KBLab/rixvox huggingface dataset:
Per Bolund (MP):
Om jag skulle vara lite elak kunde jag sammanfatta Carl B Hamiltons svar så att han är för bra överstatlighet men mot dålig överstatlighet. Det kan vem som helst ställa sig bakom, men det känns som en ganska naiv inställning. Om vi går in i ett samarbete med ett antal andra länder, oklart hur många det blir i framtiden, är det svårt att tro att Sverige kommer att få igenom sin vinkel.
I stället kommer det, precis som Carl B Hamilton säger i sitt anförande, antagligen att bli Tyskland som kommer att dominera och bestämma ganska mycket av inriktningen. Ska man föra ihop de europeiska ekonomierna och få dem att bli mer och mer lika handlar det inte om fackliga rättigheter. Det handlar om sådant som avgör statsbudgetarna.
Det handlar om de sociala skyddsnäten, överföringen av skattepengar för att ha sociala skyddsnät som fångar upp människor som hamnar i ekonomisk kris, och det handlar om arbetsmarknadspolitiken. Det är där de stora pengarna i budgetarna ligger. Om man ska jämka ihop de europeiska ekonomierna är det på dessa områden som förändringar behöver ske för att få ett eurosamarbete som fungerar på sikt, alltså genom att man tvingar ihop ekonomierna. Där svävar Carl B Hamilton på målet.
Det låter som om han tror att Sverige ska kunna få igenom den svenska modellen inom hela eurosamarbetet. Det är en lovvärd ambition. Men jag tror inte att ens Carl B Hamilton själv tror på denna vision, alltså att vi skulle kunna göra euron och eurozonen till ett svenskt samhälle. Precis som Carl B Hamilton själv erkänner i sitt anförande är det i så fall snarare de centraleuropeiska reglerna som skulle införas även i Sverige. Då är frågan öppen. Är det detta som vi vill ha?
Då ska vi följa Folkpartiets och Carl B Hamiltons linje. Då ska vi gå med i euron och tvingas se att ekonomierna ska jämkas ihop till att vara mer och mer gemensamma framöver. Men min bedömning är att svenska folket inte delar den hamiltonska visionen utan faktiskt vill ha de svenska lösningar som vi har valt gemensamt med en svensk modell på arbetsmarknaden, med en socialpolitik och med sociala skyddsnät som fångar upp människor som befinner sig i osäkerhet.
Per Bolund (MP):
Till att börja med: Carl B Hamilton verkar tycka att det är alldeles utmärkt om fler kvinnor utbildar sig men att det är helt okej om de får lägre lön än vad män får när de sedan kommer ut i arbetslivet. Det är det som är kontentan av Carl B Hamiltons resonemang, och därmed tycker jag att han definierar ut sig själv ur debatten och kanske inte behöver så många fler kommentarer än så. När det sedan gäller finansministern: Om det vore så att ord räckte för att skapa ett jämställt samhälle skulle finansministern redan vara framme, kan man säga.
Det låter som att det är en fantastiskt reforminriktad politik regeringen för, som snabbt skulle leda till att vi får ett jämställt samhälle. När man sedan hör de siffror finansministern själv lyfte fram ser man ju tydligt att det inte är några stora steg framåt, utan det är små steg. Skulle vi följa den takt finansministern själv utpekar som den stora reformvägen skulle det dröja 70 år innan vi når ett jämställt samhälle när det gäller löner.
Finansministern väljer att titta på viktade siffror där man tar hänsyn till en massa olika faktorer. Tittar vi bara helt krasst och rakt av på skillnaden mellan gruppen män i Sverige och gruppen kvinnor i Sverige ser vi dock att inkomstskillnaden har ökat under finansminister Anders Borg. Den har inte ökat lite heller, utan den har ökat med 40 procent sedan 2006 då denna regering tillträdde. Det är siffror Anders Borg inte kan slå ifrån sig och inte blunda för.
Kallar man sig feminist - det brukar finansministern göra; det är ännu ett ord han använder sig av - tycker jag att man har ett ansvar att också bemöta denna utveckling. Man kan inte bara försöka hitta de siffror som passar en själv, utan man måste se på hela gruppen män och hela gruppen kvinnor: Hur är utvecklingen för dessa två grupper jämfört med varandra? Det är en 40-procentig ökning. Är Anders Borg nöjd med denna utveckling? Tycker han att det räcker med att fortsätta på den inslagna vägen och fortsätta med samma politik som har fört oss fram till denna situation?
Jag skräms av den synen, och jag tycker inte att det går att som Anders Borg ge sig själv godkänt när man ser denna utveckling framför sig. Tittar man på vad andra bedömare säger, som Sveriges Kvinnolobby som har bedömt regeringens budgetproposition, ser man att det blir kraftfullt underkänt i betyg. Det borde finansministern ta till sig.
Per Bolund (MP):
Tyvärr ägnar sig ministern åt att förvirra debatten i stället för att ge klara och tydliga besked. Hon säger att om vi inte kan medverka i några internationella förhandlingar kan vi inte ha någon framskjuten position. Jag håller med om det. Jag har inte sagt att vi inte ska kunna diskutera hur man använder dessa utsläppsrätter, AAU:erna, på internationell nivå.
Men det min interpellation och denna debatt handlar om är hur Sverige ska hantera sina egna utsläppsrätter, om vi ska sälja eller behålla dem. Det påverkar inte på något sätt hur andra länder väljer att agera med sina utsläppsrätter. Detta regleras genom det internationella avtal som slöts i Doha. Det här är bara ett sätt att försöka förvirra och försvåra förståelsen för denna debatt. Jag ställde en tydlig fråga i mitt första inlägg. Låt mig repetera den så kan miljöministern kanske ge ett svar.
Miljöministern säger att det inte ska innebära några nettoökningar av utsläppen i andra länder hur vi hanterar våra AAU:er. Kan man kombinera det med försäljning från Sveriges sida? Kan vi sälja våra utsläppsrätter på ett sätt så att det inte ger några nettoökningar av utsläppen i andra länder? Det borde vara lätt för miljöministern att svara på, så kan jag få ett svar? Innebär detta, alltså ingen nettoökning av utsläppen i andra länder, att Sverige kan sälja utsläppsrätterna eller inte?
Per Bolund (MP):
Det var i denna kommentar som vi skulle få svar på våra frågor. Delvis fick jag svar på frågan om organisationen kring stora företagsköp, och det välkomnar jag, även om jag inte välkomnar svaret. Det verkar som om allting är frid och fröjd, att allting går precis som det ska göra och att det ska fortsätta att hanteras på samma sätt som man har hanterat Nuonaffären. Så tolkar jag finansmarknadsministerns svar. Det tror jag få egentligen är nöjda med.
Om det är någonting som har framkommit i alla medieturer som har varit i denna affär är det att det finns enormt många oklarheter. Det är ingen som har lyckats förklara var det formella beslutet har fattats. Det är ingen som har lyckats förklara var någonstans som ägaren egentligen har gett sitt godkännande till denna affär. Det talas om att styrelsen kan och bör lyssna på ägaren. Men har ägaren gett ett godkännande eller har man inte gjort det? Vem har i så fall gjort det? Är det Maud Olofsson som näringsminister som har gett det på egen hand?
Eller har det, som framkommit av papper som har läckt ut från Regeringskansliet, varit partiledarna i regeringspartierna som har fått information och också gett sitt godkännande, vilket faktiskt har framgått av de papper som har kommit fram i denna affär? Det kan inte vara en acceptabel situation att det ska få finnas så stora oklarheter kring en så stor affär. I en demokratisk organisation och i ett demokratiskt land måste man kunna ställa människor till ansvar för stora affärer.
Det är ganska häpnadsväckande att ägaren i detta fall vägrar att ta det ansvar som man måste ta. Maud Olofsson har fått ta mycket stryk i denna affär, och regeringsföreträdare har försökt knuffa över ansvaret på henne. Men om det är någonting som Maud Olofsson ska ha en eloge för i efterhand är det att hon faktiskt pekade just på ägarens ansvar, både för hur ett bolag drivs och för beslut om stora affärer.
Därför bekymrar det mig mycket att ministrar i den nuvarande regeringen försöker undvika detta ansvar och försöker ducka för detta ansvar. Det försöker att inte ta något ansvar för denna stora affär. Jag tycker att det är oacceptabelt när vi ändå har en demokrati där vi väljer företrädare i regeringen som ska företräda alla oss ägare av till exempel Vattenfall att de inte vill ta detta ansvar.
Per Bolund (MP):
Nu har vi haft ett antal olika meningsutbyten här. Det har funnits flera chanser för finansmarknadsministern att svara på de frågor som ställs i interpellationerna. Det har inte kommit några tydliga svar, så jag skulle gärna vilja uppmuntra finansmarknadsministern att faktiskt ge ett svar på de frågor som har ställts. Det är ja- eller nejfrågor, och det är ganska lätt att svara antingen ja eller nej på dem.
Den första frågan handlar om att man sätter upp hållbarhetsmål och en ägarpolicy samt säger att de statliga bolagen ska vara miljöföredömen. Är det i överensstämmelse med att låta ett statligt bolag öppna fem nya brunkolsgruvor som leder till 60 miljarder ton i koldioxidutsläpp? Ja eller nej - Peter Norman har svaret, och han kan ge det till mig och till svenska folket.
Den andra frågan handlar om att vår statsminister tillsammans med statsministrarna från Danmark, Finland, Island och Norge, samt i samarbete med president Obama när han var här, skrev under en överenskommelse. Jag har den här i min hand - det kallas ett joint statement, alltså ett uttalande man gör tillsammans.
Det står att alla de här länderna tillsammans med USA ska sluta ge offentliga medel till nya kolkraftverk i andra länder. Det är svårt att tolka på något annat sätt än att man ska sluta använda offentliga medel. Vattenfall är ett offentligt bolag, det vill säga: Det är offentliga medel. Stämmer den inriktning Vattenfall nu väljer - med regeringens acceptans - överens med den överenskommelse statsministern och de nordiska länderna har gjort tillsammans? Ja eller nej, Peter Norman; svårare än så är det inte.
Det är två frågor. Jag vill ha ett ja eller ett nej på båda två. Peter Norman försöker närmast desperat att utmåla det som att regeringen inte har något val och att det inte finns någon möjlighet att agera. Jag vill kraftigt protestera mot den verklighetsbilden. Man kan titta till exempel på det tyska bolaget RWE, som nyligen har tagit ett väldigt tydligt policybeslut att sluta investera i fossilkraft och låta alla sina resurser gå till förnybar energi. Vad är det som hindrar Peter Norman från att se till att Vattenfall gör detsamma?
Per Bolund (MP):
Det är trevligt att statsrådet är optimist och hoppas på det bästa. Det ska man alltid försöka vara. Men ibland är det bra att vara realist och lyssna på de varningssignaler som finns. I det här fallet saknas det verkligen inte varningssignaler. I mitt första inlägg sade jag att i princip alla aktörer som är verksamma på marknaden är kritiska mot förslaget. Vi har statens egen utredare, som säger att det inte är en bra lösning.
Vi har leverantörerna i form av bönderna från LRF, som säger: Nej, det här är ingen bra lösning, vi ska inte organisera på det här sättet, för det kommer att skapa problem. Vi har de som upphandlar, Sveriges Kommuner och Landsting, som säger: Nej, statsrådet, det här är inte en bra lösning, gör inte så här, hitta en annan lösning! Det kan vara att ge SKL Kommentus möjligheten att föra detta vidare. Vi har också miljörörelsen som säger: Statsrådet, lyssna på oss, det här är inte en bra lösning, hitta en annan organisation!
Då kan man välja att blunda och hålla tummarna och hoppas att det ska gå bra ändå. Men det kanske inte är någon särskilt konstruktiv hållning från en ansvarig minister. En verksamhet som Miljöstyrningsrådets tar lång tid att bygga upp, men det går väldigt snabbt att slå sönder den. Det är det jag ser som den stora risken och det är tyvärr det regeringen nu håller på att göra. Till exempel samlar man nu stöd och rådgivning i samma myndighet.
Sveriges Kommuner och Landsting har sagt att det riskerar att få till följd att upphandlare inte vågar höra av sig till Konkurrensverket och ställa frågor. Risken blir att var och en utformar egna kriterier, så att det blir olika krav och kriterier, vilket blir en snårskog för alla som ska leverera tjänster till kommuner och landsting. Risken är också att kompetens förloras. Man kan se på vilka krav som Konkurrensverket ställer när man ska anställa nya människor till de här verksamheterna.
Då är det inte miljökrav som man ställer upp, utan det är andra krav, andra kriterier för dem som ska anställas. På punkt efter punkt finns det varningssignaler. Regeringen väljer konsekvent att inte lyssna på dem utan bara blunda, hålla tummarna och hoppas på det bästa. Det tycker jag inte är en ansvarsfull hållning.
Per Bolund (MP):
Jag är inte heller säker på att vi kommer så mycket längre. Anledningen till att jag tog upp Nuonaffären är för att det är en liknande frågeställning som har varit uppe där, nämligen att olika ministrar ger olika versioner av händelseförloppen. Därför tycker jag att det är lite bekymmersamt att regeringen hamnar i denna situation gång på gång. Det är därför som jag tycker att det ändå finns en naturlig koppling mellan dessa två ärenden. Men jag tycker också att man ska vara noga med hur man uttrycker sig.
Om statsministern i konstitutionsutskottet säger att Riksgälden helt självständigt har utsett den nya styrelsen och att regeringen "inte varit inblandad", medan Peter Norman själv nu står här i talarstolen och säger att det faktiskt har varit ett möte där man har bollat förslag och diskuterat vilka som skulle ingå, då är det uppenbart att regeringen har varit inblandad på det sättet i alla fall.
Det tycker jag är bekymmersamt eftersom vi har ett system där vi har självständiga myndigheter som ska fatta dessa beslut och där regeringen inte ska vara inblandad. Det är det som brukar kallas för ministerstyre i vanliga fall. Jag tycker ändå att det är bra att denna debatt har kommit till stånd, och jag är glad att jag fick ett svar från Peter Norman som ändå var djupt inblandad i denna process.
Men jag hoppas att regeringen inte återigen kommer att hamna i denna typ av situationer där man har statsråd som ger olika versioner av hur händelseförloppen har varit. Det är också viktigt att se i vilket sammanhang dessa olika versioner har tillkommit. Peter Norman föreslår att jag ska ringa och tala med de personer som var i rummet. Jag är inte säker på att jag skulle få relevanta svar. Man hugger ju inte gärna sin arbetsgivare eller sina partikolleger i ryggen.
Däremot är det som kommer fram under ed intressant. Det som Peter Norman svarade på i Prövningsnämnden skedde under ed. Den bilden, i min värld, skiljer sig från den bild som statsministern har gett i konstitutionsutskottet. Jag tyckte att det var värt att ställa denna fråga just för att få en tydligare bild av hur denna process faktiskt gick till när styrelsen i Carnegie tillsattes. Jag vill tacka statsministern för att han faktiskt tog sig tid att debattera med mig.
Per Bolund (MP):
Till att börja med vill jag säga till Maria Larsson att det jag sade i mitt anförande var att regeringen har tagit steg. Som vi ser det är de stegen inte tillräckligt omfattande för att lösa problemet. Vi bryr oss mer om verkligheten och de problem som finns och fortfarande finns kvar och som måste få en lösning än att berömma regeringen. Vi har självklart, precis som jag sade tidigare, ingenting emot att man tar steg åt rätt håll. Det är någonting som vi stöder.
Men vi är ett otåligt parti. Vi vill att det ska hända mer. Vi vill att alla kvinnor som utsatts för våld i nära relationer ska få den hjälp och det stöd de behöver. Jag håller med ministern om att vi har stora förhoppningar om att det kommer att komma nya förslag. Vi behöver arbeta på många fronter, och vi behöver få fler metoder. Vi behöver använda alla verktyg som finns i verktygslådan för att lösa problemet. Det handlar om det långsiktigt förebyggande arbetet som självklart är grunden.
Men vi kan inte därmed glömma bort de som i dag, här och nu, utsätts för våld i vårt samhälle i nära relationer. De hamnar i en enormt besvärlig och livshotande situation i många fall. Vi måste se till att vi har tillräckliga åtgärder för att ge de kvinnorna det skydd och den trygghet som de förtjänar och har rätt till. Ministern säger att vi borde ha debatterat detta om några veckor. Det gör jag väldigt gärna.
Vi tycker att detta är en fråga som måste debatteras om och om igen och som hela tiden måste läggas upp på bordet och diskuteras. Problemet är så allvarligt att vi aldrig någonsin får glömma bort det. Jag vill avsluta med en tydlig fråga till Maria Larsson. Det är egentligen grunden i min interpellation. Att röra sig med små steg åt rätt håll är inte fel, men det är inte tillräckligt.
Min fråga är: Hur länge ska vi behöva vänta innan alla kvinnor, varenda kvinna som utsätts för våld i nära relationer och behöver trygghet, vård och skydd, också ges den trygghet, den vård och det skydd som de behöver och förtjänar?
Per Bolund (MP):
Peter Norman fortsätter med berömvärd envishet att hålla sig fast vid den enda fråga som han tycker är ett vinnande koncept. När man är fullständigt naken försöker man väl hålla fast vid de små fikonlöv som kan skyla ens egen nakenhet. Jag säger fortsättningsvis lycka till, Peter Norman, med att försöka få det till att det skulle vara Miljöpartiet som har varit ansvariga för att Vattenfall har investerat i brunkol.
Vem som helst kan gå tillbaka och se hur vi har debatterat och hur vi har försökt kämpa emot denna typ av investeringar både under den förra och den här regeringen. Om ni lyckas med den verklighetsförvanskningen är det verkligen imponerande, måste jag säga. Man kan däremot konstatera att den eviga konstanten i svensk politik när det gäller att alltid, vid varje tillfälle, säga ja till nya investeringar i brunkol, i stenkol och i fossilgas är Peter Normans parti Moderaterna.
Ni har aldrig någonsin motsatt er någon investering i den smutsigaste energiproduktion som vi kan föreställa oss. Ni var inte emot det när Vattenfall gick in i början av 2000-talet. Ni var för det när man fortsatte att investera tungt i Nuon, som också använde ett fossilberoende energislag, och ni är för det nu när Vattenfall planerar att öppna fem nya brunkolsgruvor. Där finns konstanten i svensk politik. Den andra konstanten är Miljöpartiet, som vid varje tillfälle motsätter sig denna typ av investeringar.
Där ser man polariteten i svensk politik ganska tydligt. Det är intressant att Vattenfall tar upp utsläppshandelssystemet och säger att de vill att det ska fungera bättre. Då kan man titta på vad Moderaterna har gjort i denna fråga. Den var uppe i EU-parlamentet för bara några månader sedan. Då röstade de moderata ledamöterna i EU-parlamentet emot en skärpning av systemet för utsläppsrätter. De motsatte sig alltså att det skulle vara styrande och att det skulle leda till minskade utsläpp.
Nu låter man dessutom Vattenfall lobba för att stödet och subventionerna till förnybar energi ska tas bort. Med Moderaternas politik blir det varken det ena eller det andra. Det blir låg kostnad för utsläpp från utsläppshandelssystemen och inget stöd till den förnybara energi. Där ser vi vad som är Moderaternas framtidsbild, det vill säga ett fortsatt fossilberoende Europa.
Per Bolund (MP):
Mats Persson har frågat mig om jag kommer att ta initiativ till en konsekvensanalys av nedläggningen av forskningsprogrammet för finansmarknadsforskning och ompröva min inställning till finansmarknadsforskningen i ljuset av vad en sådan analys kommer fram till.
Vidare har Jonas Jacobsson Gjörtler frågat mig vilken grund jag och regeringen har för påståendet att finansmarknadsforskningen kan fortsätta i relevant omfattning efter att den statliga delfinansieringen fasats ut om jag och regeringen är beredda att ompröva förslaget att fasa ut anslaget om det visar sig att finansmarknadsforskningen påverkas negativt av utfasningen av den statliga delfinansieringen hur jag ser på vikten av forskning på finansmarknadsområdet, bland annat med tanke på den omfattande banksektor vi har i Sverige och de risker vi vet att den kan medföra.
Jag svarar på båda interpellationerna i ett och samma svar. I samband med finanskrisen vidtogs en rad åtgärder för att främja stabilitet på finansmarknaderna. Den mest väsentliga åtgärden var att ta fram ett ramverk för finansiell stabilitet i bred politisk samverkan, där de viktigaste delarna var stärkta regelverk, förbättrad tillsyn, effektivt krishanteringssystem och förstärkt insättningsgaranti. En del av initiativen var av långsiktig karaktär och en del av temporär karaktär med varierande längd på utfasningsperioden.
Det inrättade finansiella stabilitetsrådet är ett viktigt forum för regeringen att avhandla frågor om finansiell stabilitet, behovet av åtgärder för att motverka uppbyggnaden av finansiella obalanser och, i händelse av en finansiell kris, behovet av åtgärder för att hantera en sådan situation. En av åtgärderna i samband med finanskrisen var därför ett skyndsamt genomförande av en satsning på finansmarknadsforskning. Verket för innovationssystem, Vinnova, fick därför i uppdrag att finansiera en sådan satsning. Ett nytt anslag inrättades i statens budget för finansmarknadsforskning med en ram på 30 miljoner kronor per år.
I övrigt finansieras en betydande del av forskningen i Sverige genom statliga forskningsfinansiärer, till exempel Vinnova och Vetenskapsrådet. Medlen fördelas ut efter ansökan i konkurrens mellan olika intressenter inom olika samhällsområden. Därutöver finns en omfattande forskningsfinansiering från näringslivets sida. En viktig målsättning för genomförandet av programmet för finansmarknadsforskning har varit att den privata finansmarknadsbranschen skulle bidra med hälften av de totala insatserna. Samverkan och samfinansieringen fungerar väl, och den privata finansmarknadsbranschen har tagit ansvar för att utveckla forskningen.
Detta bör medföra att det även framöver bör finnas goda förutsättningar att bedriva en bra forskning. För att säkerställa en fortsatt högkvalitativ finansmarknadsforskning kan det dock finnas anledning att ge Vinnova i uppdrag att lämna en redovisning till regeringen med en konsekvensanalys av de ändrade förutsättningarna för forskningen. Mot bakgrund av resultatet av en sådan analys bör sedan förnyade överväganden i saken göras.
Per Bolund (MP):
Anledningen till att vi har hamnat i det läge där vi är nu - där vi har varit tvungna att hitta besparingar och finansiering för våra reformer, när vi nu lägger en fullt finansierad budget - är att vi har tagit över efter den tidigare regeringen, som har bedrivit en ganska oansvarig ekonomisk politik, där man har drivit statsfinanserna med stora underskott för att genomföra skattesänkningar.
Det är en politik som vi inte är beredda att fortsätta, utan vi vill föra en ansvarsfull ekonomisk politik där vi ser till att finansiera våra reformer fullt ut och steg för steg närmar oss överskottsmålet och de mål som finns i det budgetpolitiska ramverket. Det handlar om att föra en ansvarsfull politik. Då måste man gräva ganska djupt.
Man måste vända på alla stenar för att se om det finns möjlighet att hitta resurser som gör att vi kan göra viktiga satsningar som helt enkelt måste utföras för att Sverige ska bli det land som vi alla vill att det ska vara, med väl fungerande utbildning och trygghetssystem som alla kan lita på och som även gör att vi lämnar över en planet i hållbart skick till våra barn och barnbarn. Jag tycker att det är lite tråkigt när man i en sådan här debatt säger att motparten inte svarar på frågor. Jag har svarat på de frågor som har ställts vid ett flertal tillfällen.
På frågan om vi avser att avsätta pengar har jag till exempel tydligt sagt att vi nu gör en konsekvensanalys och sedan avvaktar och ser vilket resultat det blir och vad analysen säger. Därefter är vi beredda att göra en ny prövning av frågan, just för att kunna se om det finns möjligheter att hitta finansiering från annat håll eller om vi måste skjuta till pengar i framtiden. Men innan den analysen är gjord är det dumt att svara på den frågan, tycker jag, utan då är det bättre att vänta på analysen och återkomma.
Det är också svaret på Jonas Jacobsson Gjörtlers fråga som han har ställt. Det rimliga är att vi nu, som jag har sagt i svaret, gör en konsekvensanalys, tar del av den analysen och därefter återkommer med förslag på åtgärder. Målet från regeringens sida är såklart att fortsätta med den här forskningen.