Jonas Sjöstedt (V):
Jag vill börja med att hälsa Maria Arnholm välkommen som jämställdhetsminister. Jag tycker att du har ett väldigt viktigt uppdrag, och jag önskar dig lycka till i uppdraget att lyfta debatten på jämställdhetsområdet. Jag önskar dig lycka till i framtida tuffa förhandlingar med Finansdepartementet, inte minst när det gäller att få en ekonomisk politik som inte ökar inkomstklyftan mellan kvinnor och män, något som beklagligtvis sker i dag. Sedan till svaret på interpellationen. Jag konstaterar att Maria Arnholm upprepar statsministerns löften om mer pengar till kvinnojourerna.
Det är ett löfte som Fredrik Reinfeldt kom med i sitt jultal 2011 då han sade: Vi måste förstärka skyddet till kvinnor som drabbas. Kvinnojourer och brottsofferjourer som jobbar med de här frågorna måste få ökat stöd. Det var ett väldigt glädjande besked, tycker jag. Problemet är att sedan det här sades har ingen ytterligare förstärkning tillkommit. När jag frågade Fredrik Reinfeldt i partiledardebatten för någon månad sedan sade han att regeringen har kommit med de satsningar som utlovades. Jag kan inte se dem.
Det har kommit en del tidigare, och det är bra och vällovligt, men den här ytterligare satsningen har ännu inte kommit. Jag är naturligtvis nyfiken på när den kommer och hur den kommer att se ut. Hur ser det ut i dag? Ja, vi vet att 75 000 kvinnor misshandlas varje år av sin partner. I genomsnitt 17 kvinnor dödas varje år i Sverige av män som de har haft eller har en relation med. Det är helt oacceptabelt.
Otroligt många barn är vittne till våld i sitt hem, med den otrygghet som det innebär. Samtidigt förmår inte kvinnojourerna att ge alla hjälp som vill ha hjälp. I dag nekas kvinnor och barn stöd. De står bokstavligen utanför dörren och får ett nej när de kommer och vill ha skydd. Vi ser till och med att kvinnojourer har lagts ned i Sverige under den senaste tiden. Det stora bekymret är ekonomin.
Att pengarna inte räcker är dels en fråga om nivån, dels en fråga om att man får tillfälliga pengar. Man får ägna väldigt mycket tid och kraft åt att söka pengar. Mycket av energin i kvinnojourerna upptas av: Hur klarar vi finansieringen nästa år? När tidningen Kvinnotryck gjorde en enkät bland 48 jourer och ställde frågan vad man diskuterar för någonting visade det sig att 42 av 48 kvinnojourer sade att det är oron över ekonomin som är det stora problemet.
Det är bakgrunden till interpellationen och till att vi måste göra mer på det här området. Det är uppenbart att kommunerna värderar kvinnojourernas arbete väldigt olika så att det ser olika ut i olika kommuner. Ofta är vi i Vänsterpartiet förslagsställare till att inrätta kvinnojourer och att de ska få ett förstärkt stöd. Att stödet är så oförutsägbart, att man får söka från år till år, är ett huvudproblem i dagens konstruktion.
Vi har föreslagit att man ska ge ett stabilt statligt grundstöd så man vet att man har ett stöd som räknas utifrån invånarantal. Om vi ger ett stöd på 200 miljoner skulle det innebära för Stockholms stad 16 miljoner kronor, för Malmö 6 miljoner kronor, för en liten kommun med 10 000 invånare 210 000 kronor per år.
Då skulle man få möjlighet att antingen i kommunal regi eller via stöd till ideella kvinnojourer ge ett stabilt stöd. Jag föreslår att man övergår från projektmodellen till att både höja nivån och ge ett permanent stöd för att kunna få mer förutsägbarhet i verksamheten. Mina frågor till minister Arnholm är: Kommer det ett stöd som är stabilt och långsiktigt och som gör att kvinnojourerna kan planera för framtiden?
Blir det en rejäl höjning av nivån så att vi slipper det vi ser i dag, nämligen rädda, hotade och misshandlade människor som får ett nej när de försöker få den hjälp de är värda och behöver?