.
Barn kan utnyttjas. Som jag nämnde tidigare går säkerheten alltid först, men en del vill ha besök av barn för att det är lätt att skicka med barnen saker eller lämna information med mera. Det innebär att även besökande barn måste visiteras, att man måste ha kontroll över besöket och annat, vilket sätter barnen i en speciell situation.
Kriminalvården har som grundprincip att utgå från barnets bästa och att i samråd med socialtjänsten, för de kontakterna har man alltid, utgå från vad som är bäst för barnet.
Beatrice Ask (M):
Vill någon träffa mig är det bara att höra av sig. Jag har både mejl och telefon, så det är inga konstigheter. Jag träffar hela tiden människor som forskar och arbetar med olika frågor som har bäring på rättsväsendet, och detta är en viktig fråga. Barnombud kämpar i motvind, säger Hillevi Larsson. Det kan nog variera.
Det är väl som i alla andra sammanhang att man som professionell kan känna ett ens ämnes- och ansvarsområde borde få högre prioritet och mer utrymme. Faktum är dock att vi har ansvariga för barnverksamheten på varje anstalt. Jag har besökt rätt många anstalter och kan konstatera att de har bra besöksrum och annat. Det är inte lyxigt eller fantastiskt, men det finns ambitioner och de gör så gott de kan för att det ska bli bra för barnen.
Jag känner också till sagoprojektet och annat. Många projekt är bra. Det svåra är att få in det i den vanliga verksamheten och att få det att fungera över tid. Där finns det inom kriminalvård, polis och alla andra myndigheter alltid mer att göra. Jag delar inte Hillevi Larssons uppfattning att inget har hänt. Det har hänt mycket.
Låt mig som hastigast nämna att vi vid ett besök i förra veckan gick igenom ett stort narkotikaärende. Vid ett tillfälle skulle man göra en insats mot fem lägenheter där det fanns misstänkta inblandade i detta narkotikasammanhang. I något fall var båda misstänkta.
Det fanns många barn i dessa sammanhang, och i varje insats fanns socialtjänsten med. Min erfarenhet är att man alltid, för att över huvud taget kunna genomföra insatser från polisiärt håll och om man har möjlighet att planera, måste jobba tillsammans med socialtjänsten - ur ett barnperspektiv men också för att hela insatsen alls ska fungera.
Beatrice Ask (M):
Jag vill naturligtvis önska interpellanten en trevlig sommar också, även om det är någon vecka kvar. Ja, det förebyggande arbetet är oerhört väsentligt. Det är väl viktigt att polisen i mån av resurser, tid och annat besöker skolor och har ett aktivt arbete även visavi de yngre barnen. Det är bra, men det är alltid en fråga om prioriteringar.
Vad regeringen har försökt göra med sina resurssatsningar är att få ut fler synliga poliser i vardagen, i stadsmiljöerna nära barn och ungdomar. Detta har lett till att vi i dag har betydligt fler ungdomspoliser, det vill säga poliser som är ungdomsinriktade. I någon mån har vi alltså kommit närmare, men detta kräver alltid stora resurser.
Jag menar att det alltid måste göras prioriteringar, och ibland kan det faktiskt vara relevant att ägna sig åt ledarungdomarna för att så att säga plocka dem av mattan. Ingvar Nilssons forskning och den nationalekonomiska rapport som han har skrivit - han har skrivit flera - är intressanta, framför allt eftersom de visar de ekonomiska konsekvenserna av våld.
I det korta perspektivet är det naturligtvis kostnader för polis och sjukvård, men i det längre perspektivet är det socialförsäkringssystemet och bristen på skatteintäkter som är den stora kostnaden. Självklart har vi också inom regeringen diskussioner om långsiktiga effekter av olika typer av investeringar, och det är ett av skälen till att vi har satsat väldigt mycket på rättsväsendet.
Vi ser ju att genom ett bra rättsväsen som fungerar bättre skapar vi bättre förutsättningar inom många områden. Det betyder dock inte att vi är färdiga, utan det finns mycket kvar att göra. Det ska vi fortsätta diskutera efter sommaren, Lena och jag.
Beatrice Ask (M):
Lars Johansson frågar vad jag och regeringen avser att göra för att öka utredningskapaciteten inom polisorganisationen. Vidare undrar Lars Johansson om det inte är dags att införa en utredningsgaranti som innebär att alla som anmäler ett brott får återkoppling inom en månad om hur ärendet utreds. Regeringen delar Lars Johanssons uppfattning att fler brott behöver klaras upp. Brottsutrednings-verksamheten tillhör en av polisens kärnuppgifter.
Regeringen har också vidtagit flera åtgärder för att öka brottsuppklaringen. Genom att tillföra ökade resurser har riksdag och regering förbättrat förutsättningarna för rättsväsendet att utreda och lagföra brott. Riksdag och regering har också gett polisen ökade befogenheter inom ramen för sitt förundersökningsledarskap i syfte att effektivisera utredningsprocessen.
Vidare har myndigheterna, däribland Polisen och Åklagarmyndigheten, haft regeringens uppdrag att i samverkan med varandra förbättra bekämpningen av såväl mängdbrott som grov organiserad brottslighet. Polis och åklagare har också haft i uppdrag att granska resultatet och kvaliteten i brottsutredningsverksamheten för att se hur verksamheten kan utvecklas ytterligare.
Myndigheterna arbetar nu med att utveckla verksamheten utifrån resultatet av granskningarna. Även Brottsförebyggande rådets delrapport om satsningen på fler poliser pekar på att det finns potential för polisen att öka brottsuppklaringen, detta genom att styra resurserna så att fler och mer långtgående utredningsåtgärder på brottsplatserna kan vidtas.
Ser man över en längre tidsperiod har antalet brott som rättsväsendet lyckats knyta en gärningsperson till ökat. År 2012 var antalet personuppklarade brott nästan 10 procent fler än 2006. Däremot har den så kallade personuppklaringsprocenten legat förhållandevis konstant under många år, vilket beror på att också inflödet av anmälda brott har ökat.
Polis och åklagare har därmed lyckats hantera den ökade belastning som en större mängd brottsanmälningar innebär. Den tydliga ökningen av antalet personuppklarade brott som vi kunde se efter 2006 har dock avstannat, vilket regeringen ser allvarligt på. Jag har varit tydlig med att Rikspolisstyrelsen och samtliga polismyndigheter nu måste fördjupa sin resultatanalys så att relevanta åtgärder kan vidtas för att vända den här utvecklingen.
Det är självfallet viktigt att handläggningen av brottsärenden inte drar ut på tiden. Det är också betydelsefullt att målsäganden hålls informerad fortlöpande om läget i utredningsprocessen. Här kan polisen bli bättre, och jag överväger om det finns behov av åtgärder på det området.
Utredningsverksamhetens resultat beror dels på omständigheterna i de ärenden som kommer in, dels på vilka resurser de brottsbekämpande myndigheterna har och hur resurserna används. Min bedömning är att polismyndigheterna måste lägga kraft på att säkerställa att det i utredningsverksamheten finns tydliga rutiner, en aktiv styrning och uppföljning, kompetent och motiverad personal samt effektiva arbetsprocesser. Det finns alltså en hel del att göra.
För att nå dit krävs ett långsiktigt och uthålligt arbete på alla nivåer.
Beatrice Ask (M):
År 2012 personuppklarades nästan 235 000 brott, vilket är en ökning med 9 procent i förhållande till 2006. Personuppklaringsprocenten har precis som interpellanten säger legat runt 17 procent sedan alliansregeringen kom till makten. Att det ligger på samma nivå kan man naturligtvis ha synpunkter på.
Man ska dock komma ihåg att ökningen av antalet ärenden är omfattande, vilket innebär svårigheter. Man måste nämligen också ta hänsyn till vilken komposition av olika typer av brott som ligger i antalet anmälda brott. Vi får till exempel fler anmälningar vad gäller våld i nära relationer, som ofta är rätt besvärligt att utreda, i synnerhet om man inte kommer i tid.
Bevissvårigheterna är särskilt besvärliga, och det är bekymmersamt. Därtill kommer internetrelaterade brott, där vi har utmaningar när det gäller utredningstiden. Det finns alltså förklaringar. Regeringen tycker inte att detta är okej. Vi anser att egentligen ska alla brott utredas.
Det finns säkert något brott polisen inte kan klara upp, men i princip måste målsäganden få en rimlig förklaring och polisen ska helst hitta den som är ansvarig för att ha begått ett brott. Sedan förstår alla att det inte går till hundra procent. Vi kan göra mer, och vi måste bli bättre. I det perspektivet ska man se alla de uppdrag vi har lagt ut.
Jag tror inte att det viktigaste för att komma till rätta med problemen är att sätta en tidsfrist för information till målsäganden, även om det är en viktig punkt, utan jag tror att det handlar om att förbättra kvaliteten i utredningskapaciteten. Jag nämner gärna att vi också tittar på möjligheten att använda fler civila utredare för att hitta nya infallsvinklar på en del av problemen.
Beatrice Ask (M):
Jag tror inte att Gunvor G Ericson och jag har så olika uppfattningar i sak. Men låt mig gärna säga något när det gäller detta med den dagliga verksamheten. Jag tror att det är väldigt viktigt att man faktiskt lär sig att leva ett normalt liv. Det är en del som behöver träning i det. Däremot behöver de inte alltid utredning och vård. Man ska ha klart för sig att de som döms till fängelse är, trots sin bakgrund och trots det de har gjort, vuxna människor.
De klarar av ganska bra saker, och det är kanske inte nödvändigt att det är en viss yrkeskategori alla gånger som genomför det, även om det i vissa sammanhang är rätt. Det är en väldigt varierande verksamhet.
Det som är en akilleshäl på många håll är att vi har anstalter som inte är anpassade för självhushåll eller att man ska ta sitt eget ansvar men också att det krävs ganska gott självförtroende och en bra utbildning för att faktiskt våga ställa krav på de intagna. Det måste man göra i olika situationer. Bor det fem stycken i en korridor, ungefär som när man läser vid universitetet, blir det många konflikter och annat.
Då måste det vara ordning och reda. Då måste vissa regler gälla, och man måste genomföra det hela. Det fungerar ganska bra på en del håll. Jag besöker ofta anstalter. Inte minst på Hinseberg, där man har byggt nytt, har vi vad gäller de nya avdelningarna en väldigt bra självhushållsverksamhet, där de intagna alternerar och får träna det vardagliga, vilket är nog så viktigt. Däremot vill jag inte ställa det mot arbetslinjen.
Jag menar att ambitionen måste vara både att man ska förbereda sig för ett arbete och att man ska klara sina dagliga göromål som människa, hålla sig ren, se till att kläderna är hyfsade och sköta ett hem. Det är viktiga saker. Vi ser de här helheterna, och vi jobbar med innehållet i verkställigheten. Men det är också viktigt - det ska sägas i den här diskussionen - att säkerheten är hög.
Det är ju på grund av våldsamheter, ofta, eller andra typer av kriminella handlingar som man är intagen. Då är säkerheten A och O.
Beatrice Ask (M):
Morgan Johansson har frågat statsministern vilka initiativ som statsministern avser att ta för att regeringen och Regeringskansliet på ett tydligare sätt ska respektera och skydda den svenska offentlighetsprincipen. Frågan har överlämnats till mig. Offentlighetsprincipen är en av hörnstenarna i ett demokratiskt samhälle. Vad offentlighetsprincipen slår fast är att allmänheten ska ha rätt till insyn i och kunna kontrollera myndigheternas agerande.
Ett av de viktigaste uttrycken för offentlighetsprincipen är allmänhetens rätt att ta del av allmänna handlingar. Denna rätt är av stor betydelse för den allmänna debatten och medborgarnas ställningstaganden i olika samhällsfrågor. Sverige är ett föregångsland på detta område, inte minst i Europa.
Det är en viktig prioritering för regeringen att i förhandlingsarbetet i EU värna offentlighetsprincipen och att bevaka att de regler som, till följd av ett svenskt initiativ, finns i EU på detta område upprätthålls. Regeringskansliet är en öppen organisation. Offentlighet och insyn ska prägla verksamheten.
Det görs betydande insatser inom Regeringskansliet för att på bästa sätt ge allmänheten och journalister en hög servicenivå. Varje ärende ska hanteras korrekt och skyndsamt. Ärenden som rör rätten att ta del av allmänna handlingar är högt prioriterade och behandlas med förtur för att tryckfrihetsförordningens krav på öppenhet och skyndsamhet i hanteringen ska säkerställas.
Det har under senare år skett en ökning av antalet förfrågningar, och ärendena har blivit mer komplexa. Detta ställer krav på de rutiner och den organisation som behövs för att ärendena ska kunna handläggas skyndsamt och för att vi även i övrigt ska kunna hålla en hög servicenivå.
Det är förstås av yttersta vikt att såväl regeringen som Regeringskansliet tillämpar de sekretessbestämmelser som är beslutade av riksdagen på ett korrekt och noggrant sätt. Regeringskansliets handläggning och organisation ska anpassas för att möta det ökade antalet förfrågningar från allmänheten. Det pågår ett arbete med att ytterligare utveckla arbetsformerna inom hela Regeringskansliet i fråga om hanteringen av allmänna handlingar.
I de här viktiga frågorna är ambitionen att kontinuerligt granska den egna tillämpningen av reglerna i syfte att säkerställa fortsatt öppenhet på det sätt vi alla önskar.
Beatrice Ask (M):
Vi lyssnar givetvis på den kritik som KU och Justitieombudsmannen har lämnat. Redan innan kritiken lämnades hade vi inlett ett arbete inom förvaltningsavdelningen för att bättre kunna ta hand om ett ökande antal ärenden. Inom ramen för det pågående arbetet beaktas konstitutionsutskottets och JO:s kritik. Inom förvaltningsavdelningen överväger man just nu att tillsätta ett särskilt projekt för att arbeta vidare med en del av frågorna.
När det gäller KU:s granskning av UD handlade kritiken om att diariet inte var tillgängligt för allmänheten. Numera kan allmänheten söka på egen hand i diariet. Det gick inte tidigare. KU pekade också på att det i ett fall saknades en uppgift om datum i en sekretessmarkering. Det var ett förbiseende som man kan beklaga. I JO:s beslut prövades ett par ärenden där JO ansåg att Regeringskansliets handläggning varit för långsam.
Det är naturligtvis allvarligt, och det kan man beklaga. Men även i de fallen kan jag konstatera att åtgärder har vidtagits för att tillgodose allmänhetens tillgång till allmänna handlingar. Förvaltningsavdelningens roll som samordnare och stöd i vissa typer av ärenden har som sagt lett till ökad enhetlighet och ökad effektivitet i det viktiga arbetet.
När det gäller KU:s granskning av vissa handlingar i den så kallade Saudiaffären fanns det ett e-postmeddelande som inte hade diarieförts på Försvarsdepartementet och som tyvärr raderades därefter. Någon annan kritik lämnades inte. Det rörde sig om ett förbiseende även i det fallet. Det är viktig kritik som kommer från de olika institutionerna, och vi tar det på stort allvar.
Jag tror att det är viktigt att se det ökande antalet ärenden som kommer och den komplexitet som de numera ofta har. Det är viktigt att säkerställa bra rutiner och enhetlighet inom Regeringskansliet för att hantera det.
Mitt svar på frågan som Morgan Johansson ställer om vi kan förvänta oss en bättre hantering är: Ja, självklart är det min absoluta ambition att både skyndsamheten och korrektheten i hanteringen av de olika typer av förfrågningar som kommer ska vara riktig. Jag tror att det är viktigt för allmänhetens förtroende att vi har regler på området.
Jag vill gärna påpeka att den prövning och det sätt som vi arbetar på följer många års erfarenhet och rutiner som har legat till grund för arbetet. Men ökad efterfrågan och ökad komplexitet måste hanteras. Det innebär att vi ständigt behöver förnya och fundera över de regelverk som finns. Däremot måste vi hålla på lagar och regler som riksdagen har beslutat om.
Det handlar ibland om sekretessmarkeringar eller sekretesskydd eftersom det också finns integritetsaspekter i olika typer av handlingar och ärenden. Det måste också hanteras på ett korrekt sätt. Annars blir det fel. Det finns goda skäl för att detta granskas, diskuteras och prövas. Och det arbete som pågår inom Regeringskansliet leder fram till en bättre tingens ordning än vi har kunnat se.
Jag vågar dock påstå att det inte har berott på ovilja eller ointresse utan snarare på de förändringar vi kan se i ärendetillströmningen, men också på grund av den komplexitet som prövningen av varje enskilt ärende faktiskt innebär.
Beatrice Ask (M):
Tack, Morgan Johansson, som uppenbarligen inte tror att jag är dum i huvudet utan faktiskt har förstått frågorna. Det är bra. Det finns ett mönster att regeringen sluter sig, säger Morgan Johansson. Man kan faktiskt vända på saken och säga att det finns ett positivt mönster, nämligen att KU och JO kanske har blivit mer alerta i de så viktiga frågorna. Om det är något jag välkomnar är det en diskussion om hur öppenheten ska hanteras och vårdas. Den är viktig.
När det gäller uppgifter om statsråds aktieaffärer förs inom Regeringskansliet en förteckning över statsråds innehav av finansiella instrument. Syftet med förteckningen, som vi tog initiativ till under Carl Bildt-regeringen, är att det ska finnas information om statsråds aktieinnehav, som de är skyldiga att anmäla.
Enligt offentlighets- och sekretesslagen gäller - och det här är viktigt - som huvudregel sekretess för den typen av förteckningar och för den information som ligger till grund för den här förteckningen. Statsråden har dock kommit överens om att själva förteckningen ska vara öppen för insyn för allmänheten och har alltså eftergett den sekretess som annars gäller. Det intressanta är att titta i den skrivelse som Göran Persson lämnade till riksdagen.
Den regering som efterträdde Carl Bildts regering redovisade sin syn på frågorna. Man instämde i vilka regelverk som ska gälla, som vi sedan dess har följt. Skälet till att förteckningen finns och att den redovisas på det sättet är att statsrådens aktieinnehav ska kunna granskas. Information skyddas annars av sekretess enligt offentlighets- och sekretesslagen.
I grunden handlar det om uppgifter om enskildas personliga förhållanden, som lagstiftaren, det vill säga riksdagen, ansett bör vara skyddade av sekretess i vissa fall. Det här är de grundregler som gäller. När vi prövar frågan använder vi gällande regler och den praxis som har utvecklats sedan förteckningen infördes - ingenting annat.
Vi prövar naturligtvis frågan utifrån att det råder sekretess, och därför lämnas inte den typen av information ut. Det är en generell prövning som sker i varje ärende. Jag är noga med att inte ad hoc-pröva ärenden av något slag utan att följa den praxisbildning som uppenbarligen har fungerat och ansetts riktig under regeringar med lite olika flagg.
Morgan Johansson har själv varit statsråd och känner naturligtvis väl till hur reglerna har tillämpats också tidigare. Det är viktigt att vi inte ändrar på den typen av hantering som gäller handlingar, sekretess och offentlighetsprincipen utan att vi följer de riktlinjer som riksdagen har lagt fast. Enda skälet till att vi har den öppenhet vi har är att statsråd själva har valt att lämna ut uppgifter.
Det är därför som vi har förteckningen, som jag tycker är ett utmärkt dokument och som naturligtvis är viktigt för att allmänheten ska kunna granska statsråd på ett riktigt sätt.
Beatrice Ask (M):
Jag sade inledningsvis hur viktigt det är med öppenheten och offentlighetsprincipen. Jag delar Morgan Johanssons uppfattning på den punkten. Vi diskuterar huruvida de regler som gäller för utlämnande av handlingar är korrekta eller inte och huruvida Regeringskansliet har använt gällande regler på ett korrekt sätt. Min uppfattning är att vi har gjort det.
Reglerna för sekretess handlar inte i första hand om enskilda ärenden, utan om huruvida utlämnande av vissa uppgifter kan anses vara till men för den personliga integriteten. Det är den prövningen som sker. Huvudregeln om sekretess är en fråga om att inte rent generellt lämna ut information om personliga förhållanden.
Nej, vi är inte rädda för öppenheten. Tvärtom! En av de viktigaste sakerna att värna är öppenheten i den offentliga förvaltningen och hur olika företrädare agerar. Det är vad som vaccinerar oss mot sådant som kan skapa problem i ett samhälle i form av korruption och mycket annat. Öppenheten är viktig. När det gäller en begäran om att få ta del av handlingar som har sekretessmarkeringar ska det ändå göras en prövning.
Då är det den generella prövningen som ska gälla. Det ska mycket till för att ändra på den. Huvudregeln är ändå att uppgifter som rör den personliga integriteten inte ska hanteras på det sättet. Borgerliga statsråd har sedan Carl Bildts regeringstid valt att säkerställa att det upprättas en förteckning som beskriver innehav av finansiella instrument, och den förteckningen kan lämnas ut.
Det är ett beslut fattat av statsråden. Sedermera följde Socialdemokraterna efter. Det är ett sätt att öka öppenheten. Beskriv inte det som något slags desperat åtgärd för att hemlighålla saker när det är precis tvärtom.