KBLab/rixvox huggingface dataset:
Thomas Strand (S):
Jag delar utrikesministerns syn på denna konflikt och dess komplexitet. Det gäller att förstå dess vidd och bredd, för den är komplex. Det finns inget försvar för Hamas statskupp i Gaza, och jag accepterar inte heller Hamas ideologi. Nu fokuserar vi dock på Israel, som är den starka parten. Det är en demokratisk stat som vi har stora förväntningar och krav på.
Jag har fokuserat på de avtal som ingås mellan EU och Israel och huruvida dessa avtal fungerar i praktiken eller om det blir så att man ser mellan fingrarna när det gäller Israel. Enligt avtal som är ingångna får nämligen inte israeliska varor från bosättningar på den ockuperade Västbanken säljas tullfritt i EU.
Ändå görs det. Domen i EU-domstolen nyligen visar att så är fallet. Det var en köksprodukt som kolsyrar vatten och säljs till Sverige under namnet Sodastream, tror jag. Det är en storsäljare.
Det visar sig att denna maskin kommer från en bosättning utanför Jerusalem, Maale Adumim, och därför har EU-domstolen slagit fast att man inte får sälja sådana varor tullfritt. I en färsk rapport från Palestinagrupperna i Sverige som jag har läst tar man också upp detta i relation till associeringsavtalet med Israel. Där bekräftas att det inte fungerar bra med ursprungsmärkningen.
Det visar sig att den tekniska lösning som förhandlades fram under 2004-2005 inte håller streck. Det är därför även EU-domstolen i sitt utslag säger att man måste skärpa ursprungsmärkningen och rutinerna så att det håller. Det var också därför Gordon Brown för något år sedan gick ut och sade att det gäller att skärpa ursprungsmärkningen och uppmana hela EU att följa den.
Detta är alltså ett starkt krav från flera håll. EU-domstolens nyligen fattade domslut är viktigt ur både ekonomisk och politisk betydelse. Jag tycker att det största värdet med systemet med ursprungsmärkning är att man markerar att bosättningarna inte är en del av Israel.
Ursprungsmärkningen gör det också möjligt för oss konsumenter att göra medvetna val. Dessutom sätter det en viss press på Israel. Nu säger utrikesministern att detta är en ringa del, men jag ska ge en annan bild. Jag vet inte vad som är sant i detta, men det är ändå så att EU är Israels näst största exportområde.
Enligt uppgifter jag har läst exporterade Israel varor till EU till ett värde av drygt 120 miljarder kronor 2008. Enligt Der Spiegel kommer en tredjedel av dessa varor antingen helt eller delvis från ockuperad mark och bosättare.
Omfattningen av detta i ekonomin kanske alltså inte är så liten ändå, och det ger ett symbolvärde att just göra en markering. EU-ländernas tullmyndigheter måste tillämpa en striktare syn på varor från bosättningar nu när associeringsavtalet ska tillämpas. Det är konsekvensen av EU-domstolens beslut.
Därför frågar jag utrikesministern om han är beredd att medverka till att man skärper skrivningen om ursprungsmärkning så att det fungerar i praktiken. Det blir nämligen bara tomma ord som inte har någon verkningskraft. Vilka åtgärder görs hos svenska tullmyndigheter för att följa upp och efterleva EU-domstolens beslut?
Thomas Strand (S):
Vi har avtal som säger att bosättarprodukter inte får säljas tullfritt i EU. Därom är vi eniga. Men frågan är om de här avtalen efterlevs. Jag tycker att så inte är fallet. Man ser för mycket mellan fingrarna. EU-domstolens nyligen fattade beslut bekräftar att det här inte fungerar bra. Jag menar att även Gordon Browns uttalande för ett tag sedan bekräftar att detta inte är bra.
Vi måste fundera på hur vi kan säkerställa att avtalen fungerar i praktiken och i verkligheten. Vad kan vi göra i EU? Vad kan Sverige göra genom sin tullmyndighet för att kontrollera att det här fungerar? Enligt det associeringsavtal som finns mellan Israel och EU har Israel förbundit sig att respektera folkrätten och FN:s deklaration om mänskliga rättigheter.
EU har också förbundit sig att kontrollera att så är fallet och att det här följs. Om man tittar på hur det fungerar i praktiken menar jag att det är svårt att komma ifrån att Israel får en särbehandling. Det är ofta man ser mellan fingrarna. Israel kan begå ständiga brott mot folkrätten, och det händer inte så mycket fast det egentligen borde göra det.
Frågan om ursprungsmärkning är en sådan fråga där jag tycker att man har sett mellan fingrarna alltför länge. Frågan om ursprungsmärkning är ett sätt att markera en politisk uppfattning och ett politiskt beslut om att bosättningarna inte är en del av Israel. Det hjälper oss konsumenter att välja, och jag vill påstå att det sätter en viss ekonomisk press på Israel.
Jag hoppas att utrikesministern efter den här debatten med kraft vill driva frågan om att se över ursprungsmärkningen och se till att den fungerar i praktiken så att den verkligen blir ett verkningsfullt medel för att markera att vi vill ha en fredlig lösning mellan Israel och Palestina.
Thomas Strand (S):
Jag vill tacka utbildningsministern för svaret på min interpellation. Jag har frågat om utbildningsministern är beredd att låta lärare inom folkhögskolan få delta i Lärarlyftet. Jag hade hoppats att jag och vi alla här skulle få ett positivt, ett jakande, svar, men det har vi inte fått. Det tycker jag är synd.
Utbildningsministern säger att han i nuläget inte har för avsikt att inkludera folkhögskolelärarna i Lärarlyftet.
Jag väljer att tolka det lite positivt och hoppas att denna vår debatt kan leda till att utbildningsministern inser att det finns många goda skäl och argument för att låta även lärare i folkhögskolan få delta i Lärarlyftet. Utbildningsministern och jag är överens om att Sverige ska ha världens bästa lärare.
Jag tror att vi båda är övertygade om att det är det överlägset främsta målet inom hela utbildningssektorn - detta för att vi ska lyckas med all utbildnings viktigaste uppdrag: att ge gedigna kunskaper som en grund för ett livslångt lärande. Vi behöver lärare som kan fånga lusten till lärande, som kan entusiasmera och som kan få unga människor att, efter förmåga, maximalt utvecklas.
Detta är mycket viktigt, speciellt för dem som inte hemifrån har med sig en studietradition. I Sverige har vi olika slags skolformer och lärarkategorier. Vi har förskola, grundskola, gymnasium och vuxenutbildning. Vi har också 150 olika folkhögskolor.
Flera är landstingsägda, men majoriteten ägs av olika folkrörelser. Folkhögskolan är en viktig aktör för att stärka det livslånga lärandet i Sverige. Folkhögskolan har spelat, och spelar, en stor roll för vuxenutbildningen. Det vet både jag och utbildningsministern.
Lärare inom gymnasieskolan, inom kommunal vuxenutbildning och inom sfi har nu möjlighet till fördjupade och breddade kunskaper och att då vara verksamma lärare. Folkhögskolelärare gör ungefär samma saker. De jobbar med gymnasiekompetens, med vuxenutbildning och med sfi. Men de förvägras rätten att vara med i Lärarlyftet.
Jag förstår inte skillnaden där. Jag blir inte riktigt klok på skälet till att säja nej till folkhögskolelärarna - speciellt då med tanke på den ekonomiska argumenteringen. I princip är det ingen skillnad. Staten ger kommunala skolor och fristående skolor statsbidrag via kommunbidraget, och staten ger folkhögskolor statsbidrag via Folkbildningsrådet. Principiellt är det, som sagt, lika där.
Utöver detta kommer lärarlyftssatsningen - öronmärkta pengar - för att stimulera lärare till att utbilda sig, förkovra sig, och få en bättre ämneskompetens. Jag tycker att det borde vara exakt likadant för folkhögskolelärare. I stort sett jobbar de med samma saker som andra lärare, och pengarna fördelas på samma sätt - öronmärkta pengar.
Utbildningsministern vill inte ändra på huvudinriktningen, vilket framgår av svaret. Men jag menar att om man så att säga släpper på folkhögskolelärare ändras inte därmed huvudinriktningen, för de är ingen stor grupp lärare. Dessutom finns det platser och till och med pengar över. Varför då säga nej till just folkhögskolelärare?
Thomas Strand (S):
Jag har varit verksam inom folkbildningen i 16 år och vet därför mycket väl att folkbildningens frihet ligger folkbildarna varmt om hjärtat. På den punkten råder det inga skiljaktigheter mellan utbildningsministern och mig. Jag har inte påstått att utbildningsministern sagt att man inte får kurser vid universitetet. I stället handlar det om finansieringen.
Jag menar att det egentligen inte har med folkbildningens frihet att göra. Folkbildningsrådet är nämligen ett organ i myndighets ställe som fördelar pengar. Statsbidrag går till kommunsektorn för att stödja kommunala skolor och fristående skolor. Statbidrag går även till folkbildningen för utbildningssatsningar.
De går till Folkbildningsrådet som fördelar dem vidare. Jag menar därför att man kan jämställa Folkbildningsrådet med kommunerna när det gäller att fördela pengarna. Lärarlyftssatsningen är en öronmärkning just för att utveckla läraryrket. Därför är det lite märkligt att inte folkhögskolelärare, som är utbildare lärare, som gått på högskola och är behöriga, också skulle kunna ta del av Lärarlyftet, de öronmärkta pengarna.
Det vore att ha en helhetssyn på utbildningen - vuxenutbildning, sfi och så vidare. När det gäller stödet till folkbildningen var det den socialdemokratiska regeringen som jobbade fram propositionen som sedan fick konsekvenser, de 400 miljonerna extra.
Det är alltså inte bara utbildningsministern och den borgerliga regeringen som ligger bakom den, utan propositionen kommer ytterst från s-regeringen. Den fick också ett starkt stöd i riksdagen, vilket är riktigt och bra. Folkhögskolorna jobbar med gymnasiekompetens, vuxenutbildning, sfi. En viktig sak för folkhögskolorna är att bekämpa arbetslösheten.
Vi har i dag en massarbetslöshet i Sverige. Arbetslöshetssiffrorna närmar sig 10 procent. Under den borgerliga regeringstiden har vår arbetslöshet ökat mer än genomsnittet i EU. Det är förfärande siffror vi ser beträffande ungdomsarbetslösheten. Den ligger på omkring 30 procent. Vi vet sedan tidigare att folkhögskolorna varit en viktig aktör i bekämpandet av arbetslösheten.
Vi kan gå tillbaka till tiden för Kunskapslyftet. Särskilt folkhögskolorna gjorde en stor insats för att bekämpa arbetslösheten. Även det vore ett argument för att släppa fram dessa lärare så att de kunde bredda sin kompetens och arbeta för att bekämpa massarbetslösheten, särskilt den bland ungdomar.
Tyvärr företräder utbildningsministern en regering som har en ganska passiv jobbpolitik. Man började mandatperioden med att ta bort en hel del pengar från vuxenutbildningen. Man såg till att dramatiskt minska antalet arbetsmarknadsutbildningar.
Ungdomar som i dag går till Arbetsförmedlingen får vänta minst tre månader innan de får en aktiv åtgärd. Mycket talar alltså för att även folkhögskolor kan göra en bra insats genom att jobba med gymnasiekompetens, sfi, vuxenutbildning. De är bra aktörer i bekämpningen av arbetslösheten. Jag ser inga principiella hinder för att säga nej till satsningen. Det finns pengar i den budget utbildningsministern lagt fram.
Och det finns platser.
Thomas Strand (S):
Jag sade inte att Folkbildningsrådet är en myndighet. Jag sade att man i myndighets ställe fördelar pengar. Det är en viss skillnad. När det gäller folkbildningens frihet ska jag gärna ta en debatt med utbildningsministern. Jag har jobbat med det så länge att jag vet vad det handlar om.
Utbildningsministern gör detta till en diskussion om folkbildningens frihet när det i själva verket handlar om finansiering av folkbildning och skolverksamhet. Folkbildningen får pengar av staten även i dag, och det är under folkbildningens frihet. Samma sak gäller lärarfortbildningen.
Om regeringen säger att även lärare i folkhögskolorna får vara med i Lärarlyftet innebär det inte en inskränkning i folkhögskolornas frihet. Folkhögskolorna har lämnat en skrivelse till utbildningsministern och begärt att få vara med.
Det är varken jag eller utbildningsministern som vet bäst när det gäller folkbildningens frihet utan folkhögskolorna, aktörerna, själva. När de inte räds att lämna in en skrivelse och begära att få vara med i Lärarlyftet blir det hela lite märkligt. Den diskussionen faller platt till marken.
Om man som lärare får vara med i projektet väljer man fritt vilka kurser man går, och man väljer fritt om man vill avstå. Friheten finns således. Jag tror att det finns en annan bevekelsegrund. Jag har bett riksdagens utredningstjänst titta på hur mycket pengar som gått till Lärarlyftet. Utbildningsministern vill att 30 000 lärare ska vara med i projektet. Hittills har 11 000 deltagit.
Det har alltså inte varit någon rusning, tyvärr får jag säga, för det är en bra satsning, och mycket pengar har avsatts till det. Föregående år förbrukades ungefär 60 procent av pengarna. Jag menar därför att finansiering inte heller är något skäl. Likaså faller talet om frihet ganska platt till marken.
Thomas Strand (S):
Jag vill tacka för svaret på min interpellation. Den här våren har den borgerliga regeringen lagt fram två olika propositioner som jag tänker på just nu. Den ena heter En akademi i tiden - ökad frihet för universitet och högskolor .
I den propositionen menar regeringen att med mer avregleringar och mer frihet blir det bättre kvalitet på högskolorna. Det finns en annan proposition som utbildningsministern känner väl till, nämligen Bäst i klassen - en ny lärarutbildning . Jag menar att den går åt ett helt annat håll. Där talas det mycket om mer regleringar och mer detaljstyrning.
Det är inte bara jag som säger detta just nu, utan det är fler som har sagt precis samma sak. Den här propositionen krockar med autonomipropositionen.
Jag har här en debattartikel av Anna Götlind, som är ordförande i Sveriges universitetslärarförbund, och Eva-Lis Sirén, som är ordförande i Lärarförbundet, som tar upp att detaljstyrningen av lärarutbildningen krockar med ambitionen i En akademi i tiden - ökad frihet för universitet och högskolor . Låt mig citera två meningar från den här debattartikeln.
De lyder: "Till skillnad från andra universitetsutbildningar kommer den inte att styras av akademin utan av en detaljerad förordning. Varför kan inte lärarutbildningen behandlas som alla andra högskoleutbildningar?" Jag tycker att den här detaljstyrningen av lärarutbildningen är märklig när man jämför med andra högskoleutbildningar, precis som den här debattartikeln tar upp.
Vi kan till exempel jämföra med att bli ingenjör. Det finns inga exakta politiska beslut om vilka inriktningar som ska finnas i den utbildningen, utan det avgör lärosätena själva. De som utbildar sig till sjuksköterskor är ute i klinisk verksamhet under sin utbildning utan att det står inskrivet i examensordningen.
I sjuksköterskeexamen finns inte heller någon skrivning om hur många poäng som ska läsas i vårdvetenskap eller vad den ska innehålla. Så är det genomgående när det gäller svensk högskoleutbildning. Därför är det så märkligt att just lärarutbildningen ska detaljregleras och detaljstyras av regeringen.
Nu hänvisar utbildningsministern bland annat till Högskoleverkets utvärdering av lärarutbildningen och dess uppmaning till regeringen att tydliggöra innehållet i det allmänna utbildningsområdet. Detta tar nu utbildningsministern till intäkt för att det behövs en större detaljstyrning. Men att tydliggöra ett innehåll är inte samma sak som att detaljstyra.
Det brukar tvärtom vara så att detaljstyrning bara leder till ännu fler svårigheter och låsningar. Det jag tycker är särskilt anmärkningsvärt är den logiska kullerbytta som utbildningsministern gör i den här frågan. I den här propositionen är tesen att med mer frihet blir det bättre kvalitet. Det borde vara samma sak i propositionen om lärarutbildningen.
Ni säger ju att lärarutbildningen är så väldigt dålig att den måste förbättras och göras om. Ni kommer då med svaret att det behövs mer detaljreglering och mer styrning. Enligt er egen logik borde det leda till värre kvalitetsproblem. Ni menar ju egentligen att frihet leder till kvalitet, men ni säger tvärtom när det gäller lärarutbildningen.
Thomas Strand (S):
Det verkar som att utbildningsministern bara har två lägen: aldrig eller alltid. Var finns nyanserna? Det är inte sant att Högskoleverket sågade den socialdemokratiska lärarutbildningspropositionen och hur den utvecklades. Det är inte sant.
Det kom berättigad kritik, och den socialdemokratiska regeringen åtgärdade detta och styrde upp det och skrev in saker i examensordningen när det gäller betyg, svenska och matte. Det vet utbildningsministern. Högskoleverket kritiserar i sin rapport, och det ska man lyssna och ta noga vara på. Men de skriver också att utbildningen hade utvecklats på ett bra sätt om man jämför med 2005-2008. Man ska vara lite nyanserad när man pratar om lärarutbildningen.
Vi har sagt ja till en reformerad lärarutbildning, som utbildningsministern vet - det är vi inte motståndare till. Däremot är vi kritiska mot att det blir en alldeles för stark detaljstyrning, och det ser man även när det gäller examensordningen. Man blir lite oroad för vilka inlåsningseffekter den här lärarutbildningen kan få.
Jag ska återigen citera artikeln som utbildningsministern verkar ha läst med förtjusning. Anna Götlind och Eva-Lis Sirén skriver så här: "En akademisk utbildning skiljer sig från andra eftergymnasiala utbildningar genom att den ska vara forskningsbaserad. För att en utbildning ska kunna vara forskningsbaserad krävs det att den i första hand styrs av relevant vetenskap och inte av politiska överväganden.
Den nu föreslagna detaljstyrningen av lärarutbildningen hotar dock utbildningens möjlighet att vara akademisk." Det är just det sista som är en varningsklocka: Vart är vi på väg med en ökad detaljstyrning? Den känner jag oro för.
Thomas Strand (S):
Jag tyckte att det var så roligt att debattera med utbildningsministern att jag fortsätter i den här frågan också. Den här interpellationen är jättebra, och jag tackar Gunilla Carlsson i Hisings Backa för att hon har ställt den till utbildningsministern. Jag har ställt en liknande interpellation - jag vill minnas att det var hösten 2006 - om just detta att följa upp det som då beslutades om folkbildningspropositionen.
Det var stor enighet om den propositionen, om folkbildningens viktiga roll i samhället och att detta var en angelägenhet för hela samhället och på alla nivåer, stat, landsting och kommuner. Jag vill bara stryka under den fråga som Gunilla Carlsson har ställt till utbildningsministern.
Folkbildning är en viktig aktör i samhället och har betytt mycket för den demokratiska utvecklingen. Tittar man tillbaka historiskt sett gick folkbildning och folkrörelser hand i hand för att bygga Sverige. Man samlades i studiecirklar, gick folkhögskolekurser, diskuterade olika samhällsproblem, gick ut och agerade och tog beslut som förändrade samhället.
Det var väldigt viktigt för det svenska samhället. Jag skulle också vilja påstå att folkbildningen har spelat stor roll för utbildningsväsendet i Sverige. Folkbildningens pedagogik har påverkat även skolans pedagogik. Man kanske har sett det tydligast i förskolepedagogiken, men alla nivåer har fått influenser av folkbildningspedagogik.
Många svenskar har fått andra kunskaper och makt över sitt eget liv genom folkbildning och studier, så det här är väldigt viktigt. Därför är det här en angelägen fråga. Vad har då hänt sedan folkbildningspropositionen antogs för fyra år sedan?
Jo, vi hörde att det var ett kraftfullt stöd från statens sida på 400 miljoner kronor som kom till folkbildningen, och det var värdefullt. Sedan dess har staten och regeringen skrivit upp anslaget till folkbildningen. Man kan titta på landstingssidan. Man kan väl säga generellt att de där har hållit ställningarna hyfsat under åren.
Men det som är den stora katastrofen, skulle jag vilja påstå, är kommunbidragen. Man kan gå tillbaka till början av 90-talet. Vi fick den nya förordningen 1991. Stödet från kommuner till folkbildning har halverats. Det är egentligen helt oacceptabelt. Med tanke på folkbildningens viktiga roll i samhället, det som jag berättade om för att ge en bakgrund till den här frågan, är det skrämmande.
Därför blev jag glatt överraskad när jag läste i utbildningsministerns svar att han har tagit initiativ till att bjuda in just Sveriges Kommuner och Landsting till samtal. Det svaret fick jag nämligen inte 2006 av utbildningsministern. Då var det inte några sådana samtal på gång. Därför är jag glad över detta. Jag är också spänd på att höra: Vad kommer du att säga under de här samtalen? Är det några nya signaler?
Har utbildningsministern kommit på någonting som han vill säga för att kommuner ska ta ett större ansvar för folkbildning i Sverige?
Thomas Strand (S):
Jag tycker också att det är bra att utbildningsministern har tänkt om och nu är villig att träffa SKL. Jag tänkte i mitt stilla sinne att det också inger hopp när det gäller den föregående debatten om folkhögskolelärare. Man kan ju tänka om. Det kanske är så man ska se det, långsiktigt. Det har dröjt väldigt länge, men det är i alla fall bra att det blir av.
Det är också bra att utbildningsministern lyfter det här med den ekonomiska situationen och att utbildningsministern ser detta. Det här såg vi redan för fyra år sedan, så det är ingen nyhet. Men det här är jätteviktigt. Det här behövs verkligen för utbildningens och för bildningens skull i Sverige. Jag skulle också vilja skicka med en annan sak som man kan ta upp i de här diskussionerna. Det handlar om arbetslösheten.
Här vet vi - jag har sagt det förut - att folkbildningens aktörer kan spela roll för att möta människor som just nu har det svårt, som går utan arbete. Jag ska inte bara hålla på och gulla med ministern i den här frågan. Det handlar också om hur det ser ut framåt. Ni har sagt att ni, om ni fortsätter att styra Sverige, kommer att ta bort de 12 miljarderna till kommuner och landsting. Det blir en ännu större press på kommuner.
För en orsak till att man har dragit ned på folkbildningsstödet är att man har fått in för lite pengar. Därför är det väldigt viktigt att man går sida vid sida och hjälps åt, staten, landstinget och kommunerna, i de här frågorna.
Thomas Strand (S):
Jag tror aldrig att jag har hört en borgerlig skolpolitiker tala sig så varm för skolforskning som Betty gjorde i dag. Vi har lyft fram den här frågan gång på gång ända sedan ni vann valet 2006, att vi behöver stärka skolforskningen. Och vi har aldrig mött någon sådan entusiasm över det som Betty nu visar.
Jag är väldigt glad över denna entusiasm, för det visar på att det yrkande som vi lade fram har fallit i god jordmån, och vi är glada över att det finns en samstämmighet. Jag tycker därför inte att det här stämmer riktigt. Vi har lyft upp skolforskningen gång på gång, men då har vi talat mer för döva öron.
Nu skulle jag också vilja fokusera på en annan punkt som Betty inte nämnde så mycket om i sitt anförande. Det gäller de yngre forskarna och de yngre forskarnas situation. Här finns det en tydlig skillnad mellan socialdemokratisk och borgerlig skolpolitik eller forskningspolitik. Nu säger vi att vi måste sätta ned fötterna.
Vi måste ta skarpa beslut som gör att vi förbättrar situationen för doktorander. När vi säger det får vi inte det stöd som vi fick när det gäller skolforskning, utan ni vill fortsätta att ha en låt-gå-mentalitet: Det kanske löser sig, men vi tar inga beslut.
Därför säger vi: Nu måste vi få en situation där man bara får gå på utbildningsbidrag i ett år. Vi måste se till att lärosäten och externa finansiärer utarbetar en överenskommelse om hur stipendiesituationen ska hanteras och att det övergår mer i regelrätta anställningsformer. Det yrkandet har vi lagt fram. Tyvärr säger ni nej.
Det visar att det finns en stor skillnad mellan borgerlig och socialdemokratisk forskningspolitik.