KBLab/rixvox huggingface dataset:
Katarina Brännström (M):
Nu är det inte vi i Moderaterna eller i Alliansen som har kommit med denna kritik. Det finns faktiskt en rapport från Riksrevisionen. Det är de som påpekar att så mycket inte bör gå genom SKL. Oavsett vilken regering vi har är inte SKL en myndighet och kan heller inte utvärderas på samma sätt som en statlig myndighet.
Det är den kritiken vi lyfter, och det är därför vi har fem tillkännagivanden i dagens betänkande. Jag kan förstå att det känns tungt för den nuvarande ledningen i utskottet. Men vi måste självklart ta fasta på den kritik som vi tycker är rimlig när det gäller hur man följer upp, hur man utformar och vilka konsekvenser det får inom landstinget i det här fallet.
Det som sägs om personalens synpunkter är det som står i rapporten från Riksrevisionen. Det är självklart att Socialstyrelsen ska ha en framskjuten roll. Även det lyfter Riksrevisionen upp. Av olika skäl har Socialstyrelsen backat och fått en mer undanskymd roll. Det är inte bra när det gäller en statlig myndighet. Jag har tagit detta direkt ur rapporten, så det är inga konstigheter.
Det är olyckligt att staten i sin iver och vilja att styra vården och vilja att se vad landstingen gör, eller för att få politiska poänger, hoppar över sina myndigheter och försöker hitta ett nytt system. Det är precis det som kritiseras. Det är därför vi står här med denna kritik. Jag tycker att den är berättigad, och jag tycker att varje regering bör fundera över hur man utformar sina bidrag.
Katarina Brännström (M):
Jag har två blad här med övergripande slutsatser ur rapporten från Riksrevisionen. Där säger man att skillnaderna är stora i mottagandet, att trots att det handlar om små summor påverkar bidragen mycket, att bidragen ibland får oavsedda och ibland negativa konsekvenser och att de riktade statsbidragen inte fungerar som avsett. Det är just det vi grundar oss på. Sedan kan man naturligtvis, som Karin Rågsjö gör, ta upp åtta år med Alliansen, men då kan man även säga att tolv år innan dess var det en annan regering.
Det finns ju mycket som skulle ha gjorts för länge sedan. Nu står vi här i dag med en rapport från Riksrevisionen som lyfter upp de brister som finns, och då ska vi väl göra någonting åt dem nu? Processerna pågår redan och är bra, hävdar Karin Rågsjö. Men om det hade varit så långt framme hade väl inte kritiken kommit? Tiderna förändras. Kraven förändras. Brister har lyfts upp av Riksrevisionen, som vi faktiskt litar på. Då tycker vi att man ska rätta sig efter den.
Det har vi gjort, och vi hoppas att det ska gå igenom senare i dag.
Katarina Brännström (M):
Det är en viktig debatt vi för här i dag. Det handlar om jobben, och det handlar om framtiden. Det handlar om framtiden för många hundratusentals människor. Ska de någonsin kunna få ett jobb eller inte? Det är det vi diskuterar. Det är väl bra att vi får höra av Ylva Johansson om alla satsningar regeringen tänker göra. Det är nya åtgärder - kunskapslyft, extratjänster och traineejobb - och man för en aktiv arbetsmarknadspolitik, säger Ylva Johansson.
Men i verkligheten just nu är allt detta ett fiasko. Det är faktiskt en tickande bomb som håller på att krevera under 2017 och 2018. Regeringen säger själv att den räknar med nära 1 miljon människor i utanförskap år 2020. Då går det ju inte att vara nöjd. Antalet inskrivna som har varit utan jobb i 6, 12 eller 24 månader har ökat sedan Ylva Johansson blev minister.
Då måste vi ju titta på vad regeringen säger sig vilja göra. Ja, det är en hel kader av åtgärder med ett antal platser hit och dit. Men vi är mitt i mandatperioden nu, och under den första halvan av mandatperioden har ingenting av detta lyckats. Varför inte? Det är ett misslyckande från regeringens sida. Samtidigt står man och tar åt sig äran för alla de jobb som har vuxit till tack vare att vi har gått in i en högkonjunktur.
Högkonjunkturen började redan 2013-2014. Jobben växte till även under alliansregeringens sista år. Det är inget nytt som har tillkommit, utan det är en konjunkturfråga. Regeringen saknar också en plan för integrationen. Det finns ingen särskild plan för hur alla dessa människor ska komma i jobb. Att hitta ett antal platser i utbildningar räcker inte.
Som jag sa tidigare finns det inga särskilda propositioner om jobb. När de egna expertorganen, som Konjunkturinstitutet, bedömer att regeringens politik har en negativ effekt på framväxten av nya jobb är det kris. Traineejobben har misslyckats. Extratjänsterna har misslyckats. Vad är det som säger att kunskapslyft och allt det som räknas upp i svaret till Christian Holm Barenfeld skulle komma att lyckas?
Det är en ren gissning. Ingenting av det vi har sett har lyckats. Man har lovat en stor mängd tjänster, jobb och utbildningsplatser som inte har blivit verklighet. Under tiden växer kön på Arbetsförmedlingen av lågutbildade människor som söker jobb. Vad är regeringens svar på det problemet? Ylva Johansson brukar påpeka att arbetsmarknadspolitiken ska bedömas efter resultaten.
Jag är den första att erkänna att detta inte är lätt, men vad gör regeringen? Resultatet är ju 179 traineejobb och strax över tusen extratjänster. Det är resultatet - resten är ingenting som har med regeringens politik att göra. Det gör att vi blir oroliga för framtiden. Antalet arbetslösa växer i de grupper som står långt ifrån arbetsmarknaden.
Det är en tickande bomb. Det krävs mycket kraftiga åtgärder. Det handlar inte om ett antal platser hit eller dit eller om löften om nya jobb som heter olika saker. Riktiga jobb är lösningen på framtidens utmaningar, och här har Sverige lång väg att gå.
Katarina Brännström (M):
Ylva Johansson säger att det är all-time-high när det gäller efterfrågan på jobb. Det är det säkert också, och det är jättebra. Men de jobb som nu tillkommer är ju alldeles för få för dem som saknar utbildning och som står långt från arbetsmarknaden. Det är väl det vi ska fokusera på här i dag, inte på det som går bra, på människor som får jobb inom ett par månader. Det är liksom inget stort problem.
Arbetslösheten har faktiskt ökat på ett år, Ylva Johansson, bland dem som är utrikes födda. Det är ingen jätteökning i procent, men antalet är stort. Den har ökat från 21,4 procent till 21,6 procent. Det är ett faktum, så det tycker jag att vi ska förhålla oss till. Antalet arbetslösa ungdomar med låg utbildning har bara minskat med 500 på två år.
Det är en väldigt stor grupp som är en jätteutmaning, likaså utrikes födda kvinnor, som Ylva Johansson också framhåller att det går bra för. Sysselsättningsgraden för dem var förra året 63,4 procent jämfört med över 85 procent för inrikes födda kvinnor. Det är ju ett jätteglapp! Det är dessa som har svårast att få jobb som vi är oroliga för, då det saknas tillräckliga reformer och insatser från regeringen.
Av alla dem som är inskrivna hos Arbetsförmedlingen har andelen arbetslösa ungdomar med låg utbildning ökat från 24 procent till 32 procent. Det är en jätteutmaning. Vad är det då som har hänt? Jo, det är ett antal traineejobb och några extratjänster. Det är facit av regeringens första två år vid makten. Man satsade jättemycket på utbildningskontrakt, men det har inte blivit mer än 1 500.
Varför ska vi tro på att de enorma satsningar på reformer som nu nämns här ska bli lyckade när ingenting hittills har lyckats? Därav vår oro, Ylva Johansson.
Katarina Brännström (M):
Jag ske be att få tacka ministern för svaret, även om jag kan tycka att det var mer allmänt hållet än ett riktigt svar på min fråga, som löd så här: Tänker ministern vidta några åtgärder för att de personer som tidigare deltagit i sysselsättningsfasen ska få en meningsfull sysselsättning och komma närmare ett arbete?
Sedan regeringen för ett år sedan ströp inflödet till fas 3 har två tredjedelar försvunnit ur åtgärden. Det var närmare 40 000 som fanns där från början, och nu är det ungefär 9 700 kvar. Man ligger ett år före i sin plan för avvecklingen.
Knappt ett år efter att avvecklingen inleddes visade det sig att regeringens löfte, som då gavs om meningsfulla åtgärder för jobb, egentligen inte har infriats. Av de personer som fanns i fas 3 har 14 000 skrivits in hos Arbetsförmedlingen för åtgärder. Av dessa har 3 000 ingen registrerad aktivitet, och vad de gör kan Arbetsförmedlingen inte svara på.
De torde inte vara en prioriterad grupp för utbildningsanordnarna, som till exempel har fått den nya uppgiften att integrera alla nyanlända. Extratjänsterna som kom till som en ersättning är drygt 2 000 i hela landet, så det har inte heller blivit någon riktig insats för dessa människor.
Det är också tråkigt att många sociala organisationer som kunde erbjuda jobb till de här människorna - hunddagis, trädgårdsskötsel, loppis, kaféer och en massa intressanta och bra sysselsättningar - nu har fått säga upp sin personal, vilket ger många följder. Vad som har hänt med de 30 000 som har lämnat fas 3 är det nog ingen som vet.
Jag undrar om ministern vet det. Det troliga är att de står allra längst från arbetsmarknaden och har kommit ännu längre bort från jobb och meningsfull tillvaro. En fjärdedel av dem som har lämnat har någon form av stödanställning. Det är väl i och för sig bra, men det är ju bara en liten grupp. Många av dem har stora problem, till exempel funktionshinder. Många är över 55 år och med begränsad arbetsförmåga.
En del är utrikes födda. 4 000 är placerade i gruppen matchning och uppföljning, vilket innebär att de har ett möte med en handläggare bara varannan eller var tredje månad. Frågan kvarstår: Vad i de långtidsarbetslösas situation har regeringen förbättrat genom att avveckla fas 3? Svaret är nog att många har fått gå hem till ren passiv arbetslöshet.
Jag har själv talat med flera fas 3-anordnare som vittnar om sorgliga människoöden. Människors trygghet har rämnat, och de mår mycket dåligt. Ylva Johansson lovade faktiskt att alla skulle ha en plats att gå till, en åtgärd eller arbetsträning. Men vad är det som har hänt? Jag tycker att svaret som jag fått om detta är ganska luddigt. Man har ju lovat intensivt att bekämpa långtidsarbetslösheten.
I juni sa ministern här i kammaren att man skulle återkomma med åtgärder, men det känns som att det har hänt väldigt lite. Det vore bra att få ett mer konkret svar på vad som faktiskt har tänkts för de här människorna, som det var så viktigt att få ur fas 3, vilket jag vet var ett stort och starkt vallöfte från Socialdemokraterna. Det är nästan cyniskt att många av dem har lämnats åt sitt öde.
De tillhör de svaga grupperna i arbetslöshetskön.
Katarina Brännström (M):
Ylva Johansson vet att det har funnits många bra fas 3placeringar och många bra anordnare. Men det blev en symbolfråga i valet, och att människor hamnar i kläm är olyckligt. Det finns också en visst önsketänkande vad gäller Arbetsförmedlingens resurser. De räcker inte, och denna grupp är inte heller prioriterad på Arbetsförmedlingen.
Av de 85 000 jobb som regeringen utlovade har det inte blivit mer än 4 000. Det är klart att inte många av dem med vissa svårigheter och som står långt från arbetsmarknaden är med i den gruppen. Man gömmer sig bakom en högkonjunktur, men för dessa människor finns det tyvärr aldrig någon högkonjunktur. De hamnar alltid sist i kön när det kommer till både jobb och insatser.
Det olyckliga är att fas 1 och fas 2 misslyckades med att över huvud taget få dessa människor i jobb eller åtgärder. Man hade flera år på sig men gjorde väldigt lite. Därför blev många av dem glada när de väl kom in i fas 3 och fick en meningsfull sysselsättning. Jag har själv träffat många som tyckte att de fick ett nytt liv.
Det Ylva Johansson säger om en verktygslåda och Arbetsförmedlingen resurser ska vi nog ta med en nypa salt. Det är klart att det finns resurser och att långtidsarbetslösa borde få hjälp hos Arbetsförmedlingen. Men jag tycker att en regering som slopar en reform som berör 40 000 människor borde vara mer intresserad av att få veta vad som har hänt med dem.
Hur gick det? Hamnade de sist i kön? Är de i utbildning? Några har förstås fått jobb med stödåtgärder, vilket statistiken visar, och det är jättebra. Men hur har det gått för alla de andra? Ökar de psykiska diagnoserna nu?
När man med politik och i nästan ett enda penndrag kan ändra livet och vardagen för en stor grupp människor borde det finnas mer att säga om hur det har gått för dem. Det kan inte bara vara symbolfrågor i valet. Det är faktiskt riktiga människor vi talar om, och många av dem mår dåligt. Vad gäller aktiviteter vet vi att Arbetsförmedlingens resurser inte räcker till.
Man misslyckas i många avseenden att få människor i jobb och åtgärder. Därför är det ännu mer olyckligt att man ägnar sig åt ett önsketänkande när det gäller denna grupp.
Många av dem hade bra insatser, och sociala företag, organisationer, kyrkor, föreningar och andra är nu olyckliga över att det löfte som ministern gav om att de skulle få fortsätta att ha arbetsträning och annat inte har infriats. Nu avvecklas de.
De civila insatserna från denna typ av företag och organisationer är en viktig resurs i hela samhällsbygget, och den tycker jag att vi ska vara rädda om och inte sjabbla bort. Men tyvärr har regeringen inte varit rädd om den. Regeringen borde inte bara vara självkritisk till att man inte har lyckats få så många långtidsarbetslösa i utbildning.
Självkritiken borde också gälla hur man har behandlat dessa anordnare, för många av dem var mycket seriösa.
Katarina Brännström (M):
Det är möjligt att Arbetsförmedlingen har de resurser man behöver, men man använder inte resurserna som det var tänkt. Det finns också en stor tröghet i systemet, vilket det finns många bevis på. Det är bra att det finns nya jobb och att det går bra för Sverige. Jag är jätteglad för det. Vi är i en högkonjunktur. Sverige växer, och Sveriges ekonomi går bra.
Då borde det vara enkelt att fixa fler jobb, fler utbildningsplatser, fler praktikplatser och annat som skulle komma denna grupp till godo. Men era jobbförslag har misslyckats. Av de 85 000 har det blivit 4 000. Det är inte mycket att skryta med. Att det finns en högkonjunktur och en efterfrågan gör väldigt lite för denna grupp, så det är här politiken måste komma in.
Både innanför och utanför den reguljära arbetsmarknaden, kanske inom sociala organisationer, borde man kunna hitta platser åt många av dem. Många är kanske inte anställbara fullt ut - låt oss inte hymla med det - men de behöver ändå få en meningsfull sysselsättning och kunna räkna sig till dem som går till ett jobb varje dag. Det är viktigt.
Jag tackar för debatten och hoppas att vi slipper ha fler debatter om denna grupp. Jag hoppas att dessa människor får det stöd de har rätt till och att de flesta av dem får komma in i den värme som det innebär att vara någonstans på dagarna och ha en meningsfull sysselsättning.
Katarina Brännström (M):
Jag tycker att det är bra att Ylva Johansson här i kammaren ändå erkänner att det finns mycket som behöver förbättras och att regeringen förmodligen har ganska hård kritik internt och i sina kontakter med Arbetsförmedlingen.
Min kritik här i dag grundar sig lite grann på att jag tycker att statsrådet i sitt svar inte riktigt redovisar det som ministern nu säger här i kammaren, det vill säga att man försöker hitta många lösningar och att man har ett stort fokus på att förbättra. Detta döljs faktiskt i svaret, och det tycker jag är tråkigt.
Jag tror nämligen att Arbetsförmedlingen och alla andra skulle må väl av att man faktiskt är öppen och ärlig och säger att man ser att dessa brister finns och att detta måste åtgärdas och att inte sopa detta under mattan och låtsas att dessa brister inte finns. Det är klart att Arbetsförmedlingen har en jättearbetsuppgift. Det kan vi vara överens om. Ibland är den kanske för stor för att Arbetsförmedlingen ska kunna vara effektiv.
Vi har tittat på lösningarna och sagt att det borde vara fler aktörer som gör vissa saker i stället för Arbetsförmedlingen. Jag förväntar mig att Ylva Johansson kommer att vidta kraftfulla åtgärder om så krävs, eftersom jag inte kan tänka mig att det kan bli fler misslyckanden utan att det måste till ett tydligt statement från regeringen. Jag tackar för denna debatt.
Men till skillnad från när det gäller den andra debatten kan jag inte lova att vi inte kommer att debattera detta fler gånger. Tyvärr är jag rädd för att jag kommer att känna att jag måste ta upp fler brister och annat i interpellationer med ministern.
Katarina Brännström (M):
Jag ska be att få tacka ministern för svaret. Jag tycker visserligen att det var ganska tunt avseende vilka verkliga åtgärder regeringen har vidtagit. Om inget görs åt de skenande kostnaderna för sjukskrivningarna kommer de om några år att vara ungefär lika stora som kostnaderna för försvaret.
Sjukskrivningarna har sjunkit och stigit under en lång rad år, med dramatiska upp- och nedgångar, vilket är helt unikt för Sverige och inte kan förklaras på så många sätt. Vi ser nu en kraftig uppgång i ohälsotalen, och antalet långtidssjukskrivningar ökar, särskilt bland kvinnor. I svaret till mig kan jag inte utläsa vad regeringen gör.
Arbetsmarknadens parter har erbjudits att komma med förslag, vilket man har gjort, men vad gör regeringen konkret? Det står att man har ett brett åtgärdsprogram, men inga exempel ges. Jag tycker faktiskt att det är tunt. Den växande psykiska ohälsan är en av våra stora samhällsutmaningar. Ofta - inte alltid - är den kopplad till hur det står till på jobbet.
För många kan ett jobb vara en väg till att må bättre, men för andra är jobbet snarare orsaken till psykisk ohälsa. Sedan 2011 är just de psykiska sjukdomarna, främst stressrelaterade sjukdomar och depressioner, den vanligaste diagnosen för kvinnor. I längden genererar detta en högre frånvaro, med lägre pensioner och sämre ekonomi för dessa kvinnor.
Detta borde, tycker jag, konkret utredas för att vi ska få svar på vilka åtgärder som faktiskt borde till. I slutet av 80-talet hade vi de högsta sjuktalen: i genomsnitt 25 sjukdagar per person och år. Men ingen kan få oss att tro att man var fyra gånger sjukare i slutet av 80-talet än 2010. Därefter har det gått upp och ned. I goda tider har fler varit sjukskrivna.
Under socialdemokratiska regeringar har fler varit sjukskrivna. Och det är klart att själva försäkringens utformning har betydelse för hur många som är sjukskrivna. Hos offentliga arbetsgivare, där politiker är med och styr, borde man kunna förvänta sig ett bättre resultat när det gäller att förebygga sjukfrånvaro.
Men sjukfrånvaron har faktiskt ökat med 75 procent de senaste fem åren. Det är ett stort misslyckande för regeringen och för politiker runt om i vårt land. Det mål som regeringen har satt upp är på max nio sjukdagar, och det har ju redan spräckts. Försäkringskassans prognoser visar att det till och med kan gå upp till tolv dagar 2020, så det ministern skrev i sitt svar stämmer inte riktigt.
Då blir den årliga kostnaden 44 miljarder, i linje med försvarskostnaderna. Det har kommit några förslag från regeringen som man har fått backa på, till exempel förslaget om medfinansiering. Det skulle göra att många kanske inte ens skulle få det jobb de drömmer om. Det som är viktigt är rehabiliteringskedjan och hur Försäkringskassan bedömer arbetsförmågan.
Man måste fokusera på de branscher och arbetsgivare som är sämst, och tyvärr är det offentliga riktigt dåligt. Jag tror att det är viktigt att tydliggöra arbetsgivarnas ansvar, och jag ser inte att regeringen har några riktigt bra exempel. Men det kanske finns något som kommer fram i de ytterligare svar som ministern ska ge.
Katarina Brännström (M):
Arbetsmiljöverkets roll i det hela är också ganska viktig. De har i uppdrag att ta fram kunskap samt att utveckla och genomföra särskilda insatser för att förbättra kvinnors arbetsmiljö. När alliansregeringen hade makten tillförde vi mycket pengar som var avsedda direkt för kvinnors arbetsmiljö. Fortfarande satsar vi i vår budget mer på detta än vad regeringen gör, vilket jag tycker är väldigt bra.
Det måste till kunskap, och orsakerna måste utredas, så att man vet vad man måste göra. Det kan ju inte vara så att vi i Sverige är så mycket sjukare än andra. Det tror ingen på. Vi vill även komplettera med en kraftig förstärkning av rehabiliteringsgarantin, också där med 150 miljoner.
Vi tror att det är viktigt att just rehabiliteringen, som måste ske i samråd mellan försäkringskassa, arbetsgivare och arbetstagare, kan ske i ett tidigare stadium och på ett tydligare sätt. Också forskning och utveckling måste få pengar, vilket vi har avsatt medel till. Men vi kan inte komma bort från att borttagandet av den bortre gränsen för sjukskrivning fick sjukskrivningarna att rasa iväg.
Ministern säger att man har synliggjort individerna och kan utreda deras behov. Men Försäkringskassans resurser är ju inte oändliga, och detta kommer att kosta oerhört mycket pengar. På fem år har utgifterna för sjukpenningen fördubblats från 16 miljarder år 2010 till nästan 32 miljarder år 2016. Det är självklart att vi inte kan hålla på så. Det är viktigt att man tar detta på allvar.
Jag tycker att jag ser för få exempel på att regeringen gör det, även om nu ministern säger att det är topp 3 i prioritering. Jag vill se fler exempel på vad regeringen gör. Eller man kanske är oförmögen att hitta rätt åtgärder? Det kan naturligtvis bli obekväma åtgärder. Vi ser visserligen vissa protester nu där människor inte tycker sig få den sjukskrivning de behöver.
Det är klart att det har skett en viss uppstramning, och det tror jag behövs. När det gäller målsättningen friskare arbetsplatser tycker jag att det blir mycket prat, men jag tror tyvärr att det blir för lite resultat och att det tar alldeles för lång tid. Ibland behövs det verkligen tydliga och snabba besked om vad som ska gälla för att människors inställning till sjukskrivning ska förändras.
Som jag sa visar statistiken att sjukskrivningstalen och kostnaderna stiger under goda tider, som vi har just nu. Det är inte bra. Jag hade gärna sett att vi hade fått fler goda exempel. Sedan var det naturligtvis magstarkt att ministern i tv sa att det var helt i sin ordning att sjukskrivningarna ökade så mycket.
Jag tror att jag förstår vad ministern menade, men det lät inte särskilt bra. Det är ju inte i sin ordning att människor är väldigt sjukskrivna. Något måste göras åt det. Det krävs kraftfulla åtgärder. Jag roade mig med att titta på den önskelista som parterna kom fram med. Man ville stärka kompetensförsörjningen till företagshälsovården och få en samordning och utvärdering.
Över huvud taget hade man förväntningar på insatserna hos företagshälsovården, och man ville ha ökade möjligheter att studera med rehabiliteringspenning med mera. Det finns många goda förslag som regeringen borde kunna ta upp.
Katarina Brännström (M):
Ministern säger att den bortre tidsgränsen är orsaken till den kraftiga ökningen av antalet långtidssjukskrivna och att det är bra att man synliggör de sjukskrivna. Låt mig få påminna om något när det gäller borttagandet av den bortre gränsen! Sverige är helt unikt och ensamt om detta. Det finns inga andra länder som har en evighetslång sjukskrivning. Vad är det som är bra med just den metoden?
Det finns ingenting som tyder på det. Det är märkligt att vi ska tro att vi ska vara de mest sjukskrivna, att vi ska vara det i all evighet och att det är just den modellen som är den bästa för att synliggöra de sjuka. Det kanske är precis tvärtom. Det kanske är detta som gör att så många människor är sjukskrivna.
Vad är det man inte gör i England eller i Tyskland eller i andra länder som faktiskt har gränser för hur länge människor får vara sjukskrivna och där det också ställs högre krav på arbetsgivare? I Sverige är det 14 dagar i sjuklön. I övrigt har man inget större ansvar. Det är kanske helt fel modell. Det tror jag i alla fall. Jag tror att arbetsgivarna måste ta ett större ansvar. Jag tycker att det är ett misslyckande att man tog bort tidsgränsen.
Det är ett misslyckande att kostnaderna rasar iväg på det här sättet. Framför allt drabbar detta enskilda människor som inte mår väl, och det drabbar dessa kvinnor, som kommer att få lägre pensioner och allt vad som hör till det. Jag tror varken ministern eller jag vill ha det resultatet. Jag tror att det krävs kraftfulla åtgärder. Jag hoppas på att de kommer och att vi får se dem. Jag ska be att få tacka för debatten. Det är viktiga frågor. Det kanske blir någon ytterligare debatt - vem vet?