KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulrika Karlsson (M):
Jag tror att både statsrådet och jag är överens om att när medborgarna upplever att Europeiska unionen inte levererar lösningar på de gemensamma problemen, som de gemensamma migrationsutmaningarna, spricker förväntningarna.
När grunden inom Europeiska unionen har sina sprickor är det inte tid att bygga nya våningar på det huset. Det är inte tid att bygga nya institutioner och nya projekt. Det är den diskussionen vi har med den vitbok som nu ligger på vårt bord och som har legat där sedan i mars.
Där finns det fortfarande inte någon klar linje om den svenska positionen och hur regeringen driver det i förhandlingar. Jag tycker att det är anmärkningsvärt och väldigt oroväckande. En sådan fråga om en gemensam ordförande för kommissionen och rådet förskjuter hela maktdelningsläran inom Europeiska unionen. Det fråntar de nationella parlamenten och nationerna makten i förlängningen.
Det gäller också frågan om att bort enhälligheten. Det är viktiga frågor. Jag tycker att det är skamligt att vi inte diskuterar dem mer. Jag välkomnar de samtal som har förts. Men jag skulle vilja att vi i Sveriges riksdag diskuterar dem mer. Regeringen får gärna ta initiativ till det för att hitta en klar inriktning på vad vi tycker gemensamt, vad som är den svenska positionen och hur vi arbetar för att nå stöd för den svenska positionen.
Ulrika Karlsson (M):
KU har lämnat ett enigt granskningsbetänkande.
I den här delen kommer jag att hålla mig till evakueringen av tolkarna, där KU konstaterar tre brister i tre delar. Den första är att KU konstaterar att regeringen har varit oförhindrad att agera tidigare.
Den andra gäller dåvarande migrations- och justitieministerns uttalande att det inte skulle vara förenligt med grundlagen att agera för tolkarna. Den tredje gäller dåvarande migrations- och justitieministerns uttalande om antalet personer som vid en sådan evakuering skulle komma i fråga, nämligen tusentals - 10 000.
Vad gäller tiden konstaterar KU som sagt att regeringen har varit oförhindrad att ta upp frågan om tolkar och andra lokalanställda med Migrationsverket tidigare än vad som skedde. Varför är då Migrationsverket viktigt i detta avseende?
Jo, därför att om en evakuering av lokalt anställd afghansk personal ska kunna utföras förutsätts en medverkan av Migrationsverket.
Först den 15 augusti 2021 inkom Migrationsverket med den nödvändiga begäran till Regeringskansliet avseende möjligheten att tillämpa regelverket för att genomföra en akut vidarebosättningsinsats. Först efter att begäran inkommit kunde regeringen agera, vilket den också gjorde samma dag.
Den 15 augusti fattades ett regeringskanslibeslut om att ändra vidarebosättningsreglerna. Därefter kunde evakueringsinsatsen inledas. Gransknings-betänkandeHandläggning av regeringsärenden m.m. Mellan den 19 och 24 augusti 2021 i en mycket kaotisk situation - jag vill betona att den var mycket kaotisk - evakuerades 1 100 personer.
I denna krets ingår de drygt 70 personer som vi talar om här i dag, det vill säga tolkarna. Där ingår också människor som kämpar för mänskliga rättigheter, ambassadpersonal och familjemedlemmar. En fråga man kan fundera på är varför Migrationsverket inte tidigare inkom med en begäran till Regeringskansliet. Det fanns många signaler.
Det fanns således många signaler. Den 29 juli inkom till UD en rapport från ambassaden i Kabul, där ambassadören beskrev en oro för de lokalanställdas situation.
Det var först i slutet av juli som det fördes diskussioner mellan ambassaden i Kabul och Migrationsverket om möjligheten att bereda skydd genom vidarebosättningssystemet.
Det är mycket anmärkningsvärt att en justitieminister gör detta uttalande, särskilt då det har varit praxis att använda vidarebosättningssystemet och regeringen också har sagt att arbete pågår.
Regeringens ansvar för förvaltningen m.m.
Ulrika Karlsson (M):
Jag kommer i den här delen att inrikta mig på sexuella övergrepp mot barn. Det är vanligare än vi tror. År 2007 visade en undersökning att en av tio flickor och en av tjugo pojkar hade utsatts sexuellt. Alldeles nyligen kom Stiftelsen Allmänna Barnhuset med sin kartläggning av sexuella övergrepp mot barn. Den visade att ett av fem barn är utsatt.
Det betyder att det är sex barn i varje skolklass i Sverige som är utsatta för sexuella övergrepp. Det är skrämmande siffror. Än mer fasansfullt blir det när man betänker att bakom varje siffra finns det ett ansikte på en försvarslös flicka eller pojke.
Konsekvenserna av att utsättas för sexuella övergrepp i barndomen är gigantiska för barnen, deras familjer, andra personer i deras närhet och för samhället i stort. De här barnen löper ökad risk att utsätta andra för våld och övergrepp senare i livet, och alla barn har faktiskt rätt till en trygg barndom.
Enligt Agenda 2030 har regeringen också förpliktat sig att se till att all form av våld och tortyr mot barn ska elimineras, och ändå ökar det. Att hela 25 procent av Sveriges alla barn är utsatta för sexuella övergrepp kräver en konkret handling. Den här frågan borde stå överst på dagordningen.
Jag tackar ministern för svaret. Jag läser att målsättningen är att alla barn som har utsatts för sexuellt våld ska få tillgång till god vård. Men det stora frågetecknet kvarstår: Hur? Vidare hänvisar ministern i sitt svar till att regionerna är ansvariga. Det är regionerna som har ansvaret.
Där vill jag ändå påminna ministern om att regeringen själv initierade ett projekt tillsammans med Stiftelsen Allmänna Barnhuset som under tre år arbetade med att ta fram en modell för stöd till och behandling av barn som utsatts för sexuella övergrepp, sexuellt våld eller annat fysiskt våld. Det arbetet skedde i nära samarbete med fem regioner i Sverige.
Man tog helt enkelt fram en modell. Bakgrunden till projektet var att barn som utsatts för övergrepp inte alltid fick det stöd och den behandling som de behövde och hade rätt till och att barn och föräldrar föll mellan stolarna. Ingen hade överblick över vilka insatser som fanns. Ingen hade i uppdrag att hålla ihop allt det som barnet behövde för att få sin rehabilitering.
Allting var helt enkelt väldigt rörigt. För att täcka upp det behov som finns när det gäller stöd för rehabilitering och för att uppnå en god vård för de utsatta barnen presenterade Stiftelsen Allmänna Barnhuset därför modellen Det fjärde rummet. Jag vill fråga ministern: Vad är ministern villig att göra med detta?
Är ministern villig att gå vidare med Det fjärde rummet från Stiftelsen Allmänna Barnhuset? Är ministern villig att gå vidare med att också lagstifta att alla regioner ska ha ett obligatoriskt barnahus?
Ulrika Karlsson (M):
Det stämmer kanske att barnahus ligger inom justitieministerns område, i och med att det är polis, åklagare etcetera som är där i dag. Men det var ju det som projektet gick ut på - det projekt som regeringen var med och initierade tillsammans med Stiftelsen Allmänna Barnhuset. Det gick ut på att man skulle lyfta in psykiatrin, det fjärde rummet, i barnahus. Det handlar ju om vården, och vad jag känner till faller vården under ministerns ansvarsområde.
Min fråga blir därför igen: Är ministern redo och villig att driva på för att lyfta in det fjärde rummet i barnahus? Det vore väldigt bra. Kan man dessutom löpa linan ut och göra det permanent och obligatoriskt för alla regioner att det finns barnahus? Det är nämligen där kontakten sker med de barn som har blivit utsatta för övergrepp.
Jag pratade väldigt nyligen med en mamma som har en dotter som var 15 år och två månader när hon utsattes för en våldtäkt. Hon var på barnahus, som kontaktade traumaenheten på bup. Detta skedde i december, och det tog över två månader innan hon fick sin första kontakt på bup.
Det tog över två månader! Poängen med att lyfta in det fjärde rummet i barnahus är att man ska få vårdkontakten direkt. Det är ju direkt när det uppdagas att ett barn har blivit utsatt för sexuella övergrepp som det här stödet och den här hjälpen behövs, inte minst för barnets skull men också för familjens. Jag undrar därför om ministern är villig att axla ansvaret för att driva på för det fjärde rummet inom barnahus?
Ulrika Karlsson (M):
I dag är vi alla ukrainare. Vi står upp för demokrati, rättigheter och frihet. Arbetet för dessa värden måste fortgå liksom vårt arbete här i riksdagen. Min fråga till statsministern rör något annat som skär i hjärtat, nämligen sexuella övergrepp mot barn.
De senaste 15 åren har antalet sexuella övergrepp mot barn ökat lavinartat, från tre barn i varje klass till sex barn i varje klass. I dag är alltså sex barn i varje svensk skolklass utsatta för sexuella övergrepp. Det är skrämmande, och än mer fasansfullt blir det när vi betänker att det finns ett ansikte bakom varje siffra - en liten flicka eller en liten pojke.
Detta kräver konkreta åtgärder på alla nivåer. Jag vill därför fråga statsministern om hon är beredd att vända på alla stenar för att komma till rätta med detta problem.
Lars Mejern Larsson (S):
Jag tackar ministern för det positiva svaret. Det här är en mycket viktig fråga som har stor betydelse för många som jobbar på den svenska arbetsmarknaden i dag. Anledningen till att jag har väckt den här interpellationen är att jag har sett några skrämmande exempel på att lagstiftningen inte har hängt med i utvecklingen på arbetsmarknaden, en arbetsmarknad där allt färre har fast anställning, flera har visstidsanställningar och allt fler jobbar inom bemanningsbranschen.
Det kräver förändringar i lagstiftningen för att garantera trygghet i arbetslivet. Senast var det fackförbundet IF Metall som berättade om vad som hände den unga kvinnan Sara. Sara var inhyrd på en arbetsplats där hennes arbetsledare utsatte henne för upprepade sexuella trakasserier. Under ett helt halvår trakasserade han Sara, både fysiskt och psykiskt.
Det jobbigaste är att som man höra Sara säga att eftersom det är svårt att få jobb i dag gjorde hon så gott hon kunde och försökte stå ut. Hur många arbetstagare känner inte igen sig i den situationen? För att slippa bli uthängt med namn i medierna gjorde företaget en uppgörelse med IF Metall.
Sara fick 15 000 kronor för sveda och värk, vilket är betydligt mindre än hon skulle ha fått om hon varit anställd av det företag där hon blev trakasserad och blivit tilldömd skadestånd av Arbetsdomstolen. Jag tycker, liksom fackförbundet IF Metall, att det hela är skrämmande och orimligt. Fru talman!
Jämställdhetslagen har till syfte att främja kvinnors och mäns lika rättigheter i fråga om arbete, anställning och andra villkor och utvecklingsmöjligheter i arbetslivet. Enligt 16 a § får en arbetsgivare inte diskriminera en arbetssökande eller arbetstagare på grund av kön eller genom sexuella trakasserier. Inhyrd eller inlånad personal omfattas emellertid inte av denna paragraf. Det finns alltså en lucka i lagen.
Bemanningsbranschen växer snabbt, och den fortsätter att växa. Fler kommer att vara anställda i bemanningsbranschen under de kommande åren. Villkoren inom branschen har visserligen förbättrats, mycket tack vare det kollektivavtal som facket och branschen undertecknat, men det finns, som sagt, revor i lagstiftningen. Det är viktigt att lagstiftningen hänger med och tar hänsyn till nya anställningsförhållanden på arbetsmarknaden.
Anställda vid bemanningsföretag har, på samma sätt som alla andra på den svenska arbetsmarknaden, rätt att känna trygghet på sin arbetsplats. Ingen ska behöva känna att det finns risk för trakasserier för att man är inhyrd. Sådant skapar rädsla och otrygghet. Det som hänt Sara är ovärdigt den svenska arbetsmarknaden. Fru talman! Jag reagerar starkt mot denna diskriminering, som är en konsekvens av lagens brister.
Vi socialdemokrater vill därför se en lagändring så att även inhyrd personal omfattas. Jag vill således fråga ministern: Kommer samtliga diskrimineringslagar att ändras så att den inhyrda eller inlånade kommer att ha samma skydd i lagen som den som är anställd av företaget? Delar ministern min uppfattning att det är bra att det finns en stark fackföreningsrörelse som synliggör dessa diskrimineringsfall?
Lars Mejern Larsson (S):
Jag vill tacka ministern för det engagemang hon visar. För dem som arbetar inom bemanningsbranschen är det bra att den moderatledda regeringen uppmärksammat att det finns luckor i lagstiftningen. Ministern säger att en ny diskrimineringslagstiftning kommer att innebära ett starkare skydd mot diskriminering. Bland annat kommer de brister som finns i dagens lagstiftning att rättas till och kryphål tätas så långt det bara är möjligt.
Jag är glad att ministern tänker fylla igen luckan i lagen och fånga upp dem som hamnar utanför. Jag undrar dock om ministern tänkt på att det finns fler grupper som är drabbade. Jag är rädd för att de sexuella trakasserier som uppmärksammas bara är toppen på ett isberg. Varje dag diskrimineras människor på arbetsmarknaden på grund av deras etniska bakgrund, funktionsnedsättningar och även könstillhörighet.
En del blir inte kallade till anställningsintervju eftersom arbetsgivaren inte kan uttala deras namn. Enligt den rundringning som Sveriges Radio gjorde är fyra av sex företag beredda att sortera bort städare med invandrarbakgrund från bemanningslistan om kunden så önskar. Många sållas bort för att arbetsgivaren stirrar sig blind på vad den arbetssökande inte klarar av att göra.
Jag tänker på de funktionshindrade, och vi kan se att arbetslösheten nu ökar i den gruppen. Många sållas också bort på grund av sitt kön, exempelvis för att arbetsplatsen inte rymmer fler omklädningsrum. Min fråga, fru talman, blir därför hur statsrådet ställer sig till dessa diskrimineringsproblem och hur hon kommer att verka för att rätta till dem.
Är det rätt att ett svenskt städbolag ska kunna sopa diskrimineringslagen under mattan?
Lars Mejern Larsson (S):
I dag är det fullt tillåtet för chefer att sexuellt trakassera inhyrd personal, vilket är fruktansvärt. Nu ser vi hur bemanningsbranschen ökar, och därför är det bråttom att ändra diskrimineringslagstiftningen. Lagen ska självklart gälla alla på alla arbetsplatser. Efter dagens debatt utgår jag från att ministern noga kommer att följa utvecklingen av olika anställningsförhållanden samt bemanningsbranschen och de anställdas rättigheter på arbetsmarknaden.
Jag utgår också från att ministern är beredd att ta initiativ till ytterligare förstärkningar om det visar sig nödvändigt genom att vi upptäcker fler luckor och kryphål i lagstiftningen.
Lars Mejern Larsson (S):
Jag förstår att ministern gör vad hon kan för att slå bort min kritik. Men som ministern väl vet är jag inte ensam om att vara bekymrad. Kritiken mot ett underutnyttjande av banan är väldigt hård från många håll och inte minst från moderaten Carl Cederschiöld som du själv nämner.
Han skriver i sin rapport Samlad trafiklösning Stockholmsregionen för miljö och tillväxt - till 2020 med utblick mot 2030 : "Den skisserade utvecklingen av tågtrafiken på Arlanda kan inte ske inom ramen för gällande Arlandabaneavtal. Staten bör genom A-banan Projekt AB med A-Train AB förhandla fram och gemensamt komma överens om förändringar i avtalet.
Om sådana förhandlingar inte leder till resultat bör staten utnyttja den option om att avbryta avtalet som föreligger." Därför vill jag veta om ministern delar Cederschiölds uppfattning. Är det så ministern menar när hon i interpellationssvaret säger att hon följer översynen av avtalet noga? Fru talman! Kritiken mot Arlandabanan kommer också från andra håll.
När den tredje banan på Arlanda öppnades var det med krav på att de farliga utsläppen inte översteg 1990 års nivå. Men en färsk rapport till länsstyrelsen visar att utsläppstaket passerades redan under förra året. Rapporten visar att flyget har minskat sina utsläpp samtidigt som bilismen och vägtransporterna har ökat sina utsläpp kring Arlanda. I värsta fall måste antalet flygningar dras ned kraftigt.
Mina partikolleger här i Stockholm, Carin Jämtin och Anders Johansson, presenterade häromdagen ett tolvpunktsprogram för att rädda Arlanda. På de två första punkterna var de väldigt tydliga. Den första punkten var att öka konkurrensen för trafiken till Arlanda. Den andra var att sänka priserna på Arlandabanan. Fru talman! Jag ställer mig bakom detta upprop till hundra procent.
Jag vill fråga ministern: Hur ser ministern på risken att man kan tvingas dra ned på antalet flygningar till och från Arlanda? Ser ministern liksom jag att tågtrafiken mellan Arlanda och Stockholm har en nyckelroll för att nå miljömålen på Arlanda flygplats, eller ska ministern fortsätta försvara ett privatmonopol som leder till att så få åker med Arlandabanan?
Lars Mejern Larsson (S):
Jag hann inte riktigt med där, och jag tror inte att jag fick svar på alla mina frågor. Men det spelar ingen roll. Jag har många kamrater i Värmland som aldrig har åkt Arlandabanan på grund av att det är för dyrt. Vi socialdemokrater har absolut ingenting emot spårbunden trafik. Vi ska nyttja banan på det bästa sättet.
Vi vet att tågtrafiken är A och O om vi ska nå miljömålen med minskade utsläpp av växthusgaser. Infrastrukturpropositionen har blivit kvar till hösten. Samtidigt vet vi att det behövs krafttag för att nå utsläppsmålen med minskade växthusgaser. Förslaget om järnvägsinvesteringar som Klimatberedningen lade fram förkastades snabbt av både finansministern och statsministern.
Vi vet alltså inte vem som ska finansiera och äga järnvägen i framtiden, och ännu har inte infrastrukturministern kommit med något rakt svar. Vi har redan en privatbyggd järnväg i Sverige, Arlandabanan, men den ger ingen bra bild av hur en järnväg ska fungera och användas. Arlandabanan är ett av de effektivare sätten att ta sig miljövänligt till Arlanda, men trots det är det få som använder den. Det är helt enkelt därför att det är för dyrt.
Samtidigt har Arlanda svårt att hålla sig under utsläppstaken, och det beror på att alltför många tar bilen till och från flygplatsen. Fru talman! Det är mer angeläget än någonsin att vi har en fungerande kollektivtrafik till och från Arlanda. Oavsett om du är restauranganställd, byggnadsarbetare eller infrastrukturminister ska du ha råd att välja ett miljövänligt alternativ.
Lars Mejern Larsson (S):
Jag vill även här tacka minister Åsa Torstensson för svaret på min interpellation. Det politiska beslutet om en nollvision kom för tio år sedan, med en vision om att ingen skulle dödas eller skadas i trafiken. Det var både ett modigt och ett framåtsyftande beslut av dem som då satt i Sveriges regering och riksdag. Jag är djupt besviken över hur den borgerliga regeringen har förvaltat nollvisionen.
Många skadas i trafiken i dag, och det är angeläget att främja trafiksäkerhetsarbetet. Vi har, som sagt, arbetat länge politiskt för att nå nollvisionen, och vi socialdemokrater tycker att det är angeläget att vi närmar oss det målet. En av de viktigaste åtgärder som har genomförts är kravet på vinterdäck från den 1 december till den 31 mars. Kravet gäller personbilar, lätta lastbilar och lätta bussar, och det är bra.
Men kravet gäller bara svenskregistrerade bilar. I dag är det många andra som kommer hit, inte minst för att åka skidor i vår fjällvärld, semestra i vår glesbygd och distribuera varor av allehanda slag runt om i vårt land. Alla bilar som kör på svenska vägar måste naturligtvis följa svenska trafikregler. Men bilar som inte är registrerade i Sverige behöver inte följa lagen om vinterdäck.
Dessutom är bilförare från framför allt kontinenten ovana att köra i vinterväglag, och då borde det egentligen vara extra viktigt att ha bra vinterdäck. Även vi som har varit med förr blir överraskade av halkan. Se bara hur det blev nu i vinter! Efter en varm vinter drabbades vi av isiga vägar så sent som runt påsk, och till och med under den här veckan.
När det är så tvära kast i klimatet ställer det till ett stort antal olyckor. Bilförarna är helt enkelt inte beredda och har därför kanske inte förberett sig med lämplig utrustning, som vinterdäck. Fru talman! Jag vet att frågan har diskuterats med anledning av större olyckor där utländska bussar och lastbilar har varit inblandade. Som ministern säger analyserar Vägverket och andra berörda myndigheter gällande bestämmelser.
Men min fråga gäller personbilarna. Var är politiken, fru minister? Vilket ansvar tar den borgerliga regeringen? Hur modig är Åsa Torstensson att komma med nya skarpa förslag för att vi ska närma oss målet om nollvisionen?
Lars Mejern Larsson (S):
Ja, vänta och se . 14 utländska bilar är 14 för mycket. Frågan om utländska personbilar i Sverige med vårt varierande väglag under vintern har inte diskuterats. Vi vill ju att fler ska komma hit. Vi erbjuder en fantastisk möjlighet för turister att komma hit, till våra vita vidder och snöklädda berg, som hemma i Värmland.
Men vi vill också att de ska komma hem - det räcker om det är en som inte kommer hem. Jag förstår att det kan verka besvärligt för vinterturister från kontinenten att behöva byta däck innan de kör över gränsen. Om en turist från till exempel Tyskland eller Danmark kör hit för att åka skidor kan det vara besvärligt och onödigt att behöva köpa vinterdäck som man bara använder under den begränsade tiden.
Även om de svenskregistrerade bilarna har bra däck utsätts de för ökade risker om de andra inte har vinterdäck. Problemet går att lösa om bara viljan finns. Det borde vara en god affärsmöjlighet att hyra ut däck avsedda för svensk vinterväg vid gränsstationer.
Men då krävs det en lagändring, och då krävs det att vi sätter säkerheten i främsta rummet. Och, fru talman, jag tror till och med att det skulle kunna ge ett mervärde för utländska bilförare i vårt land, och de skulle känna sig säkrare att köra här i vinterväglag. Som jag sade tidigare krävs det politiskt mod, Åsa. Jag frågar dig igen: Är du beredd att vidta politiska åtgärder för att alla bilister i vårt land ska kunna använda vinterdäck?
Lars Mejern Larsson (S):
Min förhoppning med denna interpellation var att Sverige skulle gå i bräschen för trafiksäkerheten och politiskt värna den nollvision som vi alla är överens om. Jag får väl vänta och se. Jag hade hoppats att vi skulle kunna landa tidigare. För att vi ska slippa ytterligare en vinter i ovisshet, där inte alla bilar tvingas följa svenska trafikregler, är det angeläget att ministern tar frågan på allvar. Men vi får vänta och se.