KBLab/rixvox huggingface dataset:
Johan Forssell (M):
Jag tackar Carina Ohlsson för anförandet. Jag ska uppehålla mig lite kring framtiden. Den kanske enskilt viktigaste lärdomen av de senaste årens migrationspolitik är att vi ska försöka undvika den typ av ryckighet som har präglat denna politik. Det har varit ett steg fram, ett halvt tillbaka och två steg åt sidan. Jag tänker såklart på de mer grundläggande frågorna.
Ska vi ha en migrationspolitik som, likt den tidigare, nästan i varje avseende skiljer sig på samtliga punkter från egentligen alla andra länder i Europa? Eller ska vi ha en migrationspolitik som mer ligger i linje med vår omvärld? Nu har vi som bekant det sistnämnda på grund av skärpningar som har presenterats av denna regering. Men som alla vet kommer den tillfälliga lagen att löpa ut sommaren 2019.
Moderaterna menar att det skulle vara bra för ett litet land som vårt att försöka hitta en långsiktig överenskommelse. Vi har därför tagit initiativ till att skapa en parlamentarisk utredning om detta som bygger på att samtliga partier inbjuds för att se om det går att resonera sig fram till ett regelverk som håller under lite längre tid än bara några månader framöver. Det är ju inte seriöst att hela tiden hålla på att ändra sig.
Om detta ska bli verklighet och hålla under en längre tid måste vi givetvis hitta en samsyn över blockgränserna. Här tror jag att Moderaterna och Socialdemokraterna har viktiga uppgifter att fylla - inte bara vi, givetvis, men vi måste bilda grunden i en överenskommelse. Moderaterna har vid flera tillfällen ställt frågan till Socialdemokraterna om de är intresserade av att delta i en sådan här överenskommelse.
Vi har sträckt ut en hand och gjorde det långt före valrörelsen, men vi har återkommande fått beskedet att Socialdemokraterna inte är intresserade av att göra en sådan överenskommelse. Varför, Carina Ohlsson, vill ni inte hitta en blocköverskridande lösning i migrationspolitiken?
Johan Forssell (M):
Den förra mandatperioden gjordes två stora förändringar. Den ena var en blocköverskridande överenskommelse - det har Carina Ohlsson helt rätt i - där vi i allianspartierna ingick. Vi väntar fortfarande på att flera av de saker som vi tog i hand på ska genomföras. Ibland har regeringen inte jobbat så snabbt. Vi väntar till exempel på obligatorisk samhällsinformation till asylsökande. Där finns fortfarande inte ens ett förslag att ta ställning till, så där har Socialdemokraterna något att jobba med. Den andra var den tillfälliga lagen.
Men det var ju ingen överenskommelse, utan det var regeringen som själv bestämde hur det ska vara och sedan skickade en proposition till riksdagen. Det är kanske så man gör politik hos de rödgröna, men det är inte vad vi ser framför oss. Vi vill att man ska göra detta noggrant och att alla partier ska inbjudas att vara med och försöka resonera sig fram till något och få ett handslag över blockgränsen som håller över tid, så att vi får en långsiktig och skärpt migrationspolitik. Varför tackar Socialdemokraterna nej till detta?
Johan Forssell (M):
Tack, Paula Bieler, för frågan! Låt oss backa bandet något. Man måste vara noggrann. Vad vi har fört fram och som vi också har fått riksdagens stöd för handlar inte om en besparing av ett egentligt förslag utan om en prolongerad budget. Jag tror att vilken regering som helst som inte hade varit en övergångsregering hade gjort ett avtryck här. Det hade naturligtvis sett olika ut beroende på vem som satt i en sådan regering.
Jag säger detta bara så att vi vet vad vi talar om. Grunden i detta är att Migrationsverket står inför en helt annan situation än vad det har gjort tidigare i år. Som jag sa i mitt anförande kommer i år 21 000 människor att ha sökt asyl. Häromåret kom 163 000. För mig är det alldeles självklart att det också påverkar de resurser man tillför en myndighet, om man vill värna skattebetalarnas pengar.
Som lagstiftare har vi ett ansvar att hela tiden ställa frågan: Var gör skattebetalarnas pengar störst nytta? Jag tycker att det är rimligare att prioritera viktiga välfärdsverksamheter, till exempel polis, försvar och annat. Detta kommer dessutom inte som någon nyhet för Migrationsverket. Den tidigare regeringen har gett detta besked, så verket har haft gott om tid att planera för detta.
Svaret på Paula Bielers fråga är att nyckeln är just produktiviteten. Det är lätt att från politiken hela tiden anslå nya medel. Men hur använder vi de medel som redan finns? Jag är bekymrad över att Migrationsverkets produktivitet har minskat, trots att man har fått betydligt mer pengar. I fjol var dess produktivitet 37 procent lägre än den prognos som man lämnade inför 2017.
Produktiviteten är betydligt lägre än den varit under hela perioden 2012-2017. Jag tror att Migrationsverket och framför allt dess ledning har en väldig viktig uppgift framför sig i att öka produktiviteten.
Johan Forssell (M):
Till skillnad från Paula Bieler ser inte jag något spikrakt samband mellan högre anslag och högre effektivitet. Vi ser egentligen det rakt motsatta i samhället. Anslagen till Migrationsverket har ökat väldigt kraftigt. Produktiviteten har sjunkit väldigt kraftigt. Jag är allvarlig när jag säger att det här är en ledningsfråga för Migrationsverket. Man måste återskapa en kultur där man fattar fler beslut. Vi kan till exempel göra en jämförelse med vårt östra grannland Finland, där jag tror att en beslutsfattare fattar fyra beslut i veckan.
I Sverige ligger enligt en internrevisionsrapport från Migrationsverket motsvarande siffra på ett beslut. Här finns alltså en väldigt viktig uppgift för myndigheten att genomföra. Vi kommer inte att kunna lösa det här genom att bara passivt se på och tillföra mer medel. Detta är en styrningsfråga på myndigheten, och det är naturligtvis nästa regerings uppgift att se till, till exempel via regleringsbrev, att det blir ordning på verksamheten. Som politiker måste vi kunna göra prioriteringar.
Varje krona som vi lägger på en sak är en krona som hade kunnat gå till någonting annat.
Johan Forssell (M):
Tack så mycket, Maria Ferm, för frågan! Jag märker att detta är en fråga som röner stort intresse från Vänsterpartiet, Miljöpartiet och Sverigedemokraterna. Ni verkar ha hittat varandra här. För mig är det återigen så att jag vill värna skattebetalarnas pengar. Jag ställer mig hela tiden frågan var skattebetalarnas pengar gör störst nytta.
Vi har en utveckling där antalet asylsökande i år alltså är en sjundedel av vad det var toppåret 2015 - en sjundedel! Ändå ställs det krav på att vi närmast ska om inte helt behålla den gamla kostymen så i alla fall minska den väldigt lite. Jag ställer mig frågan: När det kommer så många färre för att söka asyl i Sverige, är det då verkligen rimligt att vi ska behålla den här typen av väldigt stora strukturer som ju byggdes ut på väldigt kort tid?
Jag tycker att det finns andra och rimligare saker att prioritera. Som jag har pekat på i mitt tidigare svar och gärna upprepar finns det ett problem på Migrationsverket med den bristande produktiviteten. Det är siffror som kommer från myndigheten själv. Produktiviteten har alltså sjunkit med 37 procent mot den budget som man själv presenterade. Produktiviteten är betydligt lägre än under hela perioden 2012-2017 med undantag för ett år.
Jag skulle därför önska att vi inte bara fokuserade den här debatten på hur mycket pengar vi tillför utan också på vad myndigheten gör med de pengar som den får. Här finns det exempel som jag nämnde från till exempel Finland, där man lyckas fatta fyra gånger fler beslut än i Sverige och som jag tycker att vi kan inspireras av. Detta är en ledningsfråga för Migrationsverket och någonting som jag hoppas att nästa regering tar itu med på allvar.
När det gäller förvarsplatserna vill jag bara kommentera att vi tillför 100 miljoner utöver det som regeringen har presenterat.
Johan Forssell (M):
Man kanske ska ta till protokollet att de besparingar vi genomför är dem som den rödgröna regeringen presenterade innan man blev en övergångsregering. Jag antar därför att det har funnits en diskussion i Maria Ferms parti om detta. Ändå har ni valt att i den dåvarande regeringen faktiskt stå bakom detta när det skickades till Migrationsverket. Jag märker också att frågan om effektivitet är helt frånvarande i Miljöpartiets syn på detta.
Det handlar bara om hur mycket av skattebetalarnas pengar man ger en myndighet och inte ett ord om att man faktiskt kan fatta fler beslut och utveckla saker och göra dem bättre. Jag som moderat vill värna skattebetalarnas pengar och har därför ett annat perspektiv på det, och jag ser att om Migrationsverket inte klarar att förbättra sin produktivitet så måste man genomföra förändringar. Jag står för att vi vill minska kostnaderna till Migrationsverket och noterar att Sverigedemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet har en annan syn i den frågan.
Johan Forssell (M):
Jag är övertygad om att inrikesministern har hört talas om ordspråket att det är svårt att sitta på två stolar samtidigt. Det var vad vi precis fick uppleva i ministerns anförande här och nu. Å ena sidan ska politiken tydligen inte lägga sig i och ha några som helst synpunkter på hur lönebildningen går till eller anslagen till myndigheten. Det var kontentan här.
Å andra sidan bara några sekunder senare är det tydligen regeringens förtjänst att polislönerna ändå har ökat de senaste åren. Jag tror att ministern får fila lite på sitt svar. Det handlar inte om mig, Mikael Damberg. Det gör inte det. Det handlar inte heller om Moderaterna eller regeringen. Det handlar om våra poliser. Det är en grupp som dagligen utför väldigt viktiga insatser.
Jag skulle säga att den är underbetald kopplat till det arbete, det ansvar och de risker som den ofta tar. Riksdagen antog i höstas en budget där en majoritet av kammarens ledamöter sa: De här pengarna ska gå till polislöner och ingenting annat.
När det sedan gäller den exakta fördelningen av detta, vem som ska ha vad, om det ska vara baserat på hur många år man har varit i yrket, på geografi eller på befattning och kompetens är det självfallet någonting som vi, riksdagens ledamöter, eller för den delen statsråd i Sveriges regering, inte ska ha några synpunkter på. Men vi öronmärker pengarna just till löner. Detta är en viktig skillnad, och jag är helt övertygad om att ministern egentligen inser detta.
Det är vad frågan handlar om. Så länge som medlen inte är öronmärkta kan de gå till löner eller till utrustning, lokaler eller vad det nu kan vara. Det är här som skon klämmer, för så länge som Mikael Damberg och regeringen inte pekar och säger att pengarna ska gå till just löner finns risken att de går till någonting annat.
Det tycker jag vore väldigt tråkigt, inte bara därför att det skulle utmana det beslut som riksdagen har fattat - det är egentligen en petitess i sammanhanget - utan därför att det skulle innebära att tusentals poliser runt om i Sverige inte får den löneökning som riksdagen har fattat beslut om och som jag tycker att de ska ha. De förtjänar det.
Jag vill återigen ställa min fråga till inrikesministern: Kan Mikael Damberg garantera att pengarna går till just det som riksdagen har fattat beslut om - till löner till våra poliser och inte till någonting annat i Polismyndigheten? Det är precis det som denna debatt handlar om. För detta skulle det till exempel kunna krävas att man tydliggör en sådan sak i ett regleringsbrev.
Regeringen kan fatta beslut om det och styra ramarna för sina myndigheter. Sedan kan förhandlande parter sköta resten. Men det är precis detta som måste till om regeringen nu tycker att våra poliser ska få den löneökning som de inte bara har rätt till och förtjänar utan som riksdagen också har bestämt. Det är min fråga till Mikael Damberg.
Johan Forssell (M):
Problemet med debatten är inte att Mikael Damberg inte svarar på frågor. Problemet är att han svarar på frågor som ingen ställer. Men den fråga som interpellationen handlar om och den fråga som landets poliser ställer sig är följande: Kan inrikesministern garantera att pengarna som riksdagen har anslagit kommer att gå till löner och ingenting annat?
I den frågan, ministern, räcker det inte att slingra sig eller att tala om vad som har hänt under tidigare regeringar. Den handlar om här och nu, och den handlar om framtiden. Så länge som regeringen inte tar sitt ansvar, vågar peka med hela handen och vågar föra in detta i till exempel ett regleringsbrev finns den mycket stora och uppenbara risken att pengarna kommer att gå till någonting annat.
Det är vad debatten handlar om, och det är den fråga som Mikael Damberg inte riktigt verkar ha insett eller vilja prata om. Men det är vad det handlar om här och nu. Det handlar inte om vad som har gjorts tidigare. Ska pengarna gå till löner? Eller ska de gå till fordon, till lokaler, till persedlar eller vad det nu kan vara? Det är vad det handlar om. Det är jättebra att den nya ministern har höga ambitioner för det viktiga polisyrket.
Men återigen: Det handlar inte bara om att säga rätt saker eller om att ha viljan. Man måste också göra rätt saker. Den fråga som jag nu har ställt tre gånger plus en gång i interpellationen är om Mikael Damberg kan garantera att det blir det beslut som riksdagen har fattat så att medlen går till polisens löner och ingenting annat. Jag verkar inte få något svar, och jag kan leva med det.
Men jag undrar vad landets poliser säger om det tyvärr ändå blir som det framstår: att ett av den nya inrikesministerns första beslut inte är att leverera de höjda polislöner som riksdagen har fattat beslut om. Jag beklagar det.
Johan Forssell (M):
Bara i januari i år slutade 48 poliser i Sverige av andra skäl än pension. Samtidigt som många poliser lämnar yrket ser vi att många platser på utbildningen står tomma. Därför finns ett stort behov av att göra ett viktigt yrke som polis mer attraktivt i Sverige. Av denna anledning var det välkommet att riksdagen före jul fattade beslut om en särskild lönesatsning riktad till landets poliser.
Det handlar i ett första steg om 360 miljoner kronor och fullt utbyggt om i genomsnitt närmare 3 000 kronor per polis. Tyvärr har regeringen hittills inte velat genomföra den särskilda lönesatsningen. Regeringen verkar faktiskt inte vilja ge några instruktioner över huvud taget till Polismyndigheten att använda dessa pengar på det sätt som var tänkt.
Jag vill därför fråga inrikesminister Mikael Damberg: Varför vill regeringen inte ge polisen den särskilda lönesatsning som vi har fattat beslut om i denna kammare?
Johan Forssell (M):
Det är intressant att höra inrikesministerns reseskildringar, men jag vill gärna upprepa min fråga. Jag tror att vi har ett par tusen poliser i landet som undrar nu. Riksdagen har alltså fattat beslut om en särskild lönesatsning som ska gå till just löner, inte något annat inom Polismyndigheten. Där har regeringen ett viktigt ansvar för att säkerställa och styra sin myndighet. Är regeringen beredd att styra detta över huvud taget så att pengarna går till löner och inget annat?
Johan Forssell (M):
När man lyssnar till statsrådet får man en beskrivning som låter som att det här i det närmaste fungerar perfekt och att det inte finns några större problem eller utmaningar. Jag konstaterar att jag på de flesta punkter har en helt annorlunda bild. Ta bara det faktum att Säkerhetspolisen uppger att 150 personer har återvänt till Sverige efter att ha deltagit i en terroristorganisation. Ingen mer än just de som har begått terroristbrott har väl egentligen kunnat lagföras för något. Det tycker jag talar sitt tydliga språk. Nu kommer det en del saker från regeringen.
Det är förvisso bra även om jag måste säga att när man väl läser materialet slås man av att allt hela tiden är i underkant av vad som behövs. När det gäller regleringen av datalagring ska uppgifterna sparas i två månader. Polisen vittnar om att det är för kort tid. Vad gäller kriminalisering av deltagande i en terroristorganisation föreslår regeringen att för brott av normalgraden ska straffet maximalt vara två års fängelse.
Det motsvarar straffskalan vid stöld. Jag tycker att det är provocerande att regeringen kommer till riksdagen med en sådan lagstiftning för ett så pass allvarligt brott. Jag vill också tala om något annat. Vi måste klara av att tänka både kortsiktigt och långsiktigt. Här och nu har vi talat mycket om det som behövs precis nu för att kunna lagföra personer.
Jag vill höja blicken och ta upp något annat, nämligen det svenska medborgarskapet. År 2017 föreslog jag att för den person som har begått ett terroristbrott och som har dubbelt medborgarskap bör det införas en möjlighet att kunna återkalla det svenska. Sådan lagstiftning är egentligen norm i det övriga Europa. I de allra flesta länder finns något motsvarande. Det finns flera skäl till mitt förslag.
För oss moderater betyder medborgarskapet något. Med det följer en lång rad rättigheter som är oerhört centrala. Men det följer även några skyldigheter. Om man har lämnat Sverige och gjort sig skyldig till terroristbrott är Sverige inte längre hemma för denna person, menar vi.
Det är viktigt att införa denna möjlighet för att markera medborgarskapets betydelse, för att skärpa påföljden för dem som har begått terroristbrott och för att underlätta utvisning efter avtjänat straff.
Vad jag förstår är regeringen och Socialdemokraterna fortfarande emot detta av exakt samma skäl som de var emot det 2017, nämligen att det tar tid. Så är det, fru talman. Det tar tid. Men om regeringen hade lyssnat då hade vi varit bra mycket närmare att kunna använda denna möjlighet i dag.
Jag har noterat att man i Tyskland nu gör ett handslag över parti- och blockgränser. Borgerligheten och socialdemokraterna lägger nu fram ett gemensamt sådant förslag. Det välkomnar jag. Det är ett klokt beslut av dem.
Jag vill nu ställa en fråga till regeringen: Varför upprepar regeringen sitt motstånd till att i full enlighet med internationell rätt införa detta för personer med dubbelt medborgarskap som har begått terroristbrott? Varför är det så viktigt att de får behålla sitt svenska medborgarskap?
Johan Forssell (M):
Sverige är ett fantastiskt land, men jag är väldigt ärlig när jag säger att jag är bekymrad över utvecklingen på detta område. Sverige är det land i Europa där det per capita är flest eller kanske näst flest personer som har sökt sig till Irak eller Syrien för att delta i denna vedervärdiga terrorsekt. Ändå har vi en lagstiftning som fortfarande inte bara släpar efter utan också är alltför tandlös.
Vi har gjort överenskommelser; det har Mikael Damberg alldeles rätt i. Problemet är att de fortfarande inte har verkställts. En lång rad saker som regeringen själv satte upp på propositionslistan i september i fjol har det fortfarande inte kommit några propositioner om. Jag inser att man alltid kan skylla på en massa saker, kanske till och med på tidigare regeringar. Men det kan väl konstateras att det argumentet var starkare för några år sedan än nu. Denna regering är faktiskt inne på sitt femte år.
Någon gång kanske man också får ta lite eget ansvar för saker och ting. Jag menar att den lagstiftning som nu så sakteliga kommer på plats är bra, men den är inte tillräcklig. Den är inte tillräcklig för polisen, för att markera brottets allvar eller för att ge brottsoffren upprättelse och faktiskt inte heller, tror jag, för att stärka förtroendet för rättsstaten.
Därför har vi presenterat en lång rad ytterligare förslag om att möjliggöra hemlig rumsavlyssning vid grova brott med terrorkoppling, använda preventiva tvångsmedel, ge Säkerhetspolisen möjlighet att kalla IS-resenärer till förhör även när förundersökning inte föreligger etcetera.
Vi tycker också att det vore rimligt att Sverige precis som en lång rad andra europeiska länder, nu senast Tyskland, inför en möjlighet att återkalla medborgarskapet för den som begår terroristbrott och därigenom också underlätta utvisning. Varför envisas regeringen med att säga nej till detta?
Johan Forssell (M):
Mikael Damberg har som inrikesminister presenterat sin första budget för polisen. Facit blev att regeringen skär i anslagen med 230 miljoner kronor. Det är en fjärdedel av det tillskott till polisen som fanns i Moderaternas och Kristdemokraternas budget och som riksdagen röstade igenom i höstas. I ett land där otryggheten börjar bli alltmer kännbar för alla människor tycker jag att det är provocerande att skära i polisens budget.
Om vi ska skapa ett Sverige som är tryggare och bekämpa kriminaliteten behöver vi prioritera brottsbekämpning och nå målet om 10 000 fler polisanställda kommande år. Regeringen motiverar nedskärningen med att Kriminalvården tar över ansvaret för vissa transporter. Men det beslutet fattades redan för två år sedan, och det är en klen tröst när polisen tappar en kvarts miljard kronor i år.
Hur bli Sverige ett tryggare land, inrikesministern, av att regeringen drar undan 230 miljoner kronor för polisen bara i år?
Johan Forssell (M):
Jag tackar för svaret. Låt mig upprepa att ingenting av det som Mikael Damberg säger i sitt svar förändrar det faktum att beslutet fattades för två år sedan och att det blir 230 miljoner kronor mindre för polisen i år än vad det annars hade blivit. Jag noterar att regeringen nu talar om stora satsningar på rättsväsendet. Då kan man konstatera en sak. Med fler sådana satsningar på polisen kommer det att bli svårt att nå målet om 10 000 fler polisanställda och att skapa ett tryggare Sverige.
Johan Forssell (M):
Vi moderater har begärt den här debatten mot bakgrund av att gängkriminaliteten och det grova våld som följer i dess spår håller på att förändra Sverige i grunden. Uppgörelser utanför förskolor, skjutningar på öppna platser mitt i folkträngseln, sprängningar inne i flerbostadshus - dessa scener känns igen från Stockholm, Göteborg och Malmö, och alla är de bilder av Sverige 2019.
Också Linköping, Eskilstuna, Örebro och Uppsala är drabbade, liksom många andra orter runt om i landet. Förhoppningsvis kan den här debatten både visa hur de olika partierna vill möta de växande problemen med gängkriminalitet och otrygghet och tydliggöra skillnader oss emellan.