Yasmine Posio (V):
Jag vill tacka statsrådet Lövin för svaret. Anledningen till min interpellation är att i år befinner sig över 65 miljoner människor på flykt runt om i världen. FN uppskattar att över 128 miljoner människor är i behov av humanitärt stöd, vilket är den högsta siffran någonsin. Behovet av bistånd överstiger givarländernas utbetalningar med råge. Vår värld är präglad av djupa orättvisor.
Klyftorna är stora mellan fattiga och rika länder, mellan fattiga och rika människor och mellan kvinnor och män. Världens åtta rikaste människor äger lika mycket som den fattigaste halvan av jordens befolkning, och klyftorna bara fortsätter att öka. För varje biståndskrona som går från den rika världen till den fattiga går över nio kronor i motsatt riktning i form av skatte- och kapitalflykt. 80 procent av dem som befinner sig på flykt finns i fattiga länder.
Samtidigt gör den rika världen allt för att hålla flyktingar borta. USA har infört inreseförbud för vissa nationaliteter och hotar att massutvisa latinamerikaner som levt papperslösa i landet. Australien förlägger sitt flyktingmottagande till öar utanför landets gränser under miserabla förhållanden. EU sluter avtal med fattiga länder för att hålla människor utanför unionens gränser.
Och för bara en timme sedan hörde jag statsminister Löfven förklara att EU stärker samarbetet med de stater som vi i Vänsterpartiet menar agerar gränsvakter åt EU. När nöden är som störst väljer alltså världens rikaste kontinenter att ducka för sitt ansvar för människor på flykt. Vi lever i en värld där behovet av ett effektivt bistånd är enormt och behovet av stöd till människor på flykt är större än någonsin.
Ändå valde EU att lägga om sin biståndspolitik i syfte att stoppa migrationen i stället för att bekämpa fattigdomen och utjämna klyftorna. Sedan hösten 2015 har EU arbetat intensivt med att sluta pakter med en rad länder i Afrika och Mellanöstern för att hindra flyktingar från att komma till Europa. Pakterna innehåller löften om bistånd och handelsavtal i utbyte mot att migrationen kontrolleras.
EU har också etablerat en förvaltningsfond på omkring 3,1 miljoner euro som ska finansiera insatser för att stoppa migrationen från afrikanska länder. Några av de mer uppmärksammade exemplen på hur EU har använt bistånd för att stoppa migration finns i Turkiet, Afghanistan och Libyen. När EU våren 2016 slöt avtal med Turkiet om att stoppa människor från att ta sig till kontinenten var det med ekonomiska löften.
När Afghanistan hösten 2016 ingick ett återtagandeavtal med EU skedde det först efter hot om att EU skulle dra in biståndet till landet - detta enligt läckta dokument som The Guardian tagit del av och rapporter från Amnesty.
EU-kommissionens generaldirektorat för utvecklingsfrågor har kommit fram till att migration är primärt fokus i minst 17 procent av de biståndsinsatser som EU planerat sedan början av 2016. Att Sverige har bidragit till att EU nu skrivit in de positiva effekterna av migration är ju fint, men kommer det att leda till verklig handling?
I oktober 2016 medverkade statsrådet Lövin i SVT:s Agenda angående EU:s användning av bistånd för att stoppa människor på flykt. Hon sa då: Det viktiga är att vi ser till att bistånd inte används till fel saker. Det ska inte gå till att stoppa migration. Då undrar jag: Vad har regeringen gjort för att förhindra att 17 procent av biståndsinsatserna hade migration som fokus, utöver att få in skrivningar i policyer?
Hur har regeringen agerat när beslut om bistånd till att stoppa migration har fattats?