Jonas Sjöstedt (V):
Jag vill först vända mig till Finn Bengtsson efter hans lilla inlägg i diskussionen. Vad vi diskuterar här är inte principen om man ska få arbeta i varandras länder eller inte. Vi hade en diskussion om övergångsregler när man öppnade upp arbetsmarknaderna mot de nya medlemsländerna. Vänsterpartiet var emot övergångsregler. Det vi är för är att den som arbetar i Sverige har rätt att behandlas anständigt och ska ha svenska kollektivavtal. Det får man hålla isär.
Det jag skulle vilja fråga Finn Bengtsson är: Varför vill du inte gynna seriösa svenska företag som behandlar sina anställda väl och vill ha kollektivavtal? Varför ska de konkurreras ut av företag som systematiskt utnyttjar underbetald arbetskraft från andra länder? Det är en fråga som man ska ställa sig som moderat, konservativ och företagsvän. Varför ska de seriösa företagen inte gynnas till exempel i samband med upphandlingar?
Ett av skälen till att mitt parti är kritiskt mot Europeiska unionen är just att den används som murbräcka för att angripa den svenska modellen på arbetsmarknaden. Till det kan man lägga många andra nackdelar som brist på demokrati och fullständigt sönderfall i valutaunionen. Jag vill också påminna om att ett av löftena i folkomröstningen om EU-medlemskapet var att den svenska modellen på arbetsmarknaden skulle respekteras. Vi kan nu klart se att så är inte fallet.
Här tycker jag att man kan se ett mönster i regeringens agerande eller snarare brist på agerande. Man ger läpparnas bekännelse till den svenska modellen på arbetsmarknaden, och sedan gör man ingenting när Europeiska unionen angriper samma modell. Förordningen 883 är ett exempel på det. Ett annat tydligt exempel är Lavaldomen.
Där gick Byggnads och även Elektrikerförbundet ut i konflikt just för att löntagare som kommer från andra länder ska ha rätt till samma villkor, vare sig mer eller mindre utan samma villkor, som den som arbetar i Sverige. Trots att Lavaldomen blev ett frontalangrepp på den principen har regeringen inte gjort någonting för att garantera att det ska bli bättre i framtiden. Det är som om man använder Europeiska unionen som en murbräcka för att försvaga fackföreningarnas ställning.
Det här leder till långtgående konflikter. För det första innebär det att man diskriminerar till exempel löntagare från Baltikum och Polen. Helt fel i sig. De har rätt till samma behandling som svenska löntagare. För det andra kan det innebära att man pressar tillbaka svenska löntagares villkor, vilket jag som socialist självklart motsätter mig. För det tredje missgynnas seriösa företag som riskerar att förlora upphandlingar och arbetstillfällen.
För det fjärde riskerar det att underblåsa främlingsfientligheten i det svenska samhället om man kan börja skylla på polackerna eller letterna när det inte är deras fel utan de bara söker sig möjlighet till arbete och utkomst. Till det kan man också lägga de senaste förslagen, bland annat i europakten och sexpacket om ekonomisk styrning, där EU direkt säger att man ska gå in i den svenska lönebildningen och regeringen inte protesterar mot det utan är beredd att ta det.
Jag menar att det här är ett grundligt löftessvek jämfört med det som sades i samband med folkomröstningen om EU-medlemskapet. Sedan till den mer detaljerade diskussionen om förordningen 883. Varför ska tidsgränsen vara 24 månader? Är inte det väldigt länge? Två år. Varför kan inte regeringen vara för en kortare tid - sex månader, ett år?
Är det inte ganska rimligt att om man är två år i ett land ska värdlandets regler gälla? Jag kan inte se att det skulle vara ett hinder för den fria rörligheten att man ordnar det så att värdlandets regler följs fullt ut. Sedan välkomnar jag att man ser över utstationeringsdirektivet. Problemet är att Lavaldomen inte bara hänvisar till utstationeringsdirektivet utan till själva fördragstexten där principen om fri rörlighet faktiskt överordnas fackliga rättigheter.
Därmed borde man också få ett undantag i själva fördragstexten för att garantera svenska löntagares rättigheter på arbetsmarknaden.