Jan Björklund (L):
Finn Bengtssons inlägg visar mycket tydligt på Hans Lindes och Vänsterpartiets mycket selektiva engagemang när det gäller utrikespolitik. Så är det alltid, eller hur, Hans Linde? I Taiwans fall handlar det om en stor kommunistisk diktatur, men man hör aldrig ett ord från Vänsterpartiet. Men Taiwan får diskuteras en annan gång.
Men det är ett otroligt selektivt engagemang från Hans Lindes parti, och det har det alltid varit. Palestina är permanent observatör i Unesco och har varit det under lång tid. Man deltar i massor av samarbeten. Att man vill bli permanent medlem har att göra med den politiska processen i Mellanöstern. Det är klart att det inte har med kulturarven att göra, det vet Hans Linde. Det är verkligen att reducera hans inlägg att tro det.
Hans Linde försöker intala omvärlden att man ska tro att detta handlar om kulturpolitik. Det är klart att det är en del av FN-processen just nu. Det är väl ingen idé att neka till det? Det blir bara löjligt. Det är klart att det är en del av den större politiska process där Palestina nu vill bli erkänd som fullvärdig stat trots att man ännu inte är det. Det är naturligtvis detta det handlar om. Så betraktar hela världen detta. Vartenda land som sitter och tar ställning vid dessa voteringar betraktar omröstningen utifrån denna aspekt.
Det är det som vi också har gjort när vi har sagt att vi från svensk sida tar ställning till denna fråga i säkerhetsrådet, eller för vår del blir det kanske i generalförsamlingen eftersom vi inte sitter i säkerhetsrådet. Att föra upp det i Unesco först är fel väg. Det är alltså klart att detta är en del av den stora processen. Detta handlar inte om kulturarven i första hand. I detta samarbete är Palestina redan med fullt ut. Man deltar i mängder av projekt.
Sverige har också mängder av bra projekt på Västbanken och i de palestinska områdena, trots att Palestina inte är en stat. Men det går inte att se detta som någonting annat än en del av denna process. Det är precis det som jag sade i mitt interpellationssvar, och det är det som är bevekelsegrunden just nu.
År 1981 lämnade Palestina in sin första ansökan om att bli fullvärdig medlem i Unesco. Varje år har det avvisats, också av Sverige. Det kan hända att Hans Lindes parti hela tiden har tyckt att man borde rösta för, men Socialdemokraterna har inte tyckt det. Palestina blir erkänd som stat när det finns en stat i ett fredsavtal, och vi ska sätta press på båda parter att åstadkomma detta. Då blir Palestina en fullvärdig stat och erkänd som det.
Har man någon annan uppfattning hade man naturligtvis kunnat erkänna Palestina hela tiden under denna period, i alla fall sedan Osloavtalet 1993. Vi menar detta. Det är naturligtvis detta som det handlar om till sist, alltså en tvåstatslösning genom ett fredsavtal. Det är inte, som Hans Linde försökte antyda, att det är bara Israel som begränsar detta med bosättningar. Så är det inte. Det är riktigt att Israel förtjänar stark kritik för sina bosättningar.
Men palestinierna, båda dessa stora dominerande palestinska organisationer som har kontroll över var sin del av ett blivande Palestina, måste erkänna att Israel har rätt att existera. Självklart har båda parter en hemläxa att göra innan det går att åstadkomma ett fredsavtal. Att nu erkänna den ena parten som en fullvärdig stat utan att de måste göra sina eftergifter tror vi vore olyckligt, men så kan man naturligtvis föra en förhandling.
Det handlar om en tvåstatslösning genom ett fredsavtal. De som nu driver fram detta i Förenta nationerna vill ha två stater utan fredsavtal. Det är ett brott mot den svenska linjen som den har uttryckts under olika regeringar under lång tid.