KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eric Palmqvist (SD):
Tack, näringsministern! Jag vurmar för svensk gruvindustri. Det är nog ingen hemlighet vid det här laget. Jag tycker att i princip alla logiska argumentet talar för att inta den positionen, oavsett om man har svensk ekonomi, arbetstillfällen, forskning, säkerhetspolitik, geopolitik eller miljö för ögonen.
Detta gäller i synnerhet om man ser på miljön ur ett större perspektiv och jämför, som man borde och ska göra, miljökonsekvenser här och miljökonsekvenser där - i det andra fjärran landet, där malmen annars kommer att brytas om inte vi gör det. Här är det min övertygelse att vi ska ha högt ställda krav och vara bäst i klassen.
Vi kan tillskansa oss konkurrensfördelar i en värld där allt fler konsumenter är medvetna och gör medvetna val kring de produkter de köper. Men oavsett om man som jag är positiv till svenska gruvor eller om man är av motsatt åsikt och är emot gruvor i allmänhet, eller en viss etablering i synnerhet, är de långa och oförutsägbara tillståndsprocesserna i dag ett problem.
För det är precis som statsrådet säger: Det finns konkurrerande intressen. Herr ålderspresident! Oavsett om det finns företagare och folk som hoppas på arbetstillfällen i den ena vågskålen finns det också människor i den andra vågskålen som även de förtjänar svar. De förtjänar också att slippa att leva i limbo och ovisshet. Det är folk vars betesmark, skogsbruk eller åkrar kommer att påverkas.
Det är folk som behöver veta om det är värt att göra nya investeringar eller om deras ägor kommer att tas i anspråk inom en snar framtid. Därför, herr ålderspresident, anser jag att det är av yttersta vikt att av respekt för inte minst den lilla människan verkligen ta den här frågan på allvar och presentera förslag till åtgärder som tar oss närmare snabbare och effektivare tillståndsprocesser utan att göra avkall på miljökonsekvenserna.
Eric Palmqvist (SD):
Jag vill inleda med att tacka finansministern för svaret. Frågan om reseavdragets vara eller icke vara i sin nuvarande form är en fråga som berör. Det är kanske inte så konstigt. Med den politik som statsrådets regering och, det ska understrykas, även tidigare regeringar har fört har en tung ekonomisk börda lagts på landets fordonsägare.
Fordonsägare som bland annat, och inte enbart, behöver sina fordon för att ta sig till och från sina arbeten runt om i landet har fått se kostnaderna för bilägandet öka.
Givet denna utveckling var det kanske inte heller en överraskning, varje fall inte för mig, att det förslag till nytt reseavdrag som utredarna presenterade 2019 skulle vara ännu ett ekonomiskt slag mot luttrade arbetspendlare som saknar alternativ till bilen när de ska ta sig till och från sina arbetsplatser. Förslaget möttes av massiv kritik.
Om det var kritiken eller landsbygdsminister Jennie Nilssons utsagor i våras om att förslaget inte motsvarade det som var politikens beställning som gjorde att regeringen inte gick vidare med förslaget låter jag vara osagt. Men jag konstaterar i varje fall att så var fallet, och många känner nog en viss lättnad över regeringens beslut. Jag noterar också att regeringen inte gått fram med något förslag om ett försämrat reseavdrag i sin budget för 2021. Det är gott så.
Det är min förhoppning att förslaget hamnade i papperskorgen eller snarare i dokumentförstöraren och att den tid som förlupit sedan dess har använts till att ta fram ett förslag som inte gör hundratusentals familjer till förlorare. Fru talman!
Med det förslag som presenterades då, och som många känner en stor oro för att det ska presenteras igen med ytterst marginella förändringar, skulle enligt beräkningar 200 000-300 000 arbetspendlare förlora rätten att göra reseavdrag.
Andra beräkningar visar att en inte alls ovanlig landsbygdsfamilj med två vuxna som har tio mil till sina jobb och som saknar kollektivtrafik skulle förlora uppemot 25 000 kronor om året om förslaget hade blivit verklighet. Jag vill därför rikta ett visst mått av tacksamhet både till alla dem som de facto åstadkom en förändring genom att framföra sin kritik och till statsrådet för att man från regeringens sida inte gick vidare med förslaget.
Med det sagt, fru talman, känner jag att jag här i dag företräder många som känner stor oro för vad regeringens förslag, som ännu inte har presenterats, kommer att innehålla.
Jag ämnar därför ge statsrådet möjligheten att här och nu kort redogöra för vilka direktiv regeringen gav inför den fortsatta utredningen inte minst till Trafikanalys och hur statsrådet själv ser på avdragets betydelse för landets arbetstagare som saknar alternativ till arbetspendling med bil.
Eric Palmqvist (SD):
Jag har tidigare här i denna kammare påpekat att jag tillhör dem som tror på signalpolitik, och jag väljer att göra så även i dag. Jag tror, eller är snarare förvissad om, att de signaler man sänder ut genom sina politiska ställningstaganden ibland är viktigare än de faktiska effekterna.
Detta gäller oavsett om det handlar om bonus-malus, sänkta hastigheter på vägar på landsbygden, höjda bränsleskatter eller miljöregler som gör att mindre landsortsmackars existens hotas. Det vi debatterar här i dag är alltså risken för ett försämrat reseavdrag.
Nu har vi visserligen inte sett det färdiga förslaget till nytt reseavdrag ännu, så den debatten ska vi inte föregripa. Jag vill trots allt tro på statsrådet när hon i sitt tidigare inlägg säger att det inte ska utformas på ett sådant sätt att det slår lika hårt mot svenska landsbygdsfamiljers ekonomi som utredningens ursprungsförslag hade gjort om det hade realiserats.
Men inte desto mindre utgör bara blotta hotet om ett kommande försämrat reseavdrag bara en i raden av signaler från regeringen om att ni som väljer att bo utanför storstäderna, ni får helt enkelt skylla er själva. Att finansministern och jag inte har samma uppfattning om saker och ting är ingen överraskning. I den saken tror jag i alla fall att statsrådet kan hålla med mig fullt ut.
Jag tror emellertid inte att det hade behövt stanna där, för vissa saker handlar bara om en smula sunt förnuft. Och ärligt talat är det så i den politiska vardagen att vi ser många betänkanden klubbas igenom utan att det finns några reservationer eftersom det inte finns några konfliktlinjer. Frågan är dock varför det gör det i denna fråga.
Jag tänker - och nu tänker jag fritt och spekulativt, fru talman - att i min egen valkrets Norrbotten, som är en av socialdemokratins sista tunga bastioner, är väl inte sänkta hastigheter, höjda drivmedelsskatter och försämrade reseavdrag något man får sina lokala partivänner att jubla över. Sannolikt är det inte heller så i Västerbotten. Jämtland Härjedalen, Västernorrland, Dalarna och Värmland - så kan vi fortsätta.
Frågan är därför: Sitter man i regeringen så djupt fast med handen i den miljöpartistiska kakburken att man är beredd att vända folket ute i Sveriges landsbygd ryggen för att få ta del av den där torra och onyttiga fyraochenhalvprocentskakan vars innehåll är en riktigt besk historia för folk med fungerande smaklökar?
Eric Palmqvist (SD):
Jag ska försöka knyta ihop den här säcken och samtidigt peka på några saker. Sverige är ett land med en relativt liten befolkning, i alla fall sett till landets yta. Landet präglas av några storstadsområden och desto fler mindre städer med en mindre centralort och mycket kringland - det vi kallar landsbygd. Mycket av det gemensamma välstånd vi ser i dag har tillskapats, och gör ännu så, av folk och företag som inte bor och finns i Stockholm, Göteborg och Malmö.
Man kan med fog säga att Sveriges ekonomi och ställning som exportnation i hög grad beror på alla de vardagshjältar som kliver upp om morgonen för att köra skördare i skogen, sköta masugnen i stålverket, vara processoperatör på ett pappersbruk eller arbeta i stuven i en exporthamn.
Likaledes står vi och faller med alla dem som tar hand om våra barn och äldre och alla dem som upprätthåller välfärden och tillser att Sverige kan vara den moderna exportnation som vi strävar efter.
Jag tycker att alla de människor som arbetar tidiga morgnar, sena kvällar och helger året runt i ur och skur förtjänar ett anständigt reseavdrag - ett reseavdrag som inte gör hundratusentals människor som har valt att bo någon annanstans i vårt vackra land än i storstadsregionerna till ekonomiska förlorare. Det är min förhoppning att statsrådet delar den synen och känner samma ödmjukhet som jag känner inför de stordåd dessa människor faktiskt utför tillsammans för vårt land.
Fru talman! Eftersom det lackar mot jul är det också min förhoppning att statsrådet här i dag i denna församling tar tillfället i akt och lovar alla dem som med oro väntar på vad regeringen ska presentera för förslag att detta inte kommer innebära ännu en ekonomisk börda för vanligt arbetande folk. En sådan utfästelse, om något, vore en julklapp till det svenska folket värdig ett statsråd.
Eric Palmqvist (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Att under en pågående global viruspandemi debattera potentiella legionellautbrott kanske inte skapar några rubriker, men det är i alla fall min förhoppning att vi i denna församling förmår att hålla flera tankar i luften samtidigt. Det är skillnad på virus och bakterier, och det är skillnad på legionella och covid-19.
Även om dessa skillnader finns kan vi dra en viktig lärdom av förra årets coronautbrott i dagens debatt. Fru talman! Om vi drar oss till minnes hur det var i början av den här pandemin, för ungefär ett år sedan, vet vi att det från samhällets sida gjordes stora insatser för att spåra smittan.
Det var något som snabbt visade sig vara svårare än väntat, och innan vi visste ordet av hade vi en allmän smittspridning. Man upphörde då, såvitt jag har förstått det, med att smittspåra. Legionella sprider sig inte på samma sätt. Visserligen finns det fall där man tror sig ha kunnat påvisa smittspridning från människa till människa, men det får anses som kuriosa i den här debatten.
Legionellabakterien, som ger upphov till den så kallade legionärssjukan - ett slags svårare lunginflammation - trivs bäst i fuktiga miljöer i en temperatur kring 25-35 grader. Det är en av anledningarna till att vi inte ska ha ljummet vatten i våra färskvattenledningar, utan kallt och varmt. Vad som annars kan hända fick jag och mina lumparkamrater erfara 1991 på K4 i Arvidsjaur, där vi hade ett legionellautbrott.
Ett tjugotal av mina lumparkamrater blev sjuka - bara för att man hade sänkt varmvattentemperaturen till 40 grader för att spara energi. Nu lovar jag att inte trötta ut fru talmannen och statsrådet med fler av mina lumparminnen.
I stället ska jag fokusera på riskerna med legionellasmitta från kyltorn och det jag anser är exempel på rimliga åtgärder för att samhället snabbt ska kunna agera då smittspridning misstänks komma från en kyltornsanläggning. Lite kort: Kyltorn är ett slags anläggning som kyler ned vatten genom avdunstning. Kyltorn används inom industrin och har fördelen att det är en mycket energisnål teknik jämfört med så kallad torr kyla.
Problemet, om vi nu ska kalla det för det, är att anläggningarna verkar vid en temperatur kring 30 grader, vilket också råkar vara den temperatur där legionellabakterien trivs och frodas som bäst. Om man i en sådan anläggning får en tillväxt av legionellabakterier och dessa sedan sprids i den vattenånga eller vattendimma som ventileras ut från kyltornet kan smittan spridas över stora arealer.
Sådana utbrott har skett vid flera tillfällen såväl i Sverige som i vår omvärld. Gemensamt för dessa utbrott är att smittan har varit svårspårad och svårupptäckt. Olika länder har valt att tackla problematiken på olika sätt.
Eric Palmqvist (SD):
Det senaste legionellautbrottet orsakat av kyltorn som jag känner till ägde rum i Kista 2017. Det var ett mindre utbrott då endast 8 personer smittades, men i det utbrottet dog faktiskt så många som 4 personer. Innan dess slog bakterien till i Lidköping 2004 och i Västerås 1979.
Det finns en intressant sammanställning från Folkhälsomyndigheten från 2016 som heter Utbrott och intressanta fall som man kan grotta ned sig i om man nu är intresserad av det. Jag tänkte i alla fall här i denna debatt nämna vårt västra grannland Norge och vad som hände där i början av 2000-talet. Norge drabbades då av ett par större legionellautbrott, bland annat 2001 och 2005.
I det senare utbrottet insjuknade över 50 personer varav 10 avled. Dessa utbrott fick som konsekvens att man i Norge gick så långt att man helt enkelt införde en lag som helt förbjuder användning av öppna kyltorn. Samtidigt har andra länder där stora utbrott skett valt en annan väg med hårdare reglering eller just tillstånds- eller anmälningsplikt. Och det är därför vi står här i dag, fru talman.
Jag vill nämligen inte att vi i Sverige ska hamna i en situation där förhastade och drastiska beslut fattas som en reaktion på en händelse som hade kunnat mildras om vi hade tänkt efter före. Fru talman!
Jag är rädd för att vi - om vi inte agerar proaktivt, eftertänksamt och försiktigt - kan hamna i just ett sådant läge där det reses krav från allmänheten om att öppna kyltorn ska förbjudas som en reaktion på ett nytt utbrott i Sverige, speciellt om man vid ett sådant utbrott misslyckas med en snabb smittspårning och effektiv begräsning av smittan.
Ett sådant förbud skulle enligt min mening vara mycket olyckligt, då det skulle medföra enorma kostnader för svenska företag både i framtvingade nyinvesteringar och i ökade energikostnader. Det måste vi gemensamt hjälpas åt att undvika. Stockholms stad har, vilket statsrådet nämner och vilket också nämns i interpellationen, föreslagit att kyltorn ska bli föremål för anmälningsplikt enligt tillämpligt regelverk.
Frågan har beretts inom Regeringskansliet. Dessvärre är remissutfallet blandat, vilket öppnar för att både avstå från att gå vidare med frågan och att gå vidare med den och ta tag i de utmaningar som pekas ut av några remissinstanser. Påståendet att "konsekvenserna av förslaget inte är tillräckligt belysta", som statsrådet lutar sig mot, anser i alla fall inte jag utgör skäl nog att helt avfärda tanken på en enklare anmälningsplikt för denna typ av anläggningar.
Det är nog mer en fråga om hur lösningsorienterad man är i arbetet med frågan. En tillsynsvägledning är naturligtvis väldigt bra, men den förutsätter att man känner till anläggningarna.
Nu vet inte jag hur många anläggningar som eventuellt inte är inkluderade i redan tillståndspliktiga verksamheter, men det är ju positivt om man känner till dessa anläggningar.
Därför undrar jag om statsrådet inte ser någon risk att ett utbrott skulle kunna försätta oss i en situation där det reses krav på att i stället förbjuda öppna kyltorn, med de stora negativa konsekvenser det skulle medföra för svenskt näringsliv.
Eric Palmqvist (SD):
Jag beklagar det faktum att man från regeringens sida verkar fokusera på den omständighet att kyltorn i allt väsentligt omfattas av de tillstånd som redan gäller för tillståndspliktig verksamhet i enlighet med miljöbalken. Hur pass frekvent förekommande det är med kyltorn som inte omfattas av sådan verksamhet vet jag inte, men jag gissar att det inte är så många.
Däremot kan man förmoda att i de fall verksamheten inte är tillståndspliktig kanske också incitamenten att sköta anläggningarna på adekvat sätt saknas. Nu spekulerar jag, får jag erkänna. Jag är i sanning inte en regelivrare - tvärtom! Jag brukar vara en av dem som i debatter i den här kammaren för regeringen påpekar vikten av regelförenklingar och mindre krångel för näringslivet.
Men i sammanhanget vill jag understryka att regler som syftar till att potentiellt rädda människors liv faktiskt är berättigade. Jag är övertygad om att det skulle vara möjligt att vidta fler åtgärder än vad regeringen har tagit initiativ till på detta område.
Jag efterlyser inte krångliga och kostnadsdrivande tillståndskrav utan snarare att man från regeringens sida tar initiativ till någon form av enkelt nationellt register över kyltornsanläggningar kopplat till någon form av enklare anmälningsplikt för dessa. Ju enklare, desto bättre, om bara informationen finns lätttillgänglig för berörda myndigheter om olyckan är framme och smittspårning måste ske.
Med det sagt, fru talman, vill jag ta detta tillfälle i akt att under min sannolikt sista debatt med den avgående miljö- och klimatministern och tillika vice statsministern önska henne lycka till i hennes framtida värv.
Isabella Lövin och jag delar inte alltid - nästan aldrig kanske - varandras åsikter, men en sak delar vi, och det är glöden och engagemanget för det vi tror på och anser är rätt väg för Sverige.
Eric Palmqvist (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Det är faktiskt ett av de mest uttömmande interpellationssvar jag fått. Den här interpellationen handlar om de nya regler som kommer att gälla för landets bensinstationer från och med den 1 juli 2022. Det är regler som, enkelt uttryckt, innebär att alla rörledningar och cisterner under jord måste säkras mot rost och fukt för att förhindra spill och miljöskador.
Detta kan man, oavsett politisk hemvist, tycka är en rimlig strävan. Det är heller inte där den politiska konfliktlinjen ligger.
Men lägger man till att den enskilde stationsägaren samtidigt måste bekosta en sanering av marken från gammalt spill - som beror på gamla försyndelser från 1900-talets andra hälft, då förebyggande miljöarbete kanske inte stod högst på dagordningen - förstår man att frågan inte är alldeles enkel.
Problemet, herr talman, och det min interpellation tar sikte på är att de åtgärder som behöver vidtas på landets bensinstationer för att uppfylla kraven är mycket kostsamma. Som exempel i denna debatt kan jag nämna att ägarna av en mindre, fristående bensinstation i min egen valkrets uppger att ombyggnationen av deras mack beräknas kosta över 2 1⁄2 miljon kronor. Dessutom brådskar det.
Det innebär att de aktörer som kan utföra dessa arbeten inte precis står sysslolösa och väntar, vilket försätter mackägarna i ett sämre förhandlingsläge. Fulla orderböcker hos entreprenörerna brukar inte betyda att det är happy hour när kontrakten ska skrivas, och de stora bensinbolagen är de som har musklerna att ta sig längst fram i kön när det ska byggas om eller bytas ut hela anläggningar. Situationen är tuff.
Branschorganisationen Svensk Bensinhandel uppger att så många som 500 av landets bensinmackars existens nu är hotad.
Beaktar man samtidigt att många bensinstationer i våra landsbygder även fungerar som livsmedelsaffär, apoteksombud, postombud, Systembolagsombud, biblioteksombud och busstation står det klart att regelverket, som i grund och botten syftar till något gott, kan komma att bidra till en utarmning av den kommersiella servicen i Sveriges landsbygder - något som vore oerhört olyckligt, herr talman.
Det framgår dock av statsrådets svar att hon känner till att det nya regelverket medför utmaningar för landets mindre drivmedelsstationer. Det är bra. Det framgår också att hon anser att god tillgång till kommersiell service utgör en förutsättning för att skapa attraktiva miljöer för människor och företag. Härom är vi helt överens.
Statsrådet nämner också i sitt interpellationssvar en rad av de satsningar och anslag som regeringen gjort för att öka tillgängligheten på drivmedel och dagligvaror i landsbygderna. Det är naturligtvis välkomna satsningar.
Vad jag däremot undrar, herr talman, är varför de EU-pengar som finns att söka, så kallade investeringsstöd som Jordbruksverket hanterar och länsstyrelserna distribuerar, är omgärdade av ett så fyrkantigt regelverk att mackägare uppger att de inte kan dra nytta av dem. Är detta något statsrådet känner till, och är statsrådet beredd att vidta åtgärder för att komma till rätta med det?
Eric Palmqvist (SD):
Tack, statsrådet, för det utförliga svaret! De med EU-medel finansierade investeringsstöd jag nämnde i mitt förra anförande skulle i många fall kunna utgöra själva förutsättningen för att en stationsägare överhuvudtaget ska klara finansieringen av ombyggnaden - i alla fall om det hanteras på ett lösningsorienterat sätt och inte, som nu, på ett sätt som gör att få kan dra nytta av det. Herr talman! Låt mig förklara vad jag menar.
Vi har redan konstaterat att de erforderliga ombyggnationerna är kostsamma. Att det inte är ekonomiskt försvarbart för en enskild mindre mackägare att stå för hela kostnaden är inget orimligt antagande. Få, om ens några, banker lånar ut de belopp det rör sig om ifall investeringen inte anses lönsam. Då återstår att lägga ned verksamheten eller söka en ny form av ekonomiskt stöd för att bekosta de ombyggnationer som krävs för att leva upp till de nya miljöreglerna.
Ett sådant ekonomiskt stöd finns faktiskt, men det omgärdas dessvärre av krångliga regler. Investeringsstödet går nämligen inte att få ut direkt, utan det betalas ut stegvis allteftersom arbetet med ombyggnationen fortskrider. Vad innebär då detta, herr talman? Jo, det innebär att först måste en del av ombyggnationen utföras så att entreprenören kan få iväg sin första faktura. När den har betalats måste pengarna rekvireras hos länsstyrelsen.
Hos länsstyrelsen sker sedan en utredning, och först efter ett godkännande betalas en del av bidraget ut. Detta innebär att det kan ta lång tid innan näringsidkarna faktiskt erhåller några pengar som finansierar entreprenaden. Verkligheten är sådan att få stationsägare har de ekonomiska förutsättningarna att ligga ute med så mycket pengar, och affärsbankerna är inte intresserade av denna typ av kortfristiga lån.
Som en följd av detta riskerar vi att hamna i ett läge där bensinstationer kvalificerar sig för finansieringsstödet samtidigt som de saknar tillräckliga likvida medel för att klara den första investeringen - detta trots att man alltså har fått ett slags statlig garanti för att finansieringsstödet ska betalas ut. Detta förfarande medför också problem för entreprenaden och för entreprenören.
Entreprenören vill göra allt klart i ett svep, men om mackägaren erhåller pengarna i etapper blir det svårt. Det är min uppfattning att det givetvis är bra med ett sökbart investeringsstöd, men stödåtgärder är bara bra om de verkligen fungerar. När stödåtgärder inte fungerar har de snarare motsatt effekt.
Då framkallar de snarare frustration och ilska, och det, herr talman, kan knappast vara syftet med denna typ av stöd.
Därför är min fråga till statsrådet om hon kan försäkra landets oroliga mackägare och oroliga människor på våra landsbygder att denna typ av krånglig hantering av utbetalningar av befintliga stödpengar kommer att ses över skyndsamt för att så många som möjligt av de berörda företagen ska kunna åtnjuta dem samt om hon kan tänka sig att verka för att datumet då de nya reglerna ska träda i kraft flyttas fram med anledning av att en översyn av hur investeringsstöden hanteras ska påbörjas.