Lars Tysklind (L):
En första reflektion är att vi brukar ha konstruktiva debatter i de här sammanhangen. I dag är den ovanligt svart och vit. Det är också ovanligt mycket svingar hit och dit. Jag talar från min egen och Folkpartiets utgångspunkt. Artrikedom och biologisk mångfald kan ses som att vi ska kunna ha vinning av detta genom ekosystemtjänster.
För robustheten när det gäller klimatförändringar har det under senare år visat sig att biologisk mångfald är en väldigt viktig faktor. Artrikedomen och den biologiska mångfalden har också ett egenvärde.
Det finns både kända och okända ekosystemtjänster, så i det stora hela vet vi egentligen inte hur samspelet mellan människan och naturen har uppkommit. Om jag ska vara lite filosofisk kan det finnas arter som vi aldrig upptäcker. De hann försvinna innan vi upptäckte dem, och det kan kännas lite tragisk.
För att vara lite mer formell vill jag yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet, förutom under punkt 15 som handlar om artskyddsbrott och punkt 21 som handlar om vattenskyddsområden. Under dessa två punkter har Folkpartiet tillsammans med övriga allianspartier - Vänsterpartiet ställer sig också bakom reservationen om artskyddsbrott - reservationer som jag yrkar bifall till.
Det är alltså reservation 14 och reservation 19. Utgångspunkten behöver ju inte vara den som jag tycker att alltför många har i den här typen av debatter, att all förändring innebär per definition en försämring. För mig kan förändring och utveckling bara handla om att man inför ett mer ändamålsenligt skydd. Det är inte alls fråga om att sänka ambitionsnivån.
Det är väldigt lätt att prata om sänkt ambitionsnivå bara för att man ska ändra en sak. Herr talman! Det finns två tillkännagivanden som jag har lite egna reflektioner kring.
Det ena tillkännagivandet handlar om kopplingen till art- och fågeldirektivet och att man ska anpassa regelverket till den nationella nivån och nationella förutsättningar. Det betyder inte att vi ska ha ett sämre skydd, utan vi ska ha ett mer ändamålsenligt skydd som passar Nordeuropa och Sverige.
Det är precis som Lena Ek var inne på, att de annex som finns är väldigt generella. Det finns andra sådana exempel, kanske något haltande men ändock. När vi arbetade fram förvaltningsplanen för ål fick varje land upprätta sin plan utifrån de förutsättningar som ingick i planen. Men kravet på planen och vad man skulle uppnå var ju lika för alla.
Vi har tidigare här diskuterat om funktionskrav, målstyrda krav och så vidare. Det viktiga är vad vi ska uppnå. Det är inte säkert att vi ska ha samma metoder i Sydeuropa som vi har i Nordeuropa. Men vi har samma krav på oss att skydda utrotningshotade arter och den biologiska mångfalden. Det andra tillkännagivandet handlar om att den beslutade rovdjurspolitiken ska ligga fast.
Det handlar ju inte om att någon vill utrota någon art. Nu pratas det mycket om varg, men det handlar om att samtliga stora rovdjur ska ha en gynnsam bevarandestatus. Något annat har väl aldrig någon påstått över huvud taget. Artdatabanken konstaterar att björnen kanske har en sämre status.
Då kommer naturligtvis ett sådant beslut att fattas på nationell nivå. Vi får ändra det. Det här handlar mycket om långsiktighet. Jag förstår inte heller den mer reflexmässiga invändningen. Det handlar inte om för eller emot, utan det avgörande är ändamålsenligheten.
När det gäller viltförvaltningsdelegationen måste man se om det finns en möjlighet att förtydliga och förstärka det mandat som delegationen har. Det handlar mycket om delaktighet och lokal förankring. Samma sak gäller strandskyddet. Jag var med i debatten 2008 inför de nya strandskyddsreglerna som trädde i kraft den 1 juni 2009. Det var exakt samma argument då.
Vi hamnar i en diskussion om vi är för eller mot strandskydd, om att strandskyddet ska avskaffas. Från Folkpartiet är vi för ett starkt generellt strandskydd, men det är ju inte ändamålsenligt. Det måste kunna anpassas till olika situationer, till högexploaterade områden och till landsbygden. Där har vi varit överens. Vad hände efter 2009? Det hände i princip ingenting, inte ens det som vi ville skulle hända.
Det byggdes och utvecklades ju inte på landsbygden. Det är inte så att bara för att vi gör strandskyddet mer ändamålsenligt för landsbygden upphör alla andra regler inom strandskyddet att gälla, till exempel passageregler. Den paragrafen finns naturligtvis kvar.
Det handlar bara om att man ska kunna skapa områden på ett ändamålsenligt sätt. Det var ju syftet 2009, men tyvärr har det som vi ville uppnå inte slagit in. Inte heller de onda aningar som framfördes 2008 har uppfyllts. Jag tror inte att vi ska se det hela som så oerhört svart och vitt. Sedan är vi eniga om att vi ska stärka den biologiska mångfalden.
Det känns ganska ofarligt, och svaret på den frågan är väl att antingen gör man det eller inte. Vi är överens om att vi ska göra det, så det är väl bra. Jag hoppar över reservationerna. Jag ska bara nämna en sak kring reservation 19 när det gäller vattenskyddsområde. Det vi säger där är att vi vill få till en ändamålsenlig dialog.
Just detta är väldigt allmängiltigt också i andra sammanhang. Kan man inte få till en ordentlig dialog med dem som det berör i vardagen, då är det oerhört svårt att få en accepterad lagstiftning som de berörda tar ansvar för. Det finns nog större djup i den reservationen än bara vattenskyddsområden. Finns det någon röd tråd i detta?
Det handlar om att stärka skyddet för biologisk mångfald, men det handlar också om att förflytta maktbefogenheter och påverkansmöjligheter för enskilda personer. Vi pratar om att överföra maktbefogenheter från EU till nationell nivå, men vi pratar också om att överföra makt från nationell till regional nivå, alltså så nära den som berörs som möjligt. Men vissa beslut måste fattas på en högre nivå.
Jag har drivit som ett mantra att det ska vara en ökad delaktighet för de människor som påverkas. Det ger större acceptans och mer ansvarstagande för de beslut som fattas. Det finns också en landsbygdsdimension i detta. Det handlar till exempel om möjligheten för människor på landsbygden att påverka. Det gäller strandskyddet kopplat till landsbygdsutveckling.
Det gäller också viltförvaltningsdelegationen. Det är klart kopplat till landsbygden. Från Folkpartiets eller från någon annans sida handlar det definitivt inte om att försvaga något skydd, utan det handlar om skapa ändamålsenliga, fungerande skydd som människor upplever riktiga.
Då är det viktigt att kunna se helheten i balansen mellan många gånger mycket viktiga bevarandeintressen. Alltför ofta ställs dessa bevarandeintressen emot utvecklingsmöjligheterna. I mina hemtrakter har det varit en väldig diskussion om hur det är möjligt att man trålar i en marin nationalpark.
Det har man gjort i över hundra år, och sedan har området gjorts till nationalpark. Ett och annat bevarandevärde finns naturligtvis kvar, de stora bevarandevärdena. Det har nu reglerats på ett bra sätt. Det går alltså att med viss möda reglera om alla är med på vad man vill uppnå. Då går det att skapa ett samband mellan bevarandevärden och brukandevärden. Det är jag helt övertygad om.