KBLab/rixvox huggingface dataset:
Thomas Strand (S):
Ja, vi är överens om att den satsningen är bra, men vi är inte överens om att den inte skulle kunna göras ännu bättre om regelverket snabbt ändrades. Jag får inget svar på frågan varför det ska vara så svårt att säga ja. Det finns 2 000 lediga platser, så låt de ungdomar som vill studera få de platserna. Ska de behöva vänta till hösten när det nya regleringsbrevet kommer?
Jag finner det ganska märkligt. Icke-svaret visar på ett mönster som finns hos den borgerliga regeringen, ett tydligt mönster att man satsar alldeles för lite på utbildningar. Låt mig ge några konkreta exempel. Under de senaste tre åren har antalet högskoleplatser minskat med drygt 16 000, visar nya siffror från riksdagens utredningstjänst.
Enligt prognoserna kommer studieplatserna att minska med ytterligare 10 000 fram till 2017. Däremot har söktrycket inte minskat. Enligt nya siffror från Universitets- och högskolerådet för höstterminen 2013 ökar antalet sökande för sjätte året i rad. Totalt är det en ökning med 23 000 sökande jämfört med 2012.
Regeringen har gjort besparingar på gymnasieskolan. 2012 togs 675 miljoner kronor bort, och inför kommande år är beslutet att det ska tas bort ytterligare 1,3 miljarder. Inom yrkeshögskolan är behoven stora, men regeringen vägrar tillskjuta resurser för att möta behovet, så att fler kan gå en yrkeshögskoleutbildning.
Till detta kommer att antalet platser inom den yrkesinriktade arbetsmarknadsutbildningen nästan halverats under den borgerliga regeringens tid. Lägger vi därtill en vägran att ändra regelverket tycker jag att mönstret är ganska tydligt, nämligen att regeringen bedriver en passiv utbildningspolitik.
Det blir en haltande arbetslinje när antalet utbildningsplatser skärs ned över hela linjen. Studiemotiverande kurser vid folkhögskolor har varit framgångsrika. Det säger också ministern. 41 procent har gått vidare till studier eller arbete, och för vissa folkhögskolor är siffrorna så bra som 65 procent. 70 procent uppger att folkhögskolan har motiverat dem till fortsatta studier.
Nu säger folkhögskolorna att de är beredda att ta emot 10 000 ungdomar som kan delta i verksamheten. I senaste numret av TCO-tidningen fanns ett helt uppslag om gymnasiestudier. Rubriken på artikeln var "Gymnasiestudier bästa bot mot arbetslöshet".
Där säger Arbetsförmedlingens prognoschef Tord Strannefors: "Vi behöver prata om hur vi ska aktivera de unga." Det är det samtalet arbetsmarknadsministern och jag nu för, nämligen hur vi ska aktivera unga till att börja studera.
Då är studier vid folkhögskola ett bra alternativ för många ungdomar. Det motiverar dem till vidare studier så att de får en gymnasieexamen och kan gå vidare och få ett arbete. Därför känns det märkligt att man inte kan göra en sådan enkel ändring när det finns platser lediga i budgeten. Det behövs inte mer pengar. Låt därför unga människor som står och väntar i kön gå dessa utbildningar.
Varför ska det vara så svårt att ge det klartecknet?
Thomas Strand (S):
Ja, vi socialdemokrater och Moderaterna har olika utbildningspolitik. Det skulle vi kunna prata om länge. Kärnfrågan var just nu varför de unga människor som står på kö och vill gå en studiemotiverande folkhögskolekurs inte får det. Jag har ännu inte fått svar. Jag kan snabbt säga till Hanif Bali att jag har hört argumentet om minskade kullar förr.
Men nu är det så att vi har 23 000 fler som vill studera på högskolan i höst. Ni drar ned på platserna. Söktrycket på högskolan ökar, men ni drar ned. Det går inte ihop. Vi har en högre ambition. Vi säger det i relation till EU och den deklaration som finns om högre studier.
Vi vill att 50 procent av 30-34-åringarna ska ha gått en minst tvåårig eftergymnasial utbildning vid högskola, universitet, yrkesskola eller något annat. Det viktiga är att man satsar på utbildning, och där påstår jag stolt och rakryggad att vi har högre ambitioner än vad den moderatledda regeringen har.
Vi satsar på ungdomarna genom en obligatorisk gymnasieskola. Vi vill ha fler platser vid högskola och universitet, fler yrkeshögskoleplatser och fler platser på andra tänkbara utbildningar. Det är oerhört viktigt. Jag har inte fått svar på min fråga. Jag vet att många ungdomar vill börja läsa och att många folkhögskolor vill hjälpa till. Det handlar bara om att ändra i ett regleringsbrev.
Jag har inte fått någon signal om att detta är möjligt, vilket jag beklagar. Det är ledsamt att ministern inte kan säga att detta är så pass viktigt att man ska göra en snabb förändring så att dessa 2 000 personer får börja läsa och studera. Det är inkörsporten till vidare studier och arbete.
Thomas Strand (S):
Jag vill börja med att tacka utbildningsministern för svaret på min interpellation, men jag vill samtidigt säga att jag inte är fullt nöjd med det svar som jag fått av utbildningsministern. Jag förstår inte hur utbildningsministern kan blunda för ett faktum som så många andra ser, att vi har ett resursfördelningssystem som missgynnar vissa lärosäten.
Det finns flera fördelar med att forskning och utbildning på forskarnivå kan bedrivas i hela landet och vid alla lärosäten. Det garanterar en god högskoleutbildning som är forskningsbaserad. Det medför att Sverige kan utvecklas som forsknings- och kunskapsnation. Det höjer nationens bildningsnivå samt stärker företagande, näringsliv och offentlig sektor.
Det hjälper alltså till att bygga det hållbara samhället. Därför behöver vi en profilerad forskning med hög kvalitet som bedrivs vid breda universitet, fackinriktade universitet, nya universitet, högskolor och konstnärliga högskolor.
Alla lärosäten behövs och ska tillåtas att utvecklas utifrån sina förutsättningar samt ges samma rättvisa forskningsvillkor. Tyvärr är inte anslagsutvecklingen i balans.
Enligt en färsk rapport från Universitetskanslersämbetet, Forskningsresurser i högskolan , som jag är tämligen säker på att utbildningsministern tagit del av, har den dominerande intäktsökningen i absoluta tal för forskning och utbildning på forskarnivå 2008-2012 tillfallit de breda och etablerade universiteten, följt av de fackinriktade universiteten.
Deras resursförstärkning omfattar 5 308 miljoner kronor. Det motsvarar 93 procent av den totala intäktsökningen. Det ska jämföras med högskolornas intäkter, som ökat med 211 miljoner kronor.
De fyra nya universiteten har fått en intäktsökning med 146 miljoner kronor och de konstnärliga högskolorna med 10 miljoner kronor. Jag ifrågasätter inte att de breda universiteten och de fackinriktade universiteten får en stor andel av resursförstärkningen. Den bekymmersamma trenden framkommer när man jämför de olika lärosätesgruppernas relativa intäktsökning.
De fackinriktade universitetens intäkter ökade med 24 procent under de fyra åren, de breda etablerade universitetens med 18 procent, högskolornas med 12 procent och de fyra nya universitetens intäkter ökade med 11 procent. Vi har alltså en skillnad i intäktsökning, en differens som ökar. Det gynnar vissa mer än andra och missgynnar särskilt högskolorna och de nya universiteten.
Jag förstår inte varför utbildningsministern blundar för dessa fakta. Nu hänvisar ministern till omfördelningen på grund av de kvalitativa indikatorerna, men då, utbildningsministern, talar vi inte om de stora penningsummorna. Det vet utbildningsministern.
Om vi tittar på hela anslagsutvecklingen under fyra år ser vi att de flesta medlen har gått till de breda etablerade universiteten och till fackuniversiteten. Varför vidtar utbildningsministern inte åtgärder för att få ett rättvist system? Tycker utbildningsministern att det är en bra utveckling som nu pågår när han läser exempelvis rapporten från UKÄ?
Thomas Strand (S):
Jag kan lugna utbildningsministern med att vi socialdemokrater inte tänker avlöva de breda eller fackinriktade universiteten på resurser. Det är en skrämselpropaganda som ingen tror på. Vi behöver stora och starka universitet, men vi behöver också de små enheterna. Vi behöver ha forskning överallt. Det är vår tro. Vi tror att det går att hitta system som är mer rättvisande.
I det system som utbildningsministern nu driver igenom förs de stora penningströmmarna till vissa universitet och högskolor, framför allt universitet. Vi tror att det går att hitta ett annat sätt att lösa detta. Dagens resursfördelningssystem väcker flera principiellt viktiga frågor. Jag ska beröra några av dem nu i mitt andra inlägg.
Både de breda och de fackinriktade universiteten har haft svårt att hantera den stora tillväxten av forskningsresurser.
Det är ett problem som finns och som man kan skönja när man ser utvecklingen. Ett annat problem ser man om man jämför rapporten från UKÄ om forskningsresurser med kvalitetsutvärderingarna från UKÄ: Det är de nya lärosätena som haft det svårast vad gäller icke godkända utbildningar.
Det är svårigheter som till stor del beror på å ena sidan relativt svaga forskningsresurser, å andra sidan relativt stora och breda utbildningsåtaganden. De äldre lärosätena är bättre förberedda för den typ av utvärderingar av utbildningskvaliteten som nu genomförs. Allt detta leder till att de nya lärosätena försvagas.
Sammanfattningsvis kan man säga att fördelningen av forskningsresurser har missgynnat kvaliteten vid de nya lärosätena, inte minst kvaliteten i utbildningen, utan att detta för den skull kunnat omsättas i markant ökad forskningsaktivitet och långsiktighet vid de breda och de fackinriktade universiteten. Detta problem belystes för oss i utbildningsutskottet en kväll i november månad, vill jag minnas.
Då träffade vi rektorerna för de fyra nya universiteten. Deras budskap till oss i utbildningsutskottet var kristallklart. De tar ett stort utbildningsansvar och söktrycket är högt, men de får minskade anslag för sitt stora utbildningsansvar. Fördelningen av forskningsresurser är inte rättvis utan missgynnar dem. Utbildningsministern!
Jag har belyst detta problem i min interpellation, men det är inte bara jag som ser problemet. Jag är inte ensam om min uppfattning inom socialdemokratin. Vi har drivit den i våra forskningsmotioner. När vi träffar de fyra nya universiteten och deras fyra rektorer säger de samma sak, liksom andra representanter för högskolorna. Jag är inte ensam. Vi är många som påpekar detta.
Ändå slår utbildningsministern dövörat till och påstår till och med att det här är en bra utveckling. Det är för mycket av elitism i det tänkandet. Vi behöver alla universitet och högskolor, och de behöver rättvist fördelade forskningsresurser.
Thomas Strand (S):
Nu raljerar utbildningsministern igen. Det brukar han göra när han tar upp de här frågorna. Men det finns faktiskt lösningar som gör att man inte avlövar de stora breda universiteten och fackuniversiteten. Det har vi sagt gång på gång. Vi är inte ute efter att göra livet surt för några. Vi tittar på hela systemet. Vi har sagt i vår forskningsmotion att vi vill göra en översyn av hela högskolelandskapet i Sverige för att se på bredd, djup och profilering.
Vi vill också se över organisering och finansiering av forskning och forskningsresurser. Vi tar ett nytt grepp, och vi tror att det går att hitta lösningar som gör att alla kan känna att det kan bli rätt bra. Den linje som utbildningsministern driver är elitistisk. Vissa ska ha mer än andra. I själva verket finns det både bra och mindre bra forskning vid alla lärosäten, vid både de stora breda och de små.
Det är likadant med studier. Det går att hitta lösningar med profileringar och satsningar. Det går att hitta ett system för detta. I den forsknings- och innovationsmotion som vi lämnade 2012 hade vi 500 miljoner kronor mer till forskning. Det vet utbildningsministern. Vi har alltså mer pengar att fördela till forskning och innovation.
Utbildningsministern bygger upp ett A- och ett B-lag, tycker jag. Man ska inte raljera över de fyra nya universitetens rektorer. De kom inte för att begära mer resurser. De tycker bara att systemet missgynnar dem. Det har de sagt till mig gång på gång. De är inte bara ute efter mer pengar.
Det är märkligt att utbildningsministern inte ser det som så många andra ser. Det är inte bara jag som ser det. Socialdemokraterna ser det, och fler ser det. Det signalerar för oss att vi behöver en ny regering med en ny forskningspolitik.
Thomas Strand (S):
Jag vill börja med att tacka utbildningsministern för svaret. Jag vill inledningsvis säga att det finns några åtgärder som nämns i svaret som är steg i rätt riktning. Det är bra att regeringen har beslutat att förkorta tiden med utbildningsbidrag. Det är bra att utbildningsministern signalerar att utbildningsbidraget ska fasas ut på sikt.
Men det är en alldeles för försiktig hållning. Den hållningen är lite märklig eftersom det såvitt jag kan bedöma bara är två lärosäten som inte har beslutat att avskaffa utbildningsbidraget. Då blir regeringens långsiktiga ambition lite passiv och stillastående.
Det vore bra att sätta ned foten politiskt och säga: Nu är det stopp med utbildningsbidrag, punkt. Det är också bra att regeringen ålägger de statliga lärosätena att teckna en försäkring för dem som finansieras via stipendier. Men det är inte bra att det inte gäller alla lärosäten.
Det är samtidigt märkligt att regeringen anser att stipendier kan fylla en viktig funktion för människors möjlighet att påbörja en doktorandutbildning. Det blir en märklig logisk kullerbytta från utbildningsministern. Utbildningsbidraget ska enligt regeringen avskaffas på sikt.
Däremot kan stipendier fungera bra som start på en doktorandutbildning, säger samma regering. För en del doktorander är det viktigt att de blir anställda från dag ett, i varje fall på lång sikt. Men för andra doktorander kan det vara bra att de börjar sin utbildning med att inte vara anställda från dag ett. Är det någon som begriper den logiken? Det gör inte jag.
Utbildningsministern logik är märklig, må jag säga. Även om vissa svar från utbildningsministerns sida är välkomna är beskeden således alltför vaga och motsägelsefulla. Varken utbildningsbidrag eller stipendier ger full och trygg anställning.
Därför menar jag och vi socialdemokrater att både utbildningsbidraget och stipendiefinansieringen borde avskaffas. Tyvärr får vi inte ett sådant besked från utbildningsministern. Det är glädjande att de flesta lärosätena har fattat beslut om att avskaffa utbildningsbidraget och därmed anställa doktorander från dag ett.
Riksdagens utredningstjänst har tittat på just det och konstaterar att det bara är två lärosäten - KI och Högskolan i Jönköping - som inte har fattat några formella beslut om att ta bort utbildningsbidraget. Det säger mig att det vore klokt att man från politisk håll säger: Nu är det dags att ta bort utbildningsbidraget. Det tillhör en svunnen tid. Nu ska doktoranderna bli anställda från dag ett.
Det är egentligen någonting som regeringen vill på lång sikt. Ett större problem är dock stipendiefinansieringen av doktorander och de som är postdoktorer. I den utredning som jag lät Riksdagens utredningstjänst göra visade det sig att stipendier kommer att finnas kvar som finansieringsform för doktorander vid de flesta lärosäten.
Enligt uppgift från Sulfs doktorandstyrelse har utfasningen av utbildningsbidraget lett till att vi fått fler stipendier. Varför är inte regeringen beredd att sätta stopp även för stipendier?
Thomas Strand (S):
Som jag sade i mitt första inlägg är det bra om man halverar utbildningsbidraget. Det är något som vi nu har drivit under några års tid. Nu har vi sagt att vi är beredda att gå vidare. Vi vill ta bort det helt och hållet. Vi får hoppas att regeringen följer oss. Nu är snart val. Det kan vara så att det är för sent att göra något, utan att det blir vi som i regeringsställning får fatta beslutet.
Det är nu många som inser att det är lite omodernt att ha kvar utbildningsbidraget och vill fasa ut det. Det är endast två som har det kvar. Jag tycker att tiden är mogen att man politiskt säger: Nu får det vara slut med utbildningsbidrag, och det kommer aldrig tillbaka mer. Det tycker jag att vi kan vara överens om, och det skulle vara bra om regeringen ville fatta ett sådant beslut.
Stipendiefrågan är större och svårare eftersom det är många som har kvar stipendiefinansieringen. Vid KI försörjs 12 procent av doktoranderna av stipendier. Vid KTH är det 17 procent och vid Handelshögskolan hela 79 procent - så nog är detta ett problem.
När vi talar med de fackliga organisationerna tar de upp detta gång på gång som ett stort problem. Det handlar om trygghet och om hur arbetssituationen är för doktorander och även för postdoktorer. I Vetenskapsrådets tidning Curie finns en artikel om stipendier.
Den handlar till stor del om utländska postdoktorer. Lunds universitet jobbar aktivt mot stipendier och tycker att det är en dålig finansieringsform. Jag tycker också att vi borde försöka fasa ut även stipendiefinansieringen och övergå till trygga anställningar. Samma resonemang förs när det gäller doktorandtiden. Jag förstår inte detta.
Utbildningsbidrag ska vi inte ha, men stipendier kan tydligen vara bra i början. Det blir en logisk kullerbytta. Antingen är det bra eller så är det inte bra. Man kan inte både ha kakan och äta upp den, utan det handlar om att se på helheten. I förlängningen av frågan finns postdoktorerna. Många av dem har det oerhört kämpigt på grund av detta.
Tidningen Curie har tittat på denna grupp och skrivit en artikel som är baserad på undervisningen vid KI. Där visar det sig att utländska postdoktorer har det jobbigt eftersom de får stipendiet halvårsvis. Nu har KI tittat över situationen, men det halvårsvisa systemet gör att det blir problem med personnummer, banklån och så vidare. Det är ingen bra situation.
Allt detta sammantaget leder för oss socialdemokrater fram till att vi har sagt att vi vill ta bort utbildningsbidraget helt och hållet och även stipendiefinansieringen. Detta är någonting som ligger i tiden och har framtiden för sig. Man ger unga människor en annan situation att arbeta i både som doktorander och som postdoktorer.
Jag tycker att regeringen även här är passiv och till och med har en ologisk politik vad gäller utbildningsbidrag och stipendiefinansiering. Det är dags att sätta ned bägge fötterna och säga: Nu får det vara slut både med utbildningsbidrag och stipendiefinansiering!
Thomas Strand (S):
Politik handlar hela tiden om att flytta fram positionerna. Om vi går tillbaka 100 år i tiden hade vi då en arbetsmiljö som vi inte vill ha i dag. Genom reformer och politiska förslag förbättrar vi arbetsmiljön, arbetssituationen och arbetsvillkoren.
Samma sak gäller på skolor, på studiesidan, vid högskolor och i forskning; vi ska hela tiden sträva efter att förbättra situationen. Vi vill ha trygga forskare som vågar riskera och vågar forska.
Man kanske är ensamstående med barn och har det inte så ekonomiskt fett, och då vill man kunna veta att man kan få en anställning som doktorand eller som postdoktor och slippa vara beroende av en osäker stipendiefinansiering. Det är bra mycket bättre.
Det är väl ingen klåfingrighet att se till att vi får ett arbetsliv och en studiesituation som är bra för människan, bra för bildningen, bra för utbildningen och bra för forskningen. Det är utbildningsministern som är lite gammaldags när han tycker att det kan vara bra att gå på stipendium. Om man läser artiklar och lyssnar på postdoktorerna förstår man att de inte tycker att det är bra. De tycker att det är jättedåligt att vara beroende av stipendiefinansiering.
De skulle vilja ha en annan tingens ordning. I Lund säger man att man vill ta bort stipendierna, för det är ingen bra tingens ordning. Detta säger mig att det borde vara en framsynt regerings högsta prioritet att se till att skaffa och få fram trygga arbetsvillkor, trygga studiesituationer och trygg forskningsmiljö för doktorander och postdoktorer.
Sätt stopp för utbildningsbidrag, och sätt stopp för stipendiefinansiering!
Thomas Strand (S):
Än en gång vill jag börja med att tacka utbildningsministern för svaret. Jag kan samtidigt konstatera, efter att ha lyssnat till utbildningsministern, att han och regeringen inte tycker att alla lärosäten ska garanteras en viss basresurs för forskning. Jag vill också så här i början av mitt anförande korrigera utbildningsministern på en punkt.
Jag har aldrig förnekat att Ersta Sköndal högskola eller Sophiahemmet Högskola får ökade bidrag för sin vårdforskning, som utbildningsministern sade. Vad jag i min interpellation vill diskutera är principen om en basresurs för forskning till alla lärosäten.
Jag kan också konstatera att det visserligen är sant att Handelshögskolan i Stockholm inte ingår i resursfördelningssystemet, där uttryckte jag mig slarvigt, men det finns ett avtal mellan staten och Handelshögskolan som medför ett årligt anslag till utbildning och forskning. Men åter till principen om en basresurs för forskning.
Jag tycker att den ska gälla alla lärosäten som av staten godkänts att bedriva högskoleutbildning, oavsett om de är statliga eller enskilda.
Det tycker inte utbildningsministern, och det tycker jag är märkligt med tanke på att jag kan konstatera att regeringen i sina två senaste forsknings- och innovationspropositioner angett att det är naturligt att alla lärosäten har en viss basresurs för forskning.
I propositionen Forskning och innovation med nr 2012/13:30 skriver regeringen: "För att garantera alla lärosäten en basresurs till forskning och forskarutbildning har respektive universitet och högskola garanterats ett belopp motsvarande 8 000 kronor per helårsstudent som inte har ingått i omfördelningen."
Jag påminner mig också att den borgerliga regeringen efter valsegern 2006 intensivt drev frågan om att det skulle vara rättvisa och lika bidragsvillkor för alla skolor oavsett om de var kommunala eller hade en fristående huvudman. Då hördes heller inget resonemang om att det inte skulle gälla skolor med färre elever.
Nej, då var den politiska argumentationen att alla skolor skulle behandlas lika. Men som sagt, inom forskningspolitik gäller inte den principen. Jag tror att det är viktigt att alla lärosäten som bedriver högskoleutbildning ska ges en basresurs på 8 000 kronor.
Vi har till och med sagt i vår forskningsmotion att vi vill höja beloppet till 10 000 kronor per helårsstudent. Det är viktigt att alla får den basresursen, därför att resurser till forskning leder till en forskningsbaserad utbildning till gagn för studenterna och attraherar disputerade forskare till utlysta tjänster.
Dessutom är de viktiga för en högskolas kvalitets- och utvecklingsarbete. Det finns en risk att om man får ojämlika förutsättningar vad gäller forskningsresurser kan det inverka menligt vid kvalitetsutvärderingarna.
Bristande resurser kan leda fram till kvalitetsbrister och att examenstillstånd dras in. Om vi ska stärka en forskningsbaserad utbildning vid alla lärosäten behöver vi en basresurs till alla lärosäten. Jag beklagar att utbildningsministern inte tycker det utan i stället tycker att det är bra att vissa inte får den basresursen och andra får det.