Lena Hallengren (S):
Lotta Olsson har helt rätt i att vi måste göra allt vi kan för att se till att man identifierar dessa symtom. Det betyder dock inte att det alltid är rätt diagnos som ger rätt behandling och rehabilitering - detta säger jag inte till Lotta Olsson utan till dem som lyssnar på debatten och undrar vad som händer nu.
Därför är det så viktigt att man gör rätt bedömning från början så att man inte missar något annat. Det är inte ovanligt att man själv diagnostiserar sig, inte minst under en pandemi då man upplever att man har den typ av symtom som det talas om. Det är viktigt att vi inte kallar det för långtidscovid som att det är en diagnos med vissa symtom, för man kan ha långvariga symtom som kan se väldigt olika ut.
Det kan göra det svårt för både en själv och vården att förstå att det handlar om det. I mitten av april publicerade Socialstyrelsen ett kunskapsstöd om vård för patienter med postcovid, och det var både till beslutsfattare och personal i hälso- och sjukvården. Det vänder sig alltså både till dem som ska fördela resurser och besluta om vårdens innehåll och till dem som möter patienter på olika nivåer i hälso- och sjukvården, just för att understryka att det gäller såväl primärvården som specialistvården.
Låt mig också säga att redan i december förra året kom SBU tillbaka med en rapport från sitt första uppdrag där de skulle se över just kunskapsläget. Vi har verkligen inte väntat, utan vi insåg ganska tidigt att detta skulle kunna bli ett problem, givetvis för individen men också för samhället. Här behöver vi vara snabba.
I allra första början saknades möjlighet att koda symtomen och möjlig diagnos, men nu görs detta och kan ge mer kunskap. Jag ska också säga något om nationella riktlinjer, för det återkommer ofta. Jag är väl medveten om Lotta Olssons kunskaper och bakgrund i hälso- och sjukvården, men för många andra låter det kanske som att nationella riktlinjer innebär att man gör på ett visst sätt.
Men nationella riktlinjer är ett stöd för dem som ska fatta beslut om hur resurserna ska fördelas inom hälso- och sjukvården. Det handlar inte primärt om att göra exakt si eller så när man möter någon med vissa symtom. Det finns kunskapsstöd, och inom ramen för Sveriges Kommuner och Regioner tittar man på hur man ska sprida denna kunskap och se till att den inte stannar i Kalmar, Örebro eller Stockholm. Det handlar om att få ut den nyaste kunskapen, vilket är mycket betydelsefullt.
Riktlinjerna ger också rekommendationer om vilken åtgärd man kan sätta in vid ett visst tillstånd och hur man ska göra för att diagnostisera eller lösa problem. De nationella riktlinjerna är alltså ganska omfattande, och med stor sannolikhet kommer detta att inkluderas framöver. Men vi är än så länge ganska tidigt i processen, och vi behöver både mer kött på benen och mer kunskap.
Men den kunskap vi har ska hållas uppdaterad och måste nå ut i hela vården så att man snabbt upptäcker hur det ligger till. Postcovid kan vara något man har under en längre tid med milda symtom men som går över. Men det finns också de som fortfarande dras med symtom som inte har gått över. Vad man kan förvänta sig är alltså svårt att veta.
Då gäller det att ha en dialog, för det är inte minst mentalt och psykiskt otroligt tungt att bära på något som man inte riktigt vet utgången av.