Sven Otto Littorin (M):
Jag vill påminna om den fråga som Sven-Erik Österberg fick i Kommunalarbetaren för några veckor sedan: Vari ligger det nya i socialdemokratisk jobbpolitik? Han svarade så här: Egentligen är det inte så mycket nytt i sig. Jag kan bara understryka att det är det intrycket man får när man debatterar med interpellanterna. Naturligtvis tackar jag för interpellationen och också för engagemanget. Men egentligen försöker Socialdemokraterna säga två saker samtidigt.
För det första: Lågkonjunkturen står för dörren, allt går åt pipsvängen, och det är regeringens fel. För det andra: Bristerna är så stora att vi nu måste satsa på mer Amsutbildning. Jag får inte riktigt logiken att gå ihop. Min utgångspunkt är att i högkonjunktur ska vi inte låsa fast arbetslösa med kort tid i arbetslöshet i olika typer av Amsåtgärder. I stället lägger vi mer resurser på dem som har lång tid i arbetslöshet för att sänka deras trösklar för att ta sig in.
Vi fokuserar på en arbetsförmedling som fokuserar på arbetet och inte friår och annat som ni höll på med under förra mandatperioden. Även efter de konjunkturellt betingade neddragningar som vi gjorde under förra året har vi drygt 1,8 procent av arbetskraften i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Det är 90 000 personer som i dag får arbetsmarknadspolitisk utbildning eller stöd. Det är fler även efter de här neddragningarna än i nästan alla andra länder.
Det gör att det är gott ställt för dem som behöver hjälp och utbildningar och annat för att komma i gång. Den gamla vägen med Amsutbildningar en masse har prövats. När vi tog över i högkonjunkturåret 2006 var 3 procent av arbetskraften i arbetsmarknadspolitiska åtgärder.
Det var högst i västvärlden med undantag möjligen för Danmark och Nederländerna. Men vi hade en så stor andel av arbetskraften i arbetsmarknadspolitiska åtgärder samtidigt som vi hade en hög arbetslöshet och ett rekordstort utanförskap. Även om man kan ansluta sig till den goda vilja som jag hör hos interpellanterna måste man ta sig en funderare på om de verktyg som föreslås är de alldeles rätta.
Ur min utgångspunkt underlättas matchningen på arbetsmarknaden av tre fyra olika åtgärder. För det första är ekonomiska incitament viktiga. Om det blir mer lönsamt att arbeta, billigare och enklare att anställa kommer fler att få ett arbete. Det är precis det vi har sett under de senaste två åren. För det andra: Om utbildningssystemet vill jag gärna prata mer.
Det är oerhört viktigt att vi nu får ett utbildningssystem på plats som har en större koppling och anknytning till arbetsmarknadens krav och villkor framöver - mer lärlingsutbildning, olika typer av praktikplatser, olika typer av sätt att validera utbildning hos personer som kommer hit från andra länder. Det leder naturligtvis till att vi får en större koppling mellan utbildningssystemet och arbetsmarknaden.
Det kan aldrig vara så att arbetsmarknadspolitiken ska ersätta brister i ett utbildningssystem. Det räcker inte riktigt, utan vi måste se till att utbildningssystemet fungerar. För det tredje är det viktigt med Arbetsförmedlingens organisation och verktyg. Nu har vi en myndighet med ett mål, att förmedla arbeten, inte 21 myndigheter med 40 delmål som när vi tog över. För det fjärde: Det var Sylvia Lindgren som frågade om arbetsgivarnas och företagarnas ansvar i utbildningar.
Min enkla analys är den här: Om vi har brist som vi nu har på lastbilschaufförer i Mälardalen ska man ta sig följande funderare. Om ett företag investerar 2 1⁄2 miljon i en ny lastbil, varför kan man då inte investera 40 000 i ett lastbilskörkort till dem som ska köra lastbilen i stället för att hela tiden hänvisa till skattebetalarna och staten för att ta hand om den saken? Vi behöver mer och bättre samarbete mellan Arbetsförmedlingen och arbetsgivare, kommuner och andra som vill jobba med dessa frågor för att få fler i arbete.
Det finns inga snabba lösningar, men det finns en god strukturell politik.