Kent Härstedt (S):
När vi i dag behandlar utrikesutskottets betänkande 2014/15:UU14, som inbegriper andra halvåret 2013 och helåret 2014 för Europarådet, vill jag ta tillfället i akt att berätta om det arbete jag har varit engagerad i på uppdrag av Europarådet under denna tidsperiod.
Våren 2014 blev jag av Europarådet utsedd till rapportör rörande den kommande konventionen mot manipulation av sport. De frågorna är högaktuella i dessa dagar. I dagligt tal kallar vi det matchfixning, sportfixning eller uppgjorda matcher. Detta är av den internationella idrottsrörelsen definierat som dess största hot.
I dag förs kampen mot matchfixning på allt högre nivå. Stora internationella kriminella syndikat, flera med säten i Ostasien, omsätter i dag åtskilliga miljarder på denna motbjudande och idrottsförstörande verksamhet.
I stort ligger den kriminella verksamheten långt framme på detta område, långt före lagstiftning, internationellt samarbete, politik och rättsväsen. Det är uppgjorda matcher, inte sällan i division 1 eller 2 i något land i Europa, detta för att undgå den upptäckt som blir lättare då det hela sker i första serien i olika idrotter.
Dessa uppgjorda matcher spelas det senare på i till exempel Hongkong, Macao eller andra platser för så kallad betting. Ja, det låter nästan osannolikt, men så hänger det ihop. Det rör sig om stora belopp, och denna ljusskygga verksamhet bara växer och växer.
Jag hade, då jag tackade ja till detta viktiga uppdrag, inte en aning om att jag i detta arbete - för en ny internationell konvention inom idrotten som skulle bekämpa fusk och kriminalitet, stärka det internationella samarbetet och det förebyggande arbetet och medverka till att skärpa lagstiftningen - skulle möta på motstånd från det mest oväntade håll, nämligen från Sverige.
Tidigt intog nämligen den tidigare regeringen med dess idrottsminister Adelsohn Liljeroth en helt avvisande inställning till denna framväxande konvention. För mig, med bakgrund i den svenska idrottsrörelsen, bland annat som före detta ordförande i Svenska Judoförbundet, var detta en minst sagt märklig inställning.
Argumenten var många och skiftande: Problemen finns inte här i Sverige, vi klarar detta själva, det skulle påverka idrottsrörelsens integritet och så vidare. Man skulle alltså därför inte direkt vara med och påverka framväxten och arbetet med denna nya konvention. På det sättet satte sig Sverige på åskådarläktaren.
Man gjorde det i ett mycket litet sällskap. Det var nämligen bara tre länder som valde att ställa sig utanför: Sverige, Ukraina, som hade lite annat att tänka på, och Rumänien. Det var de tre länderna som valde att ställa sig utanför arbetet med en ny konvention. Desto fler var länderna som valde att engagera sig och vara delaktiga i framväxten av denna konvention.
51 länder var med. Alla var inte direkt positiva. Vissa länder är hemvist för en stor del av spelindustrin och hade ekonomiska intressen att försvara. Men de var alla med och påverkade framväxten av konventionen.
Jag tycker att det var ett både olyckligt och ofattbart agerande från Sverige, som annars i idrottssammanhang har varit med i framkant, till exempel i arbetet mot dopning inom WADA. I våra grannländer Finland, Norge och Danmark skakade man på huvudet.
Från finskt håll uttalade man "Sverige tror väl att de kan klara av problemet själva", och så skrattade de. Jag var med på ministerrådet och i andra sammanhang och fick som rapportör argumentera mot de instruktioner som den närvarande svenska ambassadören hade fått på uppdrag av den svenska regeringen.
Men den tidigare svenska regeringens avighet gick längre än så. Man valde också att ställa sig utanför den europeiska organisationen Epas, samarbetet i Europa kring idrottsfrågor inom ramen för Europarådet. Men resan har ändå ett lyckligt slut.
Vi har haft ett val, och den nuvarande idrottsministern har sagt att Sverige nu kommer att skriva under konventionen. Ja, vi kommer att göra det efter att våra grannar har gjort det. De skrev nämligen under direkt den dagen i september i Schweiz då medlemsländerna var närvarande. Massor av länder skrev under direkt.
Tyskland, Frankrike, Norge, Finland och så vidare skrev under den nya internationella konventionen mot matchfixning. Vidare kan jag konstatera att Sverige har valt att gå med i Europarådets organisation kring idrottsfrågor. Det känns som att vi återigen flyttar fram positionerna i de frågorna.
Vi ligger i framkant där vi hör hemma för ett försvar för en frisk idrottsrörelse och tar idrottsrörelsens utmaningar på det allvar som krävs. Som jag nämnde möttes hela den långa resan med förvåning från idrottsrörelsen, inte bara i Sverige utan också i våra grannländer.
Jag har flera citat från den tidigare regeringen som visar hur man hela tiden värjde sig mot att ställa sig bakom den här konventionen. Det gläder mig, men jag är inte nöjd förrän vi har skrivit under. Så jag kommer att vara en blåslampa också på den här regeringen till dess att Sveriges underskrift finns på konventionen, för den behövs och idrottsrörelsen behöver den.
Men signalen från den nya regeringen och idrottsministern är positiv. Därför gläder det mig som rapportör i Europarådet i denna fråga att den ur ett svenskt perspektiv kommer att landa där den hör hemma, i kampen för en stark och frisk idrottsrörelse.