KBLab/rixvox huggingface dataset:
Margot Wallström (S):
Det är ju nackdelen med att svara åt någon annan: Jag kan inte redovisa exakt vad som sas på varje möte. Men jag kan återge från mina egna besök i de baltiska länderna och samtal med företrädare för regeringarna där att de har den allra största respekt för vårt ställningstagande och vår position, som ju är densamma som Finlands.
De har mycket stor respekt för vår hållning, och det skulle nog inte falla dem in att försöka påverka oss. Vart och ett land har skyldighet att fatta beslut och inta en position som innebär att man känner sig trygg med sin säkerhetspolitik och sitt säkerhetspolitiska ställningstagande.
I det här fallet har vi aldrig mött annat än stor respekt för vår hållning. Det gäller också Baltikum. Dessutom är det ju inte alls så att vår politiska inställning har varit oförändrad. Den har utvecklats över tid. Vi är djupt engagerade i EU-sammanhang och EU-samarbetet.
Vi har ändrat på formuleringar också i den säkerhetspolitiska plattformen och doktrinen över åren. Vi har ett fördjupat samarbete med Nato. Frågan skulle kanske egentligen gå i den andra riktningen: Vad är det vi inte kan göra tack vare vår militära alliansfrihet? Eller tror ni att räddningen är att Nato nu ska komma och försvara oss?
Vi är rädda för ryssen, och då ska Nato komma och försvara oss - är det det som är inställningen? Alliansens statsminister, på den tiden, sa ganska nyligen att för att det skulle ändras skulle man ha en folklig förankring. Man skulle ha en majoritet i riksdagen, och man skulle göra det samtidigt med Finland. Vi har ju också ett djupt samarbete med Finland. Alla länder agerar utifrån sin egen historia.
Vi kan inte jämföra oss med Norge och Danmark, som faktiskt också deltog i andra världskriget, eller de baltiska länderna, som har stått under ryskt inflytande under alldeles för lång tid och vet vad det innebar. De har sin historia, och vi har vår, och jag tror som sagt att vi fortfarande åtnjuter mycket stor respekt och beundran för våra ställningstaganden.
Det ligger inte i deras intresse att försöka påverka oss att gå i en viss riktning, utan vi ska fortsätta samtala. Det handlar om avspänning och samarbete med andra partner som har en viktig roll i vårt närområde och inför framtiden och dessutom att bredda hela det säkerhetspolitiska begreppet, för det är naturligtvis mycket mer än vad som händer just nu i vårt närområde.
Varför förmådde ni inte att ta itu med att utreda detta själva under åtta år? Varför är det nu plötsligt som om någonting nytt skulle ha kommit upp? Vi säger alldeles tvärtom: Låt oss diskutera Nato i ett sammanhang som är säkerhetspolitiskt och som innefattar alla de element som måste in i en bedömning av både vårt grannskap och av omvärlden.
Låt också folk i hela landet få vara med i en diskussion om Nato. Låt argumenten höras, både för och emot, och låt det ingå i en diskussion om både utrikes- och säkerhetspolitik i framtiden.
Vi ska fortsätta med våra djupa och förtroendefulla samarbeten, inklusive med Nato, men vi ska behålla vår unika position också när det gäller att förespråka militär alliansfrihet och samarbete, både i EU och med grannländerna.
Margot Wallström (S):
Jag hade just tänkt föreslå att man skulle kunna referera till Hillevi Larssons svar tidigare och synpunkter på ett Natomedlemskap. Det är klart att det är bekvämt att tänka sig att Nato kommer hit och hjälper oss om det blir krig sedan vi själva har rustat ned vårt försvar så pass att det går på fälgarna. Vi kan inte längre spana, vi kan inte längre utföra uppgifter fullt ut som vi skulle vilja för att känna oss trygga, för att inte vårt territorium ska kränkas och så vidare.
Det är behagligt att föreställa sig ett Natomedlemskap som en räddare i nöden. Men det innebär också förpliktelser. Det innebär också att vi kan hamna i situationer där svenska folket kanske inte riktigt hade tänkt sig att de skulle behöva vara med och strida. Det är klart att man kan fråga några av de mindre medlemsländerna hur mycket inflytande de tycker att de har i Nato eller vem det är som bestämmer i Nato.
Det finns en rad sådana frågor som förstås är viktiga att få diskutera, och jag tycker att de ska ut till svenska folket för att redas ut och diskuteras öppet. Det är alltså inte så enkelt utan medför också att man åtar sig förpliktelser. Det skulle säkert också att innebära att Nato i samma ögonblick skulle ställa krav på att vi ska leva upp till 2 procent av budgeten till försvaret. Det är klart att de vill att vi ska göra hemläxan.
Vi tycker att vi ska fortsätta med det samarbete som vi vill ha också för att kunna göra övningar gemensamt och kunna utveckla vår försvarsförmåga. Vi gör det, och vi gör det samtidigt som vi kan ha respekt för vår position som militärt alliansfria. Det behövs också sådana länder, och vi gör det tillsammans med Finland. Vi har ett gott och fördjupat samarbete med Finland, och det ska vi fortsätta med, precis som vi har stöd av EU.
Jag tänker mig att den största styrkan i en sådan situation är att se efter hur vi bäst kan hjälpa till, om det nu är med vapen eller med annan utrustning. Det är väl självklart att vi ställer upp för våra grannar; det ska de aldrig behöva tveka om. Tack för debatten!
Margot Wallström (S):
Lotta Johnsson Fornarve har frågat mig när jag avser att verkställa erkännandet av Sahariska arabiska demokratiska republiken, Västsahara, och vilka initiativ jag avser att ta för att Sverige ska se till att det svenska humanitära biståndet till de västsahariska flyktinglägren i Algeriet ökar. Regeringen kommer att se över den svenska politiken i relation till Västsahara.
Denna översyn kommer naturligtvis att inkludera frågan om hur det sahariska folkets rätt till självbestämmande ska kunna förverkligas. Regeringen stöder de ansträngningar som FN:s generalsekreterares särskilda sändebud för Västsahara, Christopher Ross, gör för att finna en rättvis, varaktig och ömsesidigt acceptabel politisk lösning.
FN:s generalsekreterare har sagt att förhandlingarna inom denna FN-process måste göra framsteg senast i april 2015. En översyn av politiken kommer också att inbegripa förutsättningarna för utökat svenskt stöd. Som Lotta Johnsson Fornarve nämner har Sverige under många år förmedlat humanitärt stöd till flyktinglägren i Algeriet.
Sedan 1998 har Sverige bidragit med ungefär 173 miljoner kronor i direkt stöd till flyktinglägren. Merparten av detta stöd har kanaliserats via organisationen Praktisk Solidaritet. Sida har fattat beslut om ytterligare stöd till Praktisk Solidaritet för 2014. Dessutom är Sverige en av de största bidragsgivarna till UNHCR, som genomför omfattande insatser i Tindouf i Algeriet.
Sverige ger också stöd till flyktinglägren via EU/Echo.
Margot Wallström (S):
Jag tackar för kommentarerna. Inget fall är det andra likt. Varje ärende av det här slaget måste förberedas väldigt noggrant. Jag kommer i mitt nästa interpellationssvar att förklara utförligt varför regeringen nu har erkänt staten Palestina.
Västsahara är på flera sätt unikt, som Lotta Johnsson Fornarve beskrev alldeles nyss. Sedan år 2000 pågår en FN-ledd process som syftar till att förverkliga det sahariska folkets rätt till självbestämmande.
Det svar vi nu har fått från FN och dess generalsekreterare är att förhandlingarna inom FN-processen ska göra framsteg senast i april nästa år. Jag kan bara upprepa att regeringen kommer att se över den svenska politiken i relation till Västsahara och naturligtvis ta hänsyn till det och till vad FN:s rapportör säger.
Jag känner inte igen siffran att det skulle vara så många länder. Jag har fått uppgift om att det ska vara 45 stater och att en del stater har averkänt Västsahara på sistone.
När det gäller Minursos mandat finns vi inte i FN:s säkerhetsråd, i alla fall inte ännu, men vi vill gärna att Minursos mandat utökas till att inkludera möjligheten att övervaka respekten för mänskliga rättigheter. Den inriktningen stöder vi. I övrigt är mitt svar att vi kommer att ta oss tid att se över hela denna fråga.
Vi ska göra det på ett grundligt sätt och naturligtvis ta till oss vad FN:s representant säger och det arbete som bedrivs där. I FN-sammanhang kommer vi till exempel att verka för att Minurso ska se över bevakningen av mänskliga rättigheter.
Margot Wallström (S):
Jag vill först uttrycka min uppskattning över det engagemang som finns i den här frågan och som Lotta Johnsson Fornarve ger utryck för här. Det har jag också mött i e-post, synpunkter och frågor som har kommit.
Den här interpellationsdebatten handlar om två frågor som Lotta Johnsson Fornarve har ställt till mig, dels om ett eventuellt erkännande av Västsahara, dels om vilka initiativ vi ska ta för att öka det svenska humanitära biståndet. Mitt svar är fortfarande att vi i den svenska regeringen avser att se över hela den här frågan.
Vi gör det kopplat till att det nu finns en tydlig tidsgräns för FN-rapportörens arbete. Man måste också se över frågor som det folkrättsliga läget och ta hänsyn till en rad olika komplexa frågor som rör ett eventuellt erkännande. Det ska vi göra i sinom tid, när tiden för det är inne.
Sverige kommer naturligtvis att fortsätta att engagera sig i frågan, framför allt via vårt EU-medlemskap, i det EU-sammanhang där till exempel fiskepolitiken diskuteras och där mänskliga rättigheter tas upp. Där vill jag inte signalera någonting annat än att vi fortsätter att kämpa för att också Marocko ska respektera mänskliga rättigheter och strävan efter demokrati. Det kommer vi att fortsätta att hävda i EU-sammanhang.
Margot Wallström (S):
Allan Widman har frågat mig vad jag och regeringen avser att vidta för åtgärder syftande till att stärka Sveriges motståndskraft mot hot om användandet av kärnvapen riktade av Ryssland mot Sverige. Regeringen ser allvarligt på Rysslands kärnvapenpolitik. Vi ser hur den ryska regimen förnyar sina kärnvapenarsenaler, och tyvärr har inte president Putin svarat positivt på president Obamas förslag om förhandlingar om ytterligare minskningar av de ryska och amerikanska kärnvapenarsenalerna.
Det finns ett antal åtgärder som Ryssland och andra kärnvapeninnehavare kan och borde vidta för att minska riskerna och öka förtroendet. Bland annat kan de minska kärnvapnens stridsberedskap, åta sig att inte vara först med att använda kärnvapen, öka öppenheten kring kärnvapenarsenaler och säkra och eliminera material som kan användas för kärnvapen. Detta framför Sverige inom ramen för de kontakter vi har med Ryssland. En särskilt viktig fråga är de taktiska kärnvapen som är utplacerade i vårt närområde.
Planerna på att modernisera dessa vapen är oroande, och vi upprepar vår uppmaning till Ryssland, liksom till USA, att dra tillbaka dessa vapen och eliminera dem. Kärnvapen gör världen mer osäker, och de slukar enorma resurser. Framför allt skulle en kärnvapenanvändning få katastrofala effekter på människor och natur över både tid och rum. Följderna är mer omfattande än vad någon enskild stat kan hantera.
I en orolig tid är det oerhört viktigt att agera kraftigt för nedrustning. Regeringen har stärkt nedrustningsarbetet brett. Vår linje är tydlig: Alla kärnvapen måste avskaffas. Det är den enda garantin för att kärnvapen inte ska användas igen. Det handlar om såväl Sveriges som hela världens säkerhet. Regeringen bedriver därför ett aktivt arbete för att alla kärnvapen fullständigt elimineras.
Ett av mina första beslut som utrikesminister var att också Sverige skulle gå med i det humanitära initiativet, som fokuserar på kärnvapnens humanitära konsekvenser. Orsaken var enkel: Kärnvapen får aldrig mer användas. Regeringen Reinfeldt satte Sverige på åskådarbänken och ville inte delta i detta konkreta arbete mot kärnvapen. För mig var det en märklig linje. Vi måste arbeta intensivt, också i nya forum, för detta. Det tar jag och Sveriges regering på största allvar.
Som ett led i detta arbete deltog Sverige med en stor delegation från både riksdag och regeringskansli i den tredje konferensen om kärnvapnens humanitära konsekvenser, som ägde rum i Wien i början av december. Konferensen samlade drygt 150 länder och ses som ett steg framåt i arbetet mot kärnvapen. Nästa anhalt för arbetet är icke-spridningsavtalet NPT:s översynskonferens som äger rum under våren.
Till dess kommer vi att fortsätta vår dialog med andra likasinnade länder, däribland våra nordiska grannar, om hur vi vid översynskonferensen kan uppnå konkreta resultat som för arbetet framåt. Vårt mål är en värld fri från kärnvapen. I detta arbete har vi många allierade, tack och lov. Det är enbart genom enträget och strategiskt, politiskt och diplomatiskt arbete som vi kan nå framgång i detta.
Margot Wallström (S):
Vi skiljer oss inte åt i analysen eller i hur allvarligt vi ser på att detta används som ett indirekt hot i den ryska propagandan. Det nämns som en stor tillgång, som om det skulle kunna tas till också som ett direkt hot. Det känns förstås mycket allvarligt. Det finns inga enkla, snabba lösningar.
Precis som vi redan har nämnt i den säkerhetspolitiska diskussionen är det också här via det samarbete vi har i EU-kretsen vi hoppas kunna ta itu med den ryska aggressionen och det ryska beteendet just nu. Förhoppningsvis kan vi få dem att se att det eskalerar kriser och få en dialog och en avspänning till stånd.
Vi ser det inte i dagsläget, men det är den inriktning som vi har och måste ha för vårt arbete. Där har vi, precis som de övriga EU-länderna, varit eniga i synen på de instrument som kan användas för detta. Vi måste också jobba via försvarspolitiken och via det samarbete vi har även om de frågorna.
Det är inte säkert att man tycker att det omedelbart blir tryggare av att vi finns under ett annat kärnvapenparaply. Så kan man också beskriva det. Vi har samarbete med våra grannar, runt Östersjön och med Nato.
Där diskuteras förstås, och jag utgår från att det diskuteras i Försvarsberedningen, hur vi rustar oss på bästa sätt. Tyvärr är det ju så att när det gäller kärnvapen är det inte så lätt att skydda sig.
Vi måste förhindra att de kommer till användning, och då måste vi arbeta på alla nivåer, från FN-samarbetet och försöken att få in Ryssland i ett sådant samarbete och sådana sammanhang till EU och hela vägen i de samarbetsformer som vi har i dag.
Margot Wallström (S):
Jag anade att det kunde vara en ledande fråga som skulle leda oss tillbaka till ett svar som vi hörde förut. Men jag väljer att ta det som en uppriktig poäng och en uppriktig fråga. Jag tror inte att det finns något annat svar. Vi har redan konstaterat att om det skulle bli en kärnvapenattack är vi alla försvarslösa. Jag förstår att Allan Widman menar vad som händer innan dess, kanske när ett hot framställs.
Blir vi då tryggare om vi finns under ett annat kärnvapenparaply? Är det detta som det handlar om? Jag anser att det vi kan göra i dagsläget är att verka för kärnvapennedrustning i alla de forum som jag har nämnt. Det är det absolut viktigaste arbetet.
Där måste vi oförtröttligt försöka övertyga och övertala Ryssland att delta och bidra på bästa möjliga sätt och på ett konstruktivt sätt. Vi måste bidra genom alla våra samveten till en avspänning, till en deskalering och faktiskt till en dialog som kan vrida utvecklingen i rätt riktning.
Det gör vi genom alla våra samarbetspartner från EU och hela vägen. Jag trodde att ni någon gång också talade om de yttersta hoten i Försvarsberedningen. Men något förvånande säger du att det inte är en del av detta.
Jag utgår från att man i en försvarsberedning och i en diskussion om vår försvarspolitik måste ta upp alla olika hot som vi kan utsättas för och hur vi ska bemöta dem. Men det finns inga enkla svar, utan vi ska fortsätta arbeta på alla dessa olika områden.
Jag hävdar nog att vi utifrån en direkt hotbild står oss väl också med den position som vi har i dag och med de samarbeten som vi har i dag.
Margot Wallström (S):
Jag tackar Allan Widman för detta. Jag har egentligen ingenting emot att låta dig få sista ordet, så som du sammanfattade detta. Det enda jag kan säga är att jag tyckte att det kändes väldigt bra när vi kom i regeringsställning och fick komma till departementet och faktiskt ge nya instruktioner om att vi från svensk sida nu åter skulle engagera oss i nedrustningsarbetet.
Det var faktiskt det första vi gjorde, nämligen att vi signalerade till vår delegation i New York om detta humanitära initiativ och sa att vi kommer att engagera oss i nedrustningsfrågorna. Resten tar jag med mig. Jag tycker att det är självklart att detta också måste vara en del av den diskussion vi har om säkerhetspolitiken, om hot och om vad vi gör på både kort och lång sikt.
Men min grundtanke är ändå inte att vi får en annan part som också hotar med kärnvapen och som hjälper till att förhoppningsvis skapa en spiral som kan bidra till nedrustning och avspänning.
Margot Wallström (S):
Jag tackar för inläggen. En av mina favoritförfattare är Amos Oz, och han säger att det inte är en strid mellan religioner, mellan civilisationer eller mellan nord och syd utan en strid mellan fanatiker och resten av oss. Det är så vi måste se det.
Vad vi använder för begrepp och hur vi definierar detta juridiskt minskar inte lidandet. Det påverkar inte heller vårt ansvar att agera. Det är viktigt för mig. Vi måste göra allt vi kan för att bidra humanitärt och politiskt.
I detta fall måste vi också bidra med en styrka som kan hjälpa till att utbilda dem som bekämpar Isil. Vi fortsätter att agera i alla de sammanhang vi kan. Vi tittar förstås på vad FN:s experter säger. Vad säger de som har varit där? Vad säger rapporterna från dem som har kunnat dokumentera det som pågår? Sanningen är att i det aktuella kaotiska läget går det inte att säga att Isil generellt gör sig skyldig till folkmord.
Det säger också folkrättsexperterna och juristerna. Men det hindrar oss inte från att agera, och det viktiga är att vi förser människor med hjälp. Isils övergrepp är dock sådana att det kan konstateras att andra grova brott, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser har begåtts.
Det innebär att vi även fortsättningsvis har en skyldighet att agera och ställa de ansvariga till svars för sina handlingar. Vad gäller omständigheterna vid Sinjarbergen tyder mycket på att Isil har begått dessa handlingar med avsikt att helt eller delvis förinta en religiös grupp, yazidierna. Därmed har Isil gjort sig skyldig till åtminstone försök till folkmord.
Jag kommer även i fortsättningen att sträva efter att se till att vi i handling kanaliserar den oro och ilska och alla de känslor som uppkommer när vi ser denna typ av övergrepp begås. Vi måste fortsätta att visa att vi ställer upp för offren och göra allt vi kan för att förhindra att det sker igen.
Vi kommer förstås att använda våra folkrättsexperter och folkmordskonventionen när vi kan. Vi måste göra detta tillsammans med alla andra aktuella aktörer.
Margot Wallström (S):
Jag förstår vad du säger, Magnus Oscarsson. Det var därför jag förklarade att det är en skillnad i hur det används i folkmun, hur vi upplever att detta samlar våra tankar och reaktioner på det som pågår i ett ord som vi tycker uttrycker det. Men det finns också en juridisk, folkrättslig definition som i dagsläget är mycket svårare att bevisa.
Det är därför som politiker överallt tvekar att omedelbart gå ut och kalla något för folkmord. Det ska dock inte göra skillnad i hur vi agerar och vad vi gör för att förhindra detta. Det spelar ingen roll vad vi kallar det. Det viktiga är att vi hjälper till och ser till att lindra lidandet och stoppa detta från att ske. Det är den viktiga politiska uppgiften.
Sedan får vi jobba med instrument såsom folkrättskonventionen och annat för att de förhoppningsvis ska kunna användas bättre. Inte heller under de gångna åtta åren var det någon från regeringen som använde begreppet folkmord. Man gör inte det om man inte har ordentligt folkrättsligt på fötterna och då kan agera hand i hand.
Det räcker dock med det vi redan kan kalla det och det vi redan kan konstatera för att vidta åtgärder. Jag känner att vi är överens om det, och att de som i dag lider svårt också ska veta att vi står på deras sida. Jag ska se till att själv träffa yazidier i Sverige och diskutera med dem. Jag tackar er alla för viktiga bidrag i debatten.
Margot Wallström (S):
Jakob Forssmed har frågat mig om jag avser att driva på för att upprätthålla och skärpa krav från EU:s sida när det gäller demokrati och mänskliga rättigheter vid förhandlingen om ett bilateralt avtal mellan EU och Kuba, hur jag avser att säkerställa att dialog också förs med det kubanska civilsamhället och politiskt oppositionella samt hur jag avser att säkerställa att utökandet av kontakterna mellan Sverige och Kuba framför allt är ett utökande av kontakter med kubanska demokratiförespråkare.
EU:s ministerråd beslutade i februari 2014 att inleda en förhandling med Kuba om ett avtal om politisk dialog och samarbete. Målsättningen från EU:s sida är att uppmuntra en demokratisk utveckling och respekt för mänskliga rättigheter. Förhandlingsdirektivet till EU-kommissionen och EU:s höga representant slår fast att demokratiska principer och respekt för mänskliga rättigheter är en förutsättning för att EU ska ingå ett avtal. EU:s utrikestjänst och Kuba genomförde två förhandlingsrundor under 2014.
En tredje var planerad till januari 2015 men har skjutits upp av Kuba. Utöver officiella kontakter med företrädare för Kubas regering har EU:s representanter också kontakt med representanter för det civila samhället och oppositionella i Kuba. Liksom tidigare fortsätter EU att noga följa utvecklingen när det gäller reformer och respekt för mänskliga rättigheter i Kuba. Regeringen står helt och fullt bakom det förhandlingsmandat som ministerrådet gett till kommissionen och EU:s höga representant.
Regeringen verkar även fortsättningsvis för att kraven på Kuba när det gäller demokrati och mänskliga rättigheter upprätthålls och för att EU:s dialog med det kubanska civila samhället fortsätter. Även svenska företrädare håller som en del av det diplomatiska arbetet löpande kontakt med civilsamhället och demokratiförespråkare i Kuba. Denna regering ser det också som naturligt att Sverige har en bilateral dialog med företrädare för Kubas regering. Regeringens metod för att uppnå utrikespolitiska mål är dialog.
Öppenhet och kontakter är att föredra framför isolering. Det finns ingen anledning att avhända sig de möjligheter till påverkan på de kubanska beslutsfattarna som en bilateral dialog ger. Att dialog och kontakter är att föredra framför isolering är också den slutsats som den amerikanska administrationen nu har kommit fram till. I likhet med Jakob Forssmed välkomnar jag att förbindelserna mellan USA och Kuba återupptas. Det innebär en dialogens seger över låsta motsättningar och är positivt för människor i båda länderna.