Siv Holma (V):
Mediefrågor som kulturutskottet behandlar begränsas till public service, det vill säga radio och tv i allmänhetens tjänst. Övriga mediefrågor behandlas av konstitutionsutskottet. Jag vill börja med att instämma i mycket av det som utskottsordföranden Gunilla Carlsson i Hisings Backa från Socialdemokraterna och Tina Ehn från Miljöpartiet har sagt i sina anföranden. Herr talman!
Till uppdragen för public service hör förutom tillgänglighet även begreppet kvalitet. Det är självklart att inte en programtyp eller genre i sig kan definieras som bättre eller sämre. Underhållning kan vara såväl svindlande djup som platt och populistisk. Kulturprogram är per definition inte smalare än direktsänd galopp och så vidare.
Men det som public service bör stå för är omsorgsfullt gjorda program med tanke på de resurser som finns och som ska finnas genom de inbetalda tv-avgifterna. Där går en skiljelinje mellan public service och kommersiella kanaler - kvalitet kontra lönsamhet. Herr talman!
Det pågår ett arbete i Public service-kommittén som ska analysera förutsättningarna för radio och tv i allmänhetens tjänst och lämna förslag till de förändringar som behöver göras inför nästa tillståndsperiod som börjar den 1 januari 2014. Uppdraget ska redovisas senast den 1 september i år, 2012. Kulturministern har infört en utredningsordning som går ut på att hålla folkvalda vid sidan av.
Före alliansregeringens entré i Rosenbad hade vi parlamentariska kommittéer som utredde public service. Det var kommittéer där de folkvalda var fullvärdiga ledamöter och där folkvalda aktivt kunde följa och delta i utredningsarbetet. Numera placerar kulturministern de folkvalda i något som kallas för referensgrupp.
De folkvalda förpassas alltså upp på läktarplatserna. Där kan de åse det utredningsarbete som experter direkt utvalda av kulturministern har utfört. Herr talman! Senast vi hade en parlamentarisk public service-kommitté var inför tillståndsperioden som startade 2006 och som skulle pågå till 2012.
Ibland kan jag inte låta bli att förundras över att vi under alliansregeringens maktinnehav redan är inne på den andra public service-utredningen. Man kan naturligtvis ställa frågan: Varför genomför de borgerliga partierna dessa hugskott på radio och tv i allmänhetens tjänst?
Konspiratoriskt kan man tänka sig att det är ett sätt att hålla nageln i ögat på public service-bolagen, kanske för att allianspartierna inte ska bli ofördelaktigt behandlade. Vi minns Agenda som lade upp partiledardebatten på ett sådant sätt att två av oppositionspartierna kände sig obekväma med upplägget.
Vi minns också ett antal gånger när man ställt in debatter mellan alliansregeringens företrädare och oppositionens efter att den förstnämnda gruppen vägrat ta debatten med oppositionen. Herr talman! När jag låter bli att tänka så där konspiratoriska tankar återstår förklaringen i kulturministerns sätt att se på public service.
Hon har beskrivit radio och tv i allmänhetens tjänst som "statens nyheter". Kulturministern driver på förslag som att smalna av Sveriges Television och Sveriges Radio till att enbart producera nyheter och sådana program som inte har en naturlig avsättning på marknaden. Alliansregeringen värnar marknadens frihet före medborgarnas.
Det är därför man vill förhandspröva nya tjänster inom public service. Jag yrkar bifall till reservation 1, som de tre partierna Vänsterpartiet, Miljöpartiet och Socialdemokraterna står bakom.
Där utvecklar vi vår kritik mot att det i den moderatledda regeringens anslagsvillkor finns en formulering om att nya tjänsters marknadspåverkan ska bedömas och behandlas av konkurrenterna. De ska ge besked om de tycker att de nya tjänsterna påverkar deras förutsättningar på marknaden.
För oss som på riktigt värnar public service-tanken är detta främmande. Det går på tvärs mot att värna public services självständighet och oberoende ställning. Herr talman! Vi som värnar public service-idén på riktigt anser att den inte ska uppträda som, med kulturministerns ord, statens röst.
Den ska vara självständig och oberoende och granska maktutövare samt ge oss en neutral nyhetsförmedling och en plattform för såväl folkbildning som kultur, idrott och fri debatt. Principen om så kallad armslängds avstånd mellan politiken och radio- och tv-kanalerna är grundläggande. I denna helhetssyn ingår nuvarande avgiftssystem.
Om detta flyttas till statsbudgetens inkomstsida bäddar det för finansministrar att vara klåfingriga, oavsett vilka utfästelser man gör. Vi minns och lär oss av erfarenheten från 2006 års beslut om public services tillståndsperiod och avtal.
Före valet var alla partier för ett sexårigt avtal, och en stor majoritet ställde sig bakom villkoren i avtalet. Efter valet sade man upp alltihop i förhandlingarna om en ny regeringskonstellation. Vi måste ta det säkra för det osäkra och se till att vi behåller det avgiftssystem vi har, av demokratiska skäl och av yttrandefrihetsskäl.
Herr talman! Jag yrkar bifall också till reservation 2 om digitalisering av public service-företagens arkiv. Kulturministerns resursförstärkning 2012 och 2013 för att digitalisera arkiven var bra, men det gav ingen långsiktigt hållbar finansiering. Man löser inte digitaliseringen med engångsförstärkningar.
Principiellt är det enda raka att ge public service-företagen en höjd generell finansiering där de självständigt kan hantera genomförandeprocessen med att digitalisera arkiven. Herr talman!
Avslutningsvis vill jag bara lyfta frågan om finsk tv, som jag har varit aktiv i under många år. Jag måste än en gång uttrycka mitt och Vänsterpartiets stora missnöje med att nuvarande system diskriminerar de finskspråkiga förvaltningsområdena i framför allt norra delen av landet.
Det nuvarande finskspråkiga sändningsområdet omfattar Storstockholm, Uppsala och Västerås. Enligt regeringen är alltså det viktigaste att de finsktalande i dessa kommuner avgiftsfritt kan se en finsk kanal - övriga landsdelar får klara sig bäst de kan.
I gamla förvaltningsområden måste finskspråkiga själva betala tv-operatörer om de ska ha samma möjlighet som finfolket i Storstockholm, Uppsala och Västerås. Detta, herr talman, är ett stort svek - framför allt gentemot den äldre finsktalande befolkningen som bor i andra delar av landet än Storstockholm, Uppsala och Västerås.