Carl Bildt (M):
Lars Ohly nämnde också i detta inlägg att det är viktigt att inse att det inte är två jämbördiga parter. Så är det självfallet när vi som vi nu gör fokuserar på ockupationspolitiken på Västbanken och i Gaza. Men det är viktigt att ha klart för sig att man ska försöka göra någonting mer i den process som började i Annapolis. Ockupationspolitikens upphörande och byggandet av en palestinsk stat är kärnan.
Men man ska också försöka göra det vi inte har lyckats med över huvud taget sedan 1948, det vill säga få en normalisering mellan Israel och arabvärlden, och om vi vidgar detta, mellan Israel och den islamiska världen i dess helhet. Det viktigaste i Annapolis var inte att Sverige var där, utan det var att där satt Syrien, och där satt Saudiarabien. Där satt alla de viktiga staterna. De var inte med i Camp David 2001.
Saudiarabien var inte med i Madrid i början av 1990-talet. För första gången har vi alltså möjlighet att bredda detta. Detta underströks också i olika inlägg - även om den israelisk-palestinska konflikten är kärnan måste vi också kunna ta itu med ockupationspolitiken i dess helhet. Det finns något som heter Golanhöjderna, och det finns något som heter det syriska spåret som är viktigt i ett vidare perspektiv.
Detta tar inte bort att det är olika parter, men bilden blir lite mer mångfasetterad. Det måste finnas någon punkt där Lars Ohly och jag är av olika mening, annars vore det ingen ordning i det här landet. Den punkten gäller handelsavtalet. Vi tycker inte att man ska använda handelsavtalet i den delen. Lars Ohly vet att vi har delade meningar på den punkten även om jag tror att vi är av samma mening på de flesta andra punkter.
Flera har tagit upp vikten av att vi fortsätter att påtala folkrättsbrottet. Det kommer att ske. Framför allt ska vi fokusera på det som händer från och med nu och vara mycket uppmärksamma på vad som händer - fortsatta konfiskeringar, fortsatta utposter, att man inte lever upp till sina skyldigheter på den israeliska sidan eller för all del på den palestinska sidan. Jag nämnde att vi ska till Paris i december.
Jag kan också nämna att jag ska till Israel i januari. Där ska jag hålla ett anförande på en middag där så gott som hela den israeliska säkerhets- och utrikeseliten kommer att vara. Jag kan lova att jag inte kommer att undanhålla denna församling detta. Vad kan vi göra konkret, frågar man sig, förutom att hålla anföranden och lämna interpellationssvar? Jag tror att vi ska inse att USA har den dominerande rollen i denna fredsprocess.
Så är det. De har styrkan, de har för ögonblicket trovärdighet hos bägge parter, och de har fått en ganska unik ställning i den mekanism som man nu har satt upp. Det har EU, det har Ryssland, och det har FN accepterat. Det är viktigare att uppnå målet än att diskutera de olika medlen. Europeiska unionen blir trots allt rätt avgörande, framför allt när det gäller statsbyggandefrågorna och, tror jag, när det gäller att sedan förverkliga ett avtal.
Måhända är vi nu i en situation där det är lite enklare att nå fram till ett avtal än vad det kanske var förut. Det finns så mycket att bygga på. Men på grund av alla de faktorer som vi har diskuterat - vägar, bosättningar - kan det bli mycket svårare att förverkliga ett avtal. Det är klart att vi när vi har fått ett avtal måste göra allt för att förverkliga det.
Det kommer att ta sin tid att demontera till exempel bosättningspolitiken, att ersätta bosättare och att klara av hela flyktingåtervändandet till varthän nu de som så vill ska återvända. Det kommer att kräva mycket betydande insatser är jag övertygad om, och där tror jag att Europeiska unionen kommer att vara den viktigaste parten.
Sverige som traditionellt har goda förbindelser både med Israel och med palestinierna och som just nu är en av de viktigaste bidragsgivarna till det palestinska området kommer förhoppningsvis också att spela en viktig roll.