Jan Ericson (M):
Jag kunde inte låta bli att blanda mig i den här interpellationsdebatten i väntan på nästa. När vi diskuterar skatter vill jag påminna om ekvationen som jag nämnde förut. Om sänkta skatter leder till ett bättre företagsklimat och fler jobb, så får vi fler skattebetalare och sammantaget högre skatteintäkter, även om varje person betalar lite mindre i skatt. Det är precis så det har blivit.
Vi har fått fler människor i arbete, och vi har fått mer skatteintäkter och mer pengar till välfärden. Ekvationen har fungerat, och den har fungerat mitt i en djup lågkonjunktur. Tänk så bra den kommer att fungera om man fortsätter på den här vägen när vi får lite bättre konjunktur! Om Sveriges problem vore att vi hade för låga skatter hade jag köpt att vi skulle höja dem.
Men problemet i dag är faktiskt att Sverige fortfarande, trots våra reformer, är ett av de länder i världen som har högst skatter, även om vi inte riktigt ligger i topp längre. Om sänkta skatter skapar fler jobb, vad leder då höjda skatter till? Den frågan är också befogad. Vi har faktiskt klarat oss bättre än omvärlden, även om Magdalena Andersson påstår att jag i förra debatten bara jämförde oss med Spanien och Grekland.
Nej, jag jämför faktiskt med våra grannländer. Magdalena Andersson nämnde Danmark. Sanningen är den att det har blivit mycket färre nya jobb i förhållande till den ökande befolkningen i Danmark än i Sverige. Vi har alltså klarat oss betydligt bättre än länderna i norra Europa. Att man räknar arbetslöshet på lite olika sätt i olika länder förvirrar lite. I Tyskland och Österrike räknar man till exempel in alla elever som går på yrkesprogram.
De räknas som sysselsatta i statistiken, för de har lärlingsanställningar. Det har man inte i andra länder. Detta gör att det är ganska svårt att jämföra siffror rakt av. Ser man till helheten har Sverige klarat sig väl så bra som andra länder, troligen bättre än de flesta. Nu kom vi in på detta med arbetsgivaravgifterna för ungdomar. Då vill jag upprepa vad jag brukar säga i de diskussionerna.
Vi tittar mycket på hur många nya jobb som har skapats till följd av att man har sänkt arbetsgivaravgiften för ungdomar. Men något vi missar i den diskussionen är hur många som har fått behålla jobben under en djup lågkonjunktur tack vare att det har blivit lite billigare att behålla personalen.
När jag träffar företagare inom restaurangsektorn, dagligvaruhandeln och så vidare säger de: Normalt sett hade vi varit tvungna att dra ned lite när det är sämre tider, men eftersom det har blivit lite billigare att ha unga anställda har vi kunnat behålla fler än vi hade behållit annars. Hur många jobb som har räddats på det här sättet går naturligtvis inte att räkna ut. Då får man fråga varje arbetsgivare och hoppas att de berättar det. Men självklart finns det en sådan effekt.
Inom restaurangsektorn finns ett tydligt mönster. Innan jag kom in i riksdagen jobbade jag med att hantera dåliga krediter under den förra bankkrisen. Så fort man får kriser slås vissa branscher ut väldigt snabbt, bland annat inom restaurang- och kafésektorn. Det som skiljer den här krisen från tidigare kriser är att under denna djupa kris har vi fått fler restauranger, kaféer och lunchställen i stället för färre.
Det finns naturligtvis ett samband med sänkt restaurangmoms och lägre arbetsgivaravgifter för ungdomar, som jobbar i den här sektorn. Nu är vi inne på RUT igen. Å ena sidan säger finansministern att vi måste minska taket för RUT-avdraget, för vi behöver de pengarna i statsbudgeten. Å andra sidan säger hon att det är så få som använder RUT-avdraget ända upp till taket att det nästan inte är någon som drabbas av sänkningen.
Hur kan det vara så att ingen drabbas samtidigt som det ger pengar till statskassan?