KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Jag tycker ju att politik ska vara evidensbaserad och att vi ska förbjuda det som är farligt. Men Kemikalieinspektionen, FAO och Efsa - expertmyndigheter som vi vanligtvis lyssnar på när det gäller andra frågor som rör farliga ämnen - slår fast att människor inte exponeras för detta i farlig mängd, och jag funderar då på hur effektivt det förbudet skulle vara.
Som Jens Holm nämner är det redan utfasat. Ingen risk föreligger för de 3 000 hushåll som i dag får sitt dricksvatten från vattenrör som är relinade med BPA. Då blir frågan den retoriska fråga jag ställde i mitt anförande: Är regeringens kemikaliepolitik effektiv, och är den grundad på vetenskapliga kriterier? Det är klart att det kan finnas skäl för Sverige att gå före när det inte finns någon annan utväg.
Detta gäller till exempel bisfenol A i barnmatsburkar, som vi beslutade om under 2012. Då var det tydligt att EU följde efter. Men här gäller det ett fåtal hushåll. Det handlar om relining som inte påverkar vattnet de dricker och ett ämne som vi inte får i oss i farliga mängder. Då är frågan om detta är prioriterad politik. Är detta effektiv politik? Finns det inte några andra frågor man skulle kunna ta tag i?
Jens Holm nämnde själv exempelvis kvittopapper. Där ser vi inga initiativ från regeringen.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Deputy prime minister dr Åsa Romson. Så presenterades klimat- och miljöministern på det stora klimattoppmötet i Paris förra året. Det är en titel som förpliktar mycket, kanske inte främst på grund av doktorstiteln utan för att det är vice statsministern i Sverige. Sverige har nämligen under lång tid legat före vad gäller miljöpolicy och forskning.
Tack vare tillväxt, forskning och till viss del även en modig politik ligger vi före inom många politikområden som rör just miljö och klimat. Ett tydligt exempel på detta var när miljö- och jordbruksutskottet häromdagen behandlade en subsidiaritetsprövning när det gäller begränsningen av kvicksilver, som är en självklarhet för oss sedan flera decennier tillbaka. Det visar att vi ligger långt före.
Men när vi talar om mikroplaster kan det kännas lite fjärran om man tittar ut i världen. Många länder dras med det tydligaste miljöproblemet att de får luftföroreningar efter tillagning av mat över öppen eld inomhus. Det är tydligt att de har en annan problematik och därför andra lösningar. Men i takt med att fria ekonomier utvecklas kommer de antagligen att rusa igenom industrialisering och digitalisering snabbare än vad vi har gjort.
Då kommer även de att behöva ställa dessa frågor, det vill säga att den forskning som vi tar fram och den miljöpolicy som vi skriver kommer andra att läsa och ta till sig. Därför är det viktigt att vi gör rätt från början när det gäller mikroplaster. Vi vet i dag att mikroplaster finns i nästan alla vattendrag. Men vi har svårt att rena dem, och vi har inte någon egentlig möjlighet att göra det storskaligt i dag.
Därför är det viktigt hur vi gör när vi går framåt. Det är också därför som jag har valt att ställa denna interpellation. När det gäller mikroplaster nämner statsrådet att EU i dag inte har någon reglering. Men till exempel kemikalielagstiftningen, som också gäller ämnen som vi har svårt att se med blotta ögat, är harmoniserad inom EU.
Det är därför som det är intressant att fundera på hur en EU-reglering ska se ut i framtiden och att man kommer med förslag på det, vilket regeringen också har lyft fram för kommissionen. Jag tror att det är bra att vi har en harmoniserad lagstiftning i EU vad gäller kemikalier.
Jag tror att det skulle vara en fördel också när det gäller mikroplaster, eftersom utsläppen inte bryr sig om nationella landgränser och eftersom handelshinder är ett hot mot utveckling och frihandel som skapar tillväxt. Tillväxt är nämligen viktig när vi vill vidta miljöåtgärder. Därtill kan man lägga globala värdekedjor som inte är helt oviktiga.
Därför skulle jag i mitt första inlägg vilja be statsrådet att förtydliga vad regeringen egentligen anser om nationella åtgärder, lite grann kontra vad EU i dag håller på med. EU undersöker om den frivilliga utfasningen av branschen går tillräckligt snabbt eller om EU-regler krävs. Finns det mer att rapportera om denna process, eller gör regeringen en egen bedömning?
Är det korrekt uppfattat av mig att regeringen hellre skulle se krav på EU-nivå än dessa nationella särregler?
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Jag tackar för svaret. Jag tycker att det är väldigt bra att regeringen fortsätter att driva på i EU vad gäller kemikalielagstiftningen. Det är ju en ambition man delar med både den tidigare alliansregeringen och regeringar under ganska lång tid tillbaka. Färre särregler, och färre nationella särregler, skapar bättre förutsättningar för internationell handel.
Den tillväxten är avgörande för spridningen av idéer och tillväxt som gynnar miljön genom minskade utsläpp, bättre resursanvändning och så vidare. Vad gäller utsläppen i Östersjön är det tydligt att samarbete är vägen framåt. Ju fler länder som slutar skölja mikroplaster i havet, desto bättre. Havet är ju någonting vi delar på. Jag vill också understryka att det kan vara rätt att införa nationella särregler.
Ett exempel på det har varit bisfenol A i vissa livsmedelsförpackningar som barn kommer i kontakt med. Jag får väl också instämma i besvikelsen över att branschens substituering av mikroplaster i kosmetiska produkter som sköljs av inte går fortare, men man kan ändå konstatera att branschen gör mycket.
En pågående EU-utredning tittar på om den frivilliga utfasningen går så pass fort att EU-regler kanske inte ens är nödvändiga, och siffror man talar om i Sverige visar att det handlar om att till år 2017 bli fri från mikrokorn i kosmetiska produkter som sköljs av. Jag tycker att det är tydligt att substitueringen är av stor betydelse. Det är någonting vi borde diskutera mer i andra sammanhang och inte bara när det gäller mikroplast.
En följdfråga som är ganska naturlig är dock om det är rätt att år 2018 stifta en lag som riskerar att bli ganska symbolpolitisk och kanske inte verkar så mycket, i det fall branschen är klar redan till 2017. Frågan är alltså om detta är det som gör stor skillnad just nu eller om branschen egentligen kommer att föregå detta.
Det kanske vi skulle vara glada för alldeles oavsett, men är det rätt tid och läge att lägga resurser på just detta? Problemet med mikroplaster finns nämligen inte bara i kosmetiska produkter man sköljer av utan i många andra källor.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
USA är ett väldigt stort land med en ganska stor marknad och kan därför påverka globala värdekedjor på ett sätt Sverige inte har riktigt samma möjlighet att göra. Därför är EU vår allra bästa miljöorganisation, vilket jag tror att statsrådet instämmer i. I mitt avslutande inlägg vill jag väl mest tacka för en bra debatt. Även om detta är ganska små ämnen som är svåra att se med blotta ögat är de viktiga - för Sverige i dag, men kanske framför allt för EU i framtiden och för de länder som är på väg att göra vår resa.
Därför ser jag också fram emot att Naturvårdsverket redovisar sitt uppdrag i juni 2017, för det vi har diskuterat i dag är en dellösning. Det är en ganska liten bit i ett större problem när det gäller marint skräp och så vidare. Då kan vi tala om hela avfallshierarkin också. Lejonparten, alltså de verkligt stora utsläppen av mikrokorn, kommer nämligen egentligen från större plastbitar som har brutits ned i naturen.
Det har forskning i andra nordiska länder också visat. Jag tror alltså att vi får anledning att debattera detta på nytt, antagligen sommaren 2017, och jag är övertygad om att det kommer att vara ett angeläget ämne även då.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Det Gotlandspaket som Peter Larsson just nu håller på att ta fram ska presenteras den 16 juni i år. Det är ännu inte klart. Jag har inte full insyn i vad han kommer att presentera. Men jag skulle ändå säga att jag är hoppfull inför det. Jag tror framför allt att den kartläggning av näringslivet som görs just nu kommer att vara värdefull för kommunpolitikerna.
Kartläggningen - inte bara de 100 miljonerna - kommer att vara värd mycket för dem som bryr sig om Gotlands framtid. När det gäller kalkindustrin på Gotland vill jag fortsätta på spåret beträffande Natura 2000 och den speciella naturen. Kalkindustrin är viktig som en kugge i en ganska stor maskin.
Det är många som i debatten slänger sig med uttryck om att stenindustrin nästan helt kommer att automatiseras, att arbetstillfällena är få och att Gotland borde satsa på turismen i stället, ungefär som om det vore ett motsatsförhållande. Jag konstaterar att cementindustrin är viktig. Den skapar jobb runt omkring vad gäller transporter, service, sjöfart, besöksnäring och offentlig verksamhet. Vi kan titta på de bristnaturtyper som man har åtgärdat tidigare.
Vad gäller basiska berghällar och karsthällmarker når vi de mål som vi har satt upp, det vill säga 20 procent skydd. Tittar vi på nipsippan, som har varit omdebatterad i nästan tio femton år ser vi att vi skyddar 50 procent av beståndet med nuvarande Natura 2000-områden. I ärlighetens namn är det största hotet mot dem inte längre kalkbrytning utan rådjur.
Jag vill också problematisera vad gäller Natura 2000 och att det spelar roll. Det finns helt riktigt inget förslag på bordet ännu. Men Natura 2000 påverkar i förlängningen också täktverksamheten.
Det som är Natura 2000-områden som har angetts av regeringen genom Naturvårdsverket och länsstyrelsen kan inte nyttjas i den process som man behöver ha med mark- och miljödomstolen när man vill ansöka om täkttillstånd - man kan inte använda det som avsättningsmark. Det blir problematiskt. Även om Natura 2000 inte direkt påverkar kalkbrytningen finns det ändå en koppling.
För att sammanfatta: Vi har uppfyllt EU-kraven. Ytterligare Natura 2000-områden riskerar framtidens kalk- och cementindustri. Det kommer inte att hända i morgon eller den här mandatperioden. Nuvarande brytande företag har möjlighet att bryta i kanske 25-30 år till.
Men för en industri som har så lång planeringshorisont och som redan i dag planerar för CCS och annat fram till 2050 kan ett negativt beslut i dag innebära att den sista nyinvesteringen är gjord.
Mitt medskick till statsrådet och till hela regeringen handlar om att regeringen borde titta på det man har lovat tidigare och i en prövning av specifikt File Hajdar uttrycka en ganska tveksam hållning till nya Natura 2000-områden, eftersom vi inte längre har de europeiska kraven att följa utan det nu handlar om nationella krav och nationella önskemål kontra ett riksintresse.
Det är en svår avvägning - det kan jag medge. Men vad jag har nämnt tidigare borde i alla fall medföra några nya inspel i den prövning som regeringen har framför sig.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Jag får avsluta med att tacka för en angelägen debatt. Det är som sagt ett ärende som ännu inte ligger på regeringens bord. Men jag tycker ändå att det finns skäl att kalla statsrådet till kammaren för att inhämta regeringens ståndpunkt. Om jag uppfattar statsrådet rätt står regeringen fast vid ställningstagandet att Gotland behöver en livskraftig industri och att den även i fortsättningen har en stomme som utgörs av cementindustrin.
Regeringen har vid flera tillfällen efter beslutet om nya Natura 2000-områden den 31 augusti förra året upprepat den ståndpunkt som finns i interpellationssvaret. Om den ligger fast kan jag säga att det gläder mig och Gotland. Jag hoppas att regeringen står fast vid detta. Nya Natura 2000-områden på File Hajdar kan sätta stopp för kalkbrytning före 2050. Det oroar mig.
Det kan kännas långt bort, men för en industri som har en planeringshorisont på 30-50 år kan det innebära att den sista nyinvesteringen redan är gjord. Jag hoppas därför att regeringen i sin kommande prövning är tveksam och överväger att säga nej till förslag som sätter punkt för kalkbrytningen på Gotland. Det vore att leva upp till de löften som man har ställt ut och det ställningstagande som man har gjort inte minst i och med det här interpellationssvaret.
Det tycker jag skulle vara bra, att regeringen håller vad man lovar.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Arbetet för en giftfri miljö är en prioriterad fråga för Moderaterna, och det var en prioriterad fråga för alliansregeringen under vår tid i regeringsställning. Utöver att kemikaliepropositionen, På väg mot en giftfri vardag , togs fram, där man inte bara presenterade etappmål utan även flera konkreta förslag, tillsattes Kemikalieskatteutredningen som ligger till grund för vår diskussion här i dag.
Ekonomiska styrmedel är en viktig pusselbit i att nå miljökvalitetsmålen. Men arbetet för en giftfri vardag behöver också präglas av långsiktiga åtgärder som med precision gör farliga ämnen dyrare att använda utan att man slår undan benen för jobb, tillväxt och innovation. På den sista punkten finns det förbättringspotential i utredningens förslag.
Det som utredningen nu föreslår är två punktskatter som gäller en mängd konsumentvaror, från spis och kylskåp, golvmaterial och vägg- och takbeklädnad till datorer, surfplattor och routrar. När det gäller just elektroniska varor baseras skatten på varans vikt. Det skulle göra en genomsnittlig bärbar dator uppemot 300 kronor dyrare och en mobiltelefon 25 kronor dyrare.
Eftersom skatten tar fasta på just varans vikt är det ett ganska trubbigt sätt att styra bort från just farliga kemikalier, var själva syftet med att man tillsatte denna utredning. Trots regeringens försök att förenkla förslagets avdrag för mer miljövänliga produkter riskerar denna skattetekniska lösning att bli otydlig och få en ganska svag påverkan på konsumenterna.
På så sätt blir detta också mer av en konsumtionsskatt som fördyrar teknikomställning snarare än en skatt som uppmanar till en grön omställning. Ett redan ganska krångligt skattesystem blir alltså krångligare för de företag som berörs. Detta leder till vissa frågor. Marknaden för till exempel hemelektronik kännetecknas i dag av att den är internationell.
Vi har flera kedjor i Sverige som är Nordengemensamma och som på ett ganska enkelt sätt kan övergå till lagerhållning i andra nordiska länder. Ett lager i Danmark eller Norge kan leverera till Sverige om man beställer sina varor via internet. Då flyttar även jobben. Det som detta visar är just det som min kollega sa tidigare, nämligen att ett litet land som Sverige inte påverkar globala företag med globala värdekedjor.
Vill vi verkligen påverka på kemikalieområdet är EU rätt instans för det. Jag vill upprepa den fråga som ställdes initialt av Jonas Jacobsson Gjörtler i denna interpellation: Bedömer regeringen verkligen att detta är en skatt som inte slår mot jobb och tillväxt?
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Vid stora omställningar är det viktigt att tänka långsiktigt för producenterna. Det förslag som nu ligger på bordet är ganska opraktiskt och ganska trubbigt och riskerar att få effekten att jobb flyttar. En bättre modell skulle vara att titta på hur man kan beskatta de miljöfarliga ämnena direkt. Jag ska ta två konkreta exempel. Ett är golvtillverkaren Tarkett som har tillverkning i Ronneby.
På deras PVC-golv kommer skatten att höjas betydligt. Det är golv som behövs och som är svåra att substituera eftersom de är väldigt släta. De används bland annat inom vården eftersom de kan bli väldigt rena. Tarkett blir beskattade trots att deras golv inte innehåller samma mängd mjukgörande ftalater som golv som är tillverkade utomlands. Och det är just mjukgörande ftalater som vi vill komma åt.
Om vi tittar på kemiindustrin och företag som PP Polymer och Paxymer kan vi se att de jobbar mycket med att minimera användningen av flamskyddsmedel. Med deras små tekniska tillsatser kan man klara sig med att använda bara en femtedel så mycket flamskyddsmedel. Det är såklart önskvärt. Vi vill inte ha produkter som riskerar att fatta eld. Det är bra att man kan gå från höga doser till låga.
Men med här förslaget beskattas de som sagt likadant. Det är märkligt att vi ska straffa ut svenska jobb och svenska innovatörer för att importera varor som innehåller mer gifter, mer av det vi vill få bort.
Det blir nästan lite som med regeringens jordbrukspolitik, för att göra en tydlig jämförelse.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Ett av de livsmedel som vi diskuterar i och med Jens Holms interpellation är mjölken. Mjölksektorn och mjölkmarknaden gick igenom en ganska stor förändring förra året i och med att mjölkkvoten i Europeiska unionen avskaffades. För att sätta det i lite perspektiv: Under perioden utan mjölkkvoter förra året, den 1 april till och med den 30 november, var uppgången för EU:s mjölkproduktion 3,2 miljoner ton. Det motsvarar en ökning på ungefär 3,3 procent jämfört med samma period 2014.
Det resulterade i att EU på åtta månader vägde in 100 miljoner ton mjölk. Under samma period minskade den svenska mjölkinvägningen enligt EU:s statistik med 0,2 procent. Om man tittar på vilka länder som drar nytta av de avskaffade mjölkkvoterna ser man att det är länderna i den nordvästra delen av EU. Stora producenter som Tyskland, Storbritannien, Nederländerna och Polen ökar sin produktion mycket. Men även mindre producentländer som Irland, Belgien och Danmark ökar sin produktion.
I siffror ökade Irland sin produktion med nästan 16 procent, Belgien med över 10 procent och Nederländerna med 9 procent under perioden april till november. Med pressade priser internationellt har EU:s uppköp av mjölk och mjölkpulver blivit ett mer intressant alternativ för mejerierna.
Under 2015 såldes 40 000 ton skummjölkspulver, SMP, till intervention och uppköp. I januari i år öppnar EU ett nytt interventionsåtagande fram till och med september på maximalt 109 000 ton. Det mesta, eller i alla fall hälften, av ökningen av mjölkproduktionen under förra året går direkt till interventionslagren.
EU ger stöd till privat lagring av mjölkpulver. År 2015 lagrades över 50 000 ton SMP. Under 2016 har det lagrats över 10 000 ton i privat lagring. Jag skulle vilja säga att det är tveksamt om det ligger i tangentens riktning att den inslagna linjen är gynnsam för svensk mjölkproduktion. Det tar som vi vet lång tid att ställa om mjölkproduktion.
Det kanske är väl hårt att kalla detta för en EU-mjölkbubbla, men det är något i den stilen, och det kan få långtgående konsekvenser. Det finns två saker som landsbygdsministern lyfter fram i sitt interpellationssvar som jag tycker är lovvärda: Jag tror att regeringen är rätt ute när man talar om att det är marknadsorienterade lösningar som måste till, och de föreslagna åtgärderna måste ske inom EU:s ordinarie budget.
Det är helt centralt att det sker inom budget. Även om man förespråkar marknadsorienterade lösningar och även om man säger att det ska vara inom EU:s ordinarie budget ser vi dock nu att produktionen ökar, och den ökar långt mycket snabbare än efterfrågan. Problemet växer alltså i magnitud.
Även om man kan se i en lite längre tidshorisont att efterfrågan i världen ökar verkar de stora överskott som Jens Holm nämner inte kunna hanteras här och nu. Man talar om hur de kan hanteras, men det känns lite oöverstigligt att kunna få ett svar på när de kan hanteras.
När jag ser siffrorna på ökad produktion och minskad efterfrågan känns det som att den tidpunkt när vi blir av med de stora lagren ligger långt efter det att landsbygdsministerns mandatperiod är slut. Det tycker jag är oroande.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Det svenska jordbruket och livsmedelsproduktionen är en viktig del av den svenska ekonomin. Utöver betydelsen för jobb och tillväxt är jordbruket och industrin en grundförutsättning för en levande landsbygd. Lägg också till att man behöver gå i takt med jordbruket och industrin för att nå flera viktiga miljökvalitetsmål. Tyvärr tvingas många bönder på grund av en tuff ekonomisk situation avveckla verksamhet som man drivit under ganska lång tid.
Till exempel har 77 procent av de svenska mjölkföretagen lagt ned sin verksamhet sedan 1995. Livsmedelsproduktionen flyttas eller läggs ned till följd av att möjligheten att bedriva verksamheten här bedöms vara sämre än på andra håll, trots att vi har ganska goda naturliga förutsättningar för livsmedelsproduktion i Sverige. Så här borde det naturligtvis inte vara, men under lång tid har politiken varit lite mer en del av problemet snarare än en del av lösningen.
Politiska beslut har i ganska stor omfattning tillåtits skapa eller förvärra problem genom svenska särregler, höga skatter och en rätt omfattande regelbörda. Sammantaget innebär det här betydligt större kostnader för svenska bönder och livsmedelsföretag, och alldeles oavsett vad som sker i övriga Europeiska unionen är det tydligt att vi behöver vända den utvecklingen.
För att göra ett avslutande medskick till ministern när han ändå är här i kammaren vill jag säga att utöver marknadsorienterade lösningar och utöver att EU:s interventioner ska rymmas inom EU:s budget är det hög tid att presentera en konkret strategi för bättre konkurrenskraft. Jag pratar såklart om livsmedelsstrategin. Det är hög tid, och förväntningarna är därefter.
Alldeles oavsett vad som sker i EU är livsmedelsstrategin ett viktigt verktyg, och den ser vi mycket fram emot.
Jesper Skalberg Karlsson (M):
Tack, ministern, för svaret! Det växtdödande medlet glyfosat upptäcktes 1970 av kemisten John Franz. Det har sedan dess använts världen över under en rad olika varumärken, bland annat eftersom glyfosat anses vara mindre giftigt än till exempel klororganiska föreningar, som använts tidigare. Det ska tidigt sägas att en effektiv kemikaliepolitik alltid uppmuntrar och uppmanar till substitution av farliga ämnen.
Kan man på ett praktiskt genomförbart sätt byta ut en kemikalie i en produkt mot en mindre skadlig variant bör det ske. Det kallas substitutionsprincipen, och det gläder mig att vi har ett brett, blocköverskridande stöd för att detta också ska implementeras brett. Det är en ganska progressiv linje, som med små steg tar oss närmare miljökvalitetsmålet om en giftfri miljö. Substitutionsprincipen är önskvärd på det sättet att konsekvenserna är relativt lätta att överblicka.
Ett totalförbud mot ett särskilt ämne kan i värsta fall leda till att det ersätts med ett ännu farligare ämne - från bisfenol A till bisfenol F eller liknande. Fru talman! År 2015 klassades glyfosat av IARC som "troligen cancerframkallande", trots att ett flertal tidigare studier inte kunnat visa på något kausalt samband.
Efter den omklassningen av IARC har både Efsa och FAO kommit med rapporter som säger att glyfosat varken medför några kroniska eller akuta risker eller är cancerframkallande. Det är framför allt de två sistnämnda organens bedömningar som tidigare legat till grund för den svenska ståndpunkten när Sverige förhandlat om begränsningar för farliga ämnen inom ramen för Europeiska unionen. Det är rimligt.
Många organisationer och enskilda driver frågor om totalförbud baserat på en, i mitt tycke, ofta ganska egendefinierad försiktighetsprincip. Lagstiftaren bör dock ha sitt huvudsakliga fokus på en evidensbaserad politik när begränsningar ses över. Annars riskerar vi att snart stå utan såväl växtskyddsmedel som vegetabilier. Fru talman! Det är därför jag har ställt denna interpellation.
Regeringspartiet Miljöpartiet har länge varit ganska positivt inställt till ett förbud mot glyfosat. Den nuvarande bostadsministern och tidigare EU-parlamentarikern Peter Eriksson, som nyss var i kammaren, uppmanade så sent som den 24 februari i år regeringen att motsätta sig förslaget om ett förlängt godkännande. Därför tycker jag att det är glädjande att den svenska regeringen i samband med den här interpellationen slår fast att man stöder EU-kommissionens förslag om en temporär förlängning av innevarande godkännande.
Självklart ska Echa också göra sin bedömning - det är inget konstigt med det. Fru talman! Eftersom det ändå verkar råda viss samsyn kring denna fråga vill jag ställa en närbesläktad fråga: Finns det en vilja från den svenska regeringen att, om glyfosat får förlängt godkännande inom unionen, i stället införa nationella begränsningar för ämnet?