KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kristina Axén Olin (M):
Lawen Redar från Socialdemokraterna talade inte om ärendet mer än ett par sekunder på slutet utan valde att använda talartiden till andra saker. Men eftersom herr talmannen inte stoppade Lawen Redar väljer jag att replikera henne i de delarna. Herr talman! Detta är intressant.
Nu har Socialdemokraterna varit i opposition i en månad, eller en och en halv, och kan kritisera nuvarande regering för allt ont i kulturlivet och kulturbranschen. Men Socialdemokraterna har ju innehaft regeringsmakten i åtta år. Varför, herr talman, har man då inte gjort någonting åt de osäkra anställningsformerna? Lawen Redar pratade om kombinatörstjänster.
Ja, ett alldeles uppenbart problem inom kulturen är att väldigt många har osäkra anställningar och kombinerar olika former av stipendier och projektbidrag med egna bolag och annat. Socialdemokraterna gjorde ingenting åt detta. Och det var Moderaterna som fick initiera 2 1⁄2 miljard extra till kulturbranschen med Lisa Nilsson i spetsen under pandemin därför att i princip alla artister annars skulle ha gått i konkurs.
Ingenting gjordes på åtta år av den socialdemokratiskt ledda regeringen för att förbättra för kulturbranschen. Jag vädjade om att vi skulle ha parlamentariska överläggningar om ett nytt operahus. Kulturministern sa: Jag hör dig, jag hör dig. Jag vädjade om att vi skulle ha parlamentariska diskussioner om anställningsformerna för kulturarbetarna. Kulturministern sa: Jag hör dig, jag hör dig. Inte en enda inbjudan kom. Herr talman!
Moderaterna har nu haft en kulturminister på plats i en månad. Jag är övertygad om att det kommer att läggas fram en hel del positiva förslag. Socialdemokraterna med Lawen Redar i spetsen tycker jag kunde ha lite klädsam ödmjukhet inför att den socialdemokratiskt ledda regeringen under åtta år inte åstadkom någonting för att förbättra för kulturen i Sverige.
Kristina Axén Olin (M):
Lawen Redar påstår att det inte är särskilt många inom kulturen som är egenföretagare. Det är faktiskt fel. Det är en ganska stor andel som driver egna företag. Jag är stolt över att vi moderater hjälpte till med att skjuta till medel. Vi lade oss 2 1⁄2 miljard över regeringen när det gällde att rädda artistbranschen. Det var knappast någon bransch som drabbades så hårt av pandemin som just kulturbranschen och såklart även idrottsbranschen. Herr talman!
Jag återkommer i mitt huvudanförande när det gäller debattens ärende, som handlar om Riksrevisionens rapport om hur statens stöd under pandemin fungerade.
Kristina Axén Olin (M):
Dagens ärende som vi nu debatterar handlar om Riksrevisionens rapport om statens krisstöd till idrott och kultur under coronapandemin. Förhoppningsvis behöver vi aldrig mer dra några lärdomar eller dela ut några pandemistöd. Jag själv uppskattar Riksrevisionens rapporter och tycker att det finns värdefulla fakta i dem att ta lärdom av.
Riksrevisionen konstaterar i princip att bidragsgivningen och stödgivningen till idrotten har fungerat väl. När det gäller kulturen kommer man med en del kritik, som jag ändå tycker att vi ska ta till oss av och lägga till handlingarna - även om vi ska hoppas att vi aldrig ska behöva hamna i den situationen igen.
Man kritiserar den dåvarande regeringen, som man anser borde ha räknat ut en del saker i förväg som den inte gjorde. Nu har vi som sagt bytt regering, så det är som det är.
Men sedan är det detta som även Amanda Lind talar om - kritiken mot skillnaderna mellan Kulturrådet och Konstnärsnämnden, som har varit problematiska när de har delat ut det statliga stödet för pandemin.
Ett exempel som beskrivs i rapporten är att Kulturrådet 2020 fick 87 000 mejl och 14 000 telefonsamtal till sin krisstödssupport. Det talar så klart för sig självt. Med den numerären är det problem med informationen.
Mycket har handlat om att de kulturarbetare som har sökt stöd inte riktigt vetat vart de ska vända sig - till Kulturrådet eller till Konstnärsnämnden. Sedan har man inte fått besked när man vänt sig fel och inte heller fått en tillräcklig motivering, därav detta ganska kaotiska antal konstnärer som varit frustrerade och inte vetat vart de ska vända sig. Herr talman!
Vi har träffat Kulturrådet. Jag vet att Kulturrådet ändrade mycket i stödfunktionerna och informationsgivningen och även i kommunikationen om varför folk hade fått avslag, så många av de felen tror jag är åtgärdade. Man är också väl medveten om det som Riksrevisionen beskriver.
Jag tycker att vi lägger det här till handlingarna och som sagt ber en bön allihop att staten aldrig mer ska hamna i situationen att behöva dela ut miljarder i pandemi- eller krisstöd. Sedan kan vi dra lärdom av de saker som vi möjligen inte rättat till ännu.
Kristina Axén Olin (M):
Lawen Redar frågar hur den nuvarande regeringen kommer att agera efter Riksrevisionens rapport. Jag tänker att det kanske är mer för oss som är i det här huset men kanske också för dåvarande ansvariga att läsa och beakta och ta till sig av det som Riksrevisionen framför. Det vet jag att till exempel våra myndigheter har gjort.
De som är berörda i det här fallet har också varit i kulturutskottet och beskrivit hur man har åtgärdat den kritik som Riksrevisionen så väl beskriver i denna rapport. Det finns ett konstaterande och en rekommendation av Riksrevisionen i den här rapporten.
Man rekommenderar att regeringen ser över om bidragsgivningen på kulturområdet kan samordnas i större utsträckning för att skapa bättre förutsättningar och nyttja myndigheternas samlade resurser och kompetens. Herr talman!
Vi moderater har ju önskemål om detta i kommittémotioner och har föreslagit i flera budgetar en översyn av kulturområdet, där vi har 53 myndigheter eller bolag med myndighetsstrukturer.
Jag hoppas att den nuvarande regeringen tar till sig rekommendationen och startar denna översyn för att optimera så att kulturen får den kraft och den kanalisering som den förtjänar.
Kristina Axén Olin (M):
Nu är ju inte Riksrevisionen här och svarar för vad man har skrivit. Men egentligen har man två olika rekommendationer. Den ena, som Lawen Redar talar om, handlar om kommunikationen mellan Konstnärsnämnden, Kulturrådet och Författarfonden och att de måste utveckla rutiner kring fattandet av olika beslut. Den andra handlar om en annan sak som Riksrevisionen tar upp.
Man rekommenderar att kulturområdet samordnas i större utsträckning för de sökande och för att "skapa bättre förutsättningar för att utnyttja myndigheternas samlade resurser och kompetens". Det är ju inte samma sak som att öka kommunikationen, som Lawen Redar säger. Herr talman! Lawen Redar frågar om Moderaternas förslag är att göra en översyn av myndigheter, och det stämmer.
Vi har inte suttit på någon kammare och funderat på vilka myndigheter man bör slå samman, utan det ska naturligtvis göras en professionell bedömning av vad man kan göra för att möjliggöra en tydligare struktur på kulturområdet. Men 53 myndigheter eller bolag med myndighetsuppdrag bara under Kulturdepartementet blir helt orimligt, herr talman.
Det försvinner pengar i administration och overhead, och det blir enormt svårt att samla kulturen och framför allt att gynna kulturbranschen och effektivisera så att resurser faktiskt kan gå till kultur och kulturarbetare, inte till administration för att vi väljer att inrätta myndigheter och departement så fort vi vill göra avtryck.
Marie Axelsson (S):
Jag vill ställa min fråga till statsrådet Ylva Johansson. E4:an går som en pulsåder genom Stockholm, från Sigtuna i norr till Södertälje i söder. På den sträckan finns några riktigt stora arbetsplatser: Arlanda flygplats, Karolinska, Scania, Astra Zeneca med flera. E4:an har stora brister på sina ställen och behöver säkras upp. Sommaren 2016 kraschade en lastbil in i räcket på Södertäljebron, och halva bron stängdes av i två månader.
Människor har svårt att ta sig till och från sina arbeten vid en sådan händelse. Följderna blev miljonförluster för både industrin och invånarna i Södertälje och hela länet. Min fråga är: Är denna typ av infrastruktursatsningar något som regeringen just nu prioriterar för att skapa trygga transportvägar för anställda och för invånarna i Stockholms län?
Marie Axelsson (S):
Jag har en fråga till försvarsminister Peter Hultqvist. När kalla krigets dagar var över började det svenska försvaret monteras ned. År 2010 slog den dåvarande alliansregeringen spiken i kistan och gjorde den allmänna värnplikten vilande. Nu är vi överens om att Sverige behöver ett stärkt försvar på grund av ett osäkert läge i vår omvärld. Som många av er säkert vet återinfördes värnplikten 2017 under Socialdemokraternas styre.
Under den period då värnplikten var vilande slutade många officerare. De gick till andra yrken. Under 2020 räknar Försvarsmyndigheten med att utbilda ca 5 000 värnpliktiga. Därefter ska antalet öka de kommande åren. För att utbilda värnpliktiga behövs det fler officerare.
Min fråga till försvarsminister Peter Hultqvist är: Hur ska det svenska försvaret få fram tillräckligt många officerare för att matcha antalet värnpliktiga de kommande åren?
Marie Axelsson (S):
Jag vill ställa en ekonomifråga angående det svenska försvaret. Min fråga tar avstamp i någonting som heter bruttonationalprodukt och som brukar förkortas bnp. Nu vänder jag mig även lite grann till våra unga besökare på läktaren. Jag kommer fortfarande ihåg när min samhällskunskapslärare på 80-talet, Åke, undervisade oss om vad bnp var. Han var väldigt pedagogisk, och det fastnade.
Bnp är alltså det samlade värdet på alla varor och tjänster som produceras i ett land. Bnp ser olika ut i olika länder, och det kan svänga ganska snabbt. Många anser att vi ska ha en viss procent av bnp - 1,5 procent eller någon annan nivå - avsatt till just försvaret. Hur ser statsministern på detta?
Ebba Busch (KD):
År 2012 införde alliansregeringen avdragsrätt för gåvor till ideella organisationer. Det var vi kristdemokrater som drev fram reformen, och den kom att bli en stor succé. Givandet ökade. Till en blygsam kostnad för statskassan kunde organisationer som Röda Korset, Rädda Barnen och Erikshjälpen hjälpa fler människor i utsatta situationer, både här i Sverige och utomlands. Så många som var tionde svensk utnyttjade avdraget.
Plan Sverige och Stockholms Stadsmission har berättat att man fick hela 15 miljoner kronor mer varje år att satsa på livsförändrande insatser för våra medmänniskor. Fler barn i tredje världen fick chansen att gå i skolan. Fler hemlösa kunde få en varm säng att sova i, ett mål mat och en stunds umgänge. Sverige var det näst sista landet i Europa att införa avdragsrätt för gåvor.
Socialdemokraterna har nämligen alltid varit emot det. Det var därför tragiskt men tyvärr inte ett dugg oväntat att ni så fort ni fick chansen under förra mandatperioden såg till att Sverige blev det första landet i Europa att avskaffa avdragsrätten. Tack vare Kristdemokraternas och Moderaternas budgetreservation kommer skatteavdraget för gåvor nu att återinföras. Avdraget kommer att göra det möjligt för tusentals barn att gå i skolan och för forskning att frodas.
Färre kommer att behöva somna hungriga och ensamma. Inte så illa för en servettskiss! Detta är bra, men det går inte att lita på Socialdemokraterna i denna fråga. De organisationer som kämpar för att göra världen lite bättre behöver tydliga besked och långsiktiga spelregler. Så till min konkreta fråga: Kan statsministern, här och nu, ge ett löfte om att gåvoavdraget blir kvar den här gången?
Ebba Busch (KD):
Här går en tydlig skiljelinje mellan Kristdemokraterna och Socialdemokraterna. Vi menar att solidaritet och medmänsklighet inte kan vara fint, rätt och riktigt bara om det sker via skattsedeln. Det måste också vara bra, och uppmuntras från samhällets sida, att det även sker mellan människor. Jag undrar om statsministern menar att den grundläggande välfärden i Sverige är hotad på grund av ett gåvoavdrag.
Kan man inte göra både och, ha en grundläggande välfärd från staten och ett gåvoavdrag? Ingen socialdemokratisk regering i EU förutom den svenska har minskat eller tagit bort avdragsgilla gåvor. I Danmark höjde man nu beloppet till närmare 20 000. I Norge är maxbeloppet 40 000. Av 28 EU-medlemsländer är det bara Sverige och Slovakien som i dag inte har denna möjlighet fullt ut.
Är det rimligt att införa ett gåvoavdrag och sedan ta bort det nästa år?
Ebba Busch (KD):
Förra året anmäldes omkring 8 000 våldtäkter och försök till våldtäkter till polisen. Den siffran beskriver alltså enbart anmälda brott. Samtidigt kan man i Nationella trygghetsundersökningen utläsa att andelen kvinnor i ålderskategorin 16-84 år som uppgav att de utsatts för allvarliga sexualbrott under 2017 uppgick till 2,3 procent. Detta indikerar ett mycket stort mörkertal när det gäller sexualbrott.
Många kvinnor vågar inte eller orkar helt enkelt inte anmäla. Det finns omkring 4 miljoner kvinnor i Sverige i åldrarna 16-84 år. Det innebär att närmare 100 000 kvinnor i denna ålderskategori utsattes för ett allvarligt sexualbrott 2017. NTU intervjuar 200 000 personer. Undersökningen genomförs av regeringens egen myndighet, Brottsförebyggande rådet.
Brå skriver själv att utifrån undersökningens resultat kan slutsatser dras för hela befolkningen i ålderskategorin 16-84 år. Jag finner dessa siffror över sexualbrott ganska skakande, vilket jag också gav uttryck för i partiledardebatten i Agenda häromveckan.
Din minister Annika Strandhäll har mot bakgrund av detta bland annat hävdat att jag "lite löst slänger mig med statistik" och att jag därigenom orsakar oro och missförstånd. På Twitter delade hon en artikel med rubriken "Ljuger Ebba Busch Thor medvetet eller är hon totalt okunnig?".
Man skulle enkelt kunna returnera själva frågan till Strandhäll, vilket är lite extra pikant med tanke på de diskussioner som just nu förs om henne i konstitutionsutskottet. Min fråga till statsministern i Sveriges feministiska regering är tvådelad och lyder: Delar statsministern uppfattningen att det finns ett stort mörkertal när det gäller allvarliga sexualbrott, och finns det någon annan statistik som är mer tillförlitlig än den som Brå presenterar?
Ebba Busch (KD):
Jag tackar för det inlägget från statsministern, som jag i mycket instämmer i.
Men jag tycker ändå att det är en ganska allmänt hållen fråga huruvida statsministern håller med om att det finns ett stort mörkertal när det gäller allvarliga sexualbrott och om statsministern håller med om Annika Strandhälls uttalande att mitt användande av Brås statistik och Nationella trygghetsundersökningen skulle vara att lite löst slänga sig med statistik.
Och finns det i så fall någon annan statistik som statsministern menar att man bör använda i stället för Brås nationella trygghetsundersökning? Kristdemokraterna står bakom Moderaternas misstroendevotum och det initiativ som de har tagit i dag. Vårt förtroende för Annika Strandhäll är förbrukat.
Men det finns många anledningar att ta upp frågan hur det är med statsministerns förtroende för Annika Strandhäll, mot bakgrund både av misstroendevotumet och av det här agerandet och hennes uttalande om Brå.
Ebba Busch (KD):
I veckan talade jag med Mikael Ovrell, som driver en närbutik i Kortedala. Han är handlare, precis som sin far och farfar före honom. Familjen har drivit butiken sedan 1952. Men Mikael har funderat över att lägga ned. På bara några år har brotten fullkomligt exploderat i omfattning. När det var som mest kunde det vara sex till sju incidenter om dagen i hans butik.
Mikael har blivit hotad och trakasserad, och hans personal har blivit hotad och attackerad. Personalen har trakasserats. För vad? För att de säljer potatis, falukorv och närproducerade tomater till dem som bor i närområdet. En man som Mikael känner igen väl är dömd sex gånger för stölder enbart i just den butiken.
Efter den senaste domen tog det bara tolv timmar innan han var på plats i butiken igen. Med ett tillträdesförbud skulle handlaren kunna ringa polisen direkt när en känd kriminell går in genom butiksdörren. Ett lagförslag finns färdigt. Det var remitterat och klart i mars. Även om frågan redan har ställts tidigare, vill jag ändå ställa frågan igen.
Vad är det som gör att ett sådant förslag om tillträdesförbud inte kan presenteras före jul? En del av invändningarna har handlat om rörelsefriheten och den fria rörligheten, men vad händer när man värnar den fria rörligheten för kriminella mer än hederligas äganderätt och rätt till fri rörlighet?
Vad är det som gör att det är omöjligt för regeringen att presentera ett skarpt förslag till riksdagen före jul?
Ebba Busch (KD):
Inte i dag, inte i morgon, men en dag. Så låter det. Det är samma ord som den 21-åriga flickan som jobbade i butiken i Kortedala fick höra av de kriminella som höll fast henne och sa: Inte i dag, inte i morgon, men en dag när du går hem kommer vi att våldta dig. Det är samma män som dyker upp i butiken varje vecka.
Förslaget om tillträdesförbud ligger i en byrålåda på Justitiedepartementet, färdigt, utrett. Förslaget är remitterat och klart, och det har varit så i närmare ett halvår. Återigen får vi svart på vitt, rätt ifrån statsministern, fru talman, att när regeringen vill få något gjort, då kan man göra det.
Vi har sett det med amnestilagen, som Ulf Kristersson debatterade tidigare, och vi har sett det i fråga om värnskatten, men för att säkerställa en grundläggande trygghet och att man inte ska bli utsatt för den typen av trakasserier bara för att man driver hederlig handel händer inget.
Ebba Busch (KD):
Regeringen har varit sen att agera mot den växande grova brottsligheten. Kriminaliteten har tillåtits ta ny mark utan att varningsklockorna har ringt i Rosenbad. Sedan 2014 har det skett en fördubbling av antalet dödsskjutningar. Vi har i dag fler dödsskjutningar än i maffians hemland Italien. Fram till oktober i år hade Sverige skakats av 173 sprängningar.
Analytiker på nationella bombskyddet har jämfört situationen i Malmö med hur det var i norra Spanien under Etas värsta härjningar. Trots detta har regeringen gång på gång sagt nej till förslag som skulle ha bidragit till att få ned brottsligheten, för att sedan, när den till sist insett allvaret i situationen, ändå svänga och ta förslag som sina egna.
Det handlar om kriminalisering av samröre med terrororganisationer, införande av kronvittnen, införande av anonyma vittnen, straffskärpningar för brott kopplade till kriminella uppgörelser, nationell jourdomstol, livstidsstraff för mord, ett utökat straffrättsligt skydd för blåljuspersonal, vistelseförbud och krav på deltagande i behandlingsprogram för villkorlig frigivning.
Min fråga till statsministern är: Är det inte läge nu att svänga igen och anamma ytterligare ett KD-förslag, nämligen att avsätta medel för att återanställa pensionerade polisutredare och på så sätt se till att vi får fler brottslingar dömda? Det är ingen dyr reform.
Om vi skulle kunna locka tillbaka 400 utredare skulle kostnaden vara ungefär 400 miljoner kronor, men vinsten för Sverige skulle bli stor. Varför inte ta denna möjlighet?
Ebba Busch (KD):
Alla förslag som jag räknade upp tidigare har regeringen motarbetat eller först varit emot för att sedan svänga. Statsministern vill förstås inte kännas vid sina svängningar. Han kanske inte såg dem komma, helt enkelt. På samma sätt talar han ogärna om att januariöverenskommelsen nu tvingar honom att driva igenom den politik som han för ett år sedan gick till val på att bekämpa. För detta är ett mönster hos regeringen.
Jag vill börja med att tacka statsministern för det goda samtals- och samarbetsklimat som råder under denna för vårt land, för vår värld, så dramatiska situation. Vi må vara oense om mycket, men inte om att Sveriges regering och riksdag nu måste samla sig för att finna bästa möjliga väg framåt. Kristdemokraterna har fört fram en rad förslag, och vi konstaterar mycket tacksamt att regeringen har lyssnat och agerat på en del av dem.
Man agerar inte i syfte att leda landet, utan man reagerar i syfte att behålla makten i landet. Till gängsamtalen kallade regeringen, men när vår representant kom dit fanns varken mötesagenda eller någon lista med egna förslag som regeringen önskade diskutera. I stället bad man oss att komma med idéer. Nu får statsministern ännu en idé serverad om hur vi skulle kunna få fler utredare på plats.
Vi välkomnar att SKR, Sveriges Kommuner och Regioner, tar ett nationellt ansvar för att förbättra 1177 och att Socialstyrelsen har fått i uppdrag att se till att tillgången på skyddsmateriel till vårdpersonal tryggas i hela landet. Samtidigt känner jag oro för belastningen på vårdorganisationerna.
Detta sker i väldigt begränsad skala och omfattning i dag. Varför säga nej till något som skulle kunna innebära att fler brottsoffer får upprättelse och att det blir fler fällande domar?
Jag känner oro för landets patienter och för sjukvårdspersonalen, som just nu drar ett enormt lass för allas vår skull. Vi driver sedan länge att staten ska ta över ansvaret för sjukvården från regionerna. Tiden för omorganisation är inte nu, men vi måste säkerställa att det finns en tydlighet i vem som har det yttersta ansvaret att se till helheten för vården.
Gårdagens besked att Socialstyrelsen får i uppdrag att dagligen inventera belastningen på sjukvården är välkommet och något som vi sedan en tid tillbaka har föreslagit. Men vi har dessutom föreslagit att Socialstyrelsen ges mandat att fördela sjukvårdens resurser mellan regionerna.
Om en region har överkapacitet på respiratorer medan en annan region saknar sådana, måste en instans ha mandat att se till att respiratorerna hamnar rätt. Mina frågor till statsministern lyder därför: Är det möjligt att vänta ett sådant beslut? När kan vi vänta ett sådant beslut?
Ebba Busch (KD):
Jag har all respekt för att arbetet är svårt och komplicerat, men sjukvården är en central kommandohöjd i kampen mot covid-19. Den får inte fallera. Därför är dessa besked välkomna. Jag tycker att många lärdomar kan dras av hur länderna inom EU har agerat.
Man säger sig vara villig att samarbeta, man försöker samarbeta i vissa delar, men när det kommer till skarpt läge finns en stor risk att var och en med enskilda ledningar även inom landet, 21 enskilda ledningar, väljer att fatta beslut för sin del.
Vad skulle det skada att ge Socialstyrelsen mandat att också vara den enskilda instans som kan flytta vårdresurserna dit där patienterna och medborgarna bäst behöver dem? Jag vädjar till statsministern: Ge oss en nationell operativ sjukvårdsgeneral.
Ebba Busch (KD):
Wuhanviruset utsätter vårt samhälle för stora prövningar. Jag är stolt över den solidaritet som svenska folket varje dag visar med äldre och riskgrupper genom att följa Folkhälsomyndighetens rekommendationer. Det vet jag att även statsministern är. Jag delar också statsministerns uppfattning om att snabba och välriktade ekonomiska åtgärder krävs för att folkhälsokrisen inte ska bli en än djupare ekonomisk kris.
Därför välkomnar jag att regeringen vill underlätta för näringslivet genom nedsatt arbetsgivaravgift. Det förslag som presenterats har dock väckt en del frågetecken. Varje företag ska få en nedsättning för motsvarande 30 anställda. Men vårt näringsliv är olika strukturerat. Max Hamburgerrestauranger är till exempel ett enda företag, en juridisk person, och får då en nedsättning för motsvarande 30 anställda.
McDonalds är däremot en franchisegrupp. Där är i princip varje enskild restaurang en egen juridisk person. De kan alltså få ett samlat stöd motsvarande tusentals personer. Samma problem ser vi i flera branscher.
I stället för ett stöd som fördelas per juridisk person hade det till exempel varit möjligt att rikta stödet till just de branscher som har det svårt och fördela ett mindre stöd per anställd. Min fråga till statsministern är: Hur ser regeringen på risken att man indirekt snedvrider konkurrensen inom näringslivet i en allvarlig kris?