KBLab/rixvox huggingface dataset:
David Josefsson (M):
Statsrådet gav ju en väldigt fin beskrivning av den räddningsinsats som gjordes, och jag tycker verkligen att vi alla ska vara stolta över den. Det är dock för att personalen gjorde heroiska insatser, inte för att politiken har gett förutsättningar för detta. Som sagt var det ingen person som skadades, och trots att de materiella skadorna blev omfattande blev de, paradoxalt nog, ändå begränsade - det rörde sig endast om skador på fartygets last och i begränsad omfattning på fartyget.
Almirante Storni hade vid olyckstillfället ankrat i anslutning till farleden in till Göteborgs hamn för att bunkra. Göteborgs hamn är inte bara Sveriges utan även norra Europas viktigaste hamn. Genom farleden till och från hamnen transporteras en stor del av Sveriges import och export av varor med rorofartyg och containerfartyg. Detta är Sveriges enda hamn med interkontinentala anlöp. Ett haveri med ett fartyg som Almirante Storni i farleden skulle ha kunnat innebära ett stopp såväl i vår varuimport som för vår industris möjlighet att exportera varor till världen.
Jag säger detta för att ge någon form av perspektiv på den här olyckan. Ett haveri hade till och med kunnat jämföras med det som hände fartyget Evergreen i Suezkanalen, men i lokal tappning i norra Europa. Via Göteborgs hamn får vi också energiprodukter för att driva fordon och flygplan. En brand i lasten hade kunnat innebära att man av säkerhetsskäl hade fått stoppa den trafiken.
Lägg till detta att fartyget var ankrat i utkanten av Göteborgs södra skärgård, som är ett värdefullt natur- och kulturlandskap. Ett haveri - eller för den delen bara ett oljeutsläpp, som ministern själv pratade om - hade inneburit risker för stora natur- och rekreationsvärden. Allt detta slapp vi den här gången, men det var med förskräckelse.
I det här perspektivet går det inte att påstå att beredskapen kring Göteborg är tillräcklig när det tar ett och ett halvt dygn för det fartyg som är i beredskap att komma och när det första fartyget anländer först efter fyra timmar under en pågående räddningsinsats, trots att det sker i anslutning till hamninloppet. Fru talman!
Den 13 december, bara några dagar efter att Almirante Storni bogserades in till hamn, skedde en annan fartygskollision mellan ett brittiskt lastfartyg och en dansk självseglande pråm utanför Ystad. Även detta visar på att det inte räcker att ha beredskap med endast ett fartyg, för det kan inträffa multipla händelser vid Sveriges långa kust. Det är uppenbart att det krävs större beredskap.
Statsrådet sa i sitt svar att han anser att Kustbevakningen nu är väl rustad inför kommande år. Att vi drev igenom mer pengar var nödvändigt och viktigt, men detta innebär ju inte att upprustningen är klar. Enligt vad facket säger krävs det väldigt mycket mer - det räcker inte med 150 personer, utan det behövs uppemot 200 personer i operativ tjänst. Man behöver också stärka aspirantutbildningen och ha ett årligt intag där.
Man behöver dessutom titta på investeringar i fartyg och flygplan. Återigen: Vad är ministerns åtgärder i de här frågorna? Anser han att beredskapen kommer att vara tillräcklig, eller tänker han vidta ytterligare åtgärder?
David Josefsson (M):
Statsrådet står här och pratar om småpengar och politiskt spel. Jag blir faktiskt lite upprörd. Som göteborgare kan jag inte nog understryka Göteborgs hamns betydelse för såväl vårt land som våra grannländer. Man kan prata om att kostymen aldrig kan vara tillräckligt stor. Det går dock att diskutera om kostymen är tillräckligt stor när det tar fyra timmar för tillräckliga räddningsresurser att nå en olycksplats vid inloppet till Göteborgs hamn. Det stämmer att det fanns fartyg på plats redan tidigare.
Detta är bra, men det handlar ju också om att skicka rätt resurser vid rätt tid. Det går inte att säga i det enskilda fallet, men någonstans kan man konstatera att det är ganska skrämmande när det, som den 4 december, tar fyra timmar för ett större fartyg av kombinationsklass 001 att nå en olycksplats. Det är egentligen detta som är min poäng. Jag tror att vi alla måste inse att Göteborgs hamn är av särskild vikt för Sverige och för Sveriges ekonomi.
Det är uppenbart att de resurser som finns dimensionerade inom Kustbevakningen i dag inte är tillräckliga för en snabb räddningsinsats. Nu tog det tio dagar att släcka branden, och det var egentligen bara med förskräckelse som vi slapp omfattande förstörelse. Detta är min poäng med den här interpellationsdebatten.
Jag hoppas att ministern tar med sig det jag har sagt i dag och att man inte ser detta som ett politiskt spel eller viftar bort resurstillskott som småpengar utan faktiskt tar Kustbevakningens uppdrag på allvar och ser till att bygga upp kapaciteten så att vi kan garantera en god beredskap runt hela Sveriges kust, inklusive Västsverige och Göteborgs hamn.
David Josefsson (M):
Magdalena Andersson har flera gången sedan hon blev vald, både till partiledare och till statsminister, sagt att hon vill vända på alla stenar för att komma till rätta med den organiserade brottsligheten. Samtidigt står vi här, två år in i en pandemi, med en vidöppen lucka i lagen som gör att utvisningsdömda gängkriminella kan hålla sig kvar i Sverige genom att helt enkelt vägra ta ett PCR-test. Dåvarande migrationsministern verkade för ett år sedan tro att pandemin var av övergående art.
Nu, med omikronvarianten härjande i samhället, kan vi konstatera att krav på aktuella PCR-test antagligen kommer att krävas under lång tid framöver för att bli insläppt i ett flertal länder runt om i världen.
Den senaste tidens händelser, bland annat att en person med utvisningsbeslut gripits i anslutning till att denna skulle städa statsministerns bostad, visar också vikten av att komma till rätta med skuggsamhället - ett skuggsamhälle som uppstått när personer som fått avslag på sin asylansökan ändå blir kvar i landet. Skuggsamhället var ett problem redan före pandemin. Att man kan vägra utvisning genom att vägra testa sig för covid har inte gjort problemet mindre.
Återigen: För oss moderater - och statsrådet säger att han håller med - är det viktigt att migrationspolitiken är tydlig. Ett ja ska vara ett ja, och ett nej ska vara ett nej. Fru talman! För den som av etiska eller medicinska skäl inte vill bli testad finns det givetvis ett val. Man kan välja att frivilligt lämna Sverige om man fått nej på sin asylansökan eller blivit dömd till utvisning efter avtjänat straff.
Det som beskrivs som en tvångsåtgärd är alltså bara det om man själv väljer att motsätta sig ett domstolsbeslut. Om regeringen verkligen menade allvar med att vända på alla stenar för att komma till rätta med den grova organiserade brottsligheten skulle man ha täppt till den här luckan så snart det bara gick. Men två år efter att pandemin bröt ut har man fortfarande inte vidtagit några åtgärder. Det verkar vara en sak vad statsministern säger och en annan sak vad hennes ministrar gör.
Statsrådet anför också i sitt svar att det finns grundlagsaspekter i frågan och att den därför måste övervägas noga. Det stämmer, fru talman, men att det finns grundlagsaspekter är inte ett skäl att sitta på händerna. Att det finns en risk att en minoritet i riksdagen väljer att använda de verktyg som finns för att fördröja processen är tvärtom ett skäl att arbeta på frågan utan onödiga dröjsmål. Det är inte heller så att regeringens lagstiftningsarbete är fritt valt arbete.
Riksdagen har riktat ett tydligt tillkännagivande till regeringen, men det har regeringen hittills valt att inte lägga proposition på. Till syvende och sist kan min tolkning av varför man väljer att agera på det här sättet bara bli en: att regeringen anser att en dömd brottslings intresse av att slippa ett medicinskt test är viktigare och väger tyngre än samhällets intresse av att verkställa ett utvisningsbeslut. Där är vi inte överens med regeringen.
David Josefsson (M):
Först anklagar statsrådet mig för att tramsa, och sedan säger han att allt var alliansregeringens fel. Det stämmer att det finns ett beredningstvång. Den här frågan har varit aktuell i två år. Det var då pandemin bröt ut. Tillkännagivandet riktades i juni förra året. Det har funnits gott om tid för beredning, men statsrådet kan fortfarande inte ens lämna besked om när en proposition skulle kunna komma utan säger bara att det är något som hanteras inom Regeringskansliet.
Man kan väl konstatera, fru talman, att retoriken från de socialdemokratiska ministrarna är tuff mot brottslingar. Stenar ska vändas, och gäng ska krossas. Det har sagts flera gånger. Men när det verkligen gäller är det brottslingarnas intressen som sätts före samhällets intressen. Jag kan konstatera att allt pekar på att med den här regeringen vid rodret kommer inte hålen kring PCR-tester och utvisningar att täppas till.
Den som har fått ett utvisningsbeslut kommer att kunna stoppa en utvisning i Magdalena Anderssons och Anders Ygemans Sverige, helt enkelt genom att välja att inte göra ett PCR-test. Det är uppenbarligen en sak vad regeringen säger och en annan sak vad den gör. Men vad regeringen vill och tycker kan vi egentligen lämna därhän. Det upprörande är att regeringen därmed också väljer att gå emot den folkvalda lagstiftande församlingens beslut.
Lagstiftningsarbete är inte fritt valt arbete. Att lagstiftningsarbete kräver noggranna överväganden utifrån ett grundlagsperspektiv är inte detsamma som att lagstiftningsarbete helt omöjliggörs eller tar hur lång tid som helst. Det finns helt enkelt ingen ursäkt för regeringen att sitta på händerna i denna fråga. Tack, statsrådet, för debatten!
David Josefsson (M):
Tack, statsrådet, för svaret, även jag inte tror att statsrådet svarade på någon av mina frågor om den diplomatiska relationen mellan Sverige och Kina och vilka åtgärder han tyckte behövdes. Idrottsminister Anders Ygeman säger att vi nog alla är överens i synen på Kina. Jag tror inte att vi är överens i synen på Kina eftersom vi pratar om diplomatisk bojkott medan Anders Ygeman inte gör det.
Anders Ygeman talar om en idrottslig bojkott, och där är vi absolut alla överens. Ingen har föreslagit en idrottslig bojkott. Det vi frågar är: Är regeringen beredd att gå med den resten av den fria världen i en diplomatisk bojkott? När vår utrikespolitiske talesperson i Moderaterna Hans Wallmark fick frågan sa han att han oförblommerat skulle stödja ett sådant initiativ om regeringen tog det. Vi har våra partier bakom oss.
Men uppenbart har Anders Ygeman och hans parti en annan åsikt. Fru talman! När jag lyssnar idrottsministern blir min tolkning att regeringen hade hoppats kunna flyga under radarn i den här frågan. Jag tror att regeringen själv inser att vinter-OS om några veckor kommer att bli en propagandaföreställning i stil med OS i Beijing 2008.
Vissa människorättsorganisationer har till och med dragit paralleller mellan OS i Berlin 1936 och årets vinterspel, utifrån den politiska kontexten med en regim som vill visa upp sig i all sin glans för omvärlden och för den egna befolkningen. Där vill rimligen inte vare sig statsminister Magdalena Andersson, utrikesminister Ann Linde eller ens idrottsminister Anders Ygeman vara. Samtidigt är det ju uppenbart att den här frågan är känslig.
Jag kan inte tolka det på annat sätt när utrikesministern skickar idrottsministern till kammaren för att debattera två interpellationer om Sveriges diplomatiska relation med Kina. Regeringen försöker landa i en klassisk svensk kompromiss: Man vill inte bli beblandad med det kinesiska propagandamaskineriet i det här läget, men man vill inte heller riskera att reta upp den kinesiska regimen. Därför blir det inget tydligt ställningstagande.
Det blir ingen officiell representant som reser, men när frågan ställs på sin spets som här i dag är det pandemin som statsrådet hänvisar till. Fru talman! Det finns flera bekymmer med det ställningstagandet. Det kanske mest uppenbara är att man inte tar ställning.
Men det blir ändå ett ställningstagande i sig självt, precis som Hampus Hagman poängterade tidigare, för när allt fler länder meddelar att de kommer att bojkotta OS i Beijing sticker det ut när länder som Sverige väljer att inte göra det. När man inte vill stöta sig med den kinesiska regimen ställer man sig också vid sidan av den fria världens ställningstagande. Jag får upprepa mina frågor: Vad är det som gör att regeringen väljer att inte gå med i en diplomatisk bojkott?
Om inte kidnappning av svenska medborgare, kidnappning av kvinnor som säger sig ha blivit utsatta för sexuella övergrepp, angrepp på det fria ordet och demokratin i Hongkong och övergrepp på miljontals människor i Xinjiang räcker för att Sverige ska bojkotta OS diplomatiskt, vad är det då som krävs för att Sverige ska skärpa tonen mot Kina?
David Josefsson (M):
Statsrådet tipsade en ledamot i en tidigare interpellationsdebatt om att namnen står här framme. Är det flera interpellanter kan man alltid läsa på skärmen om man har svårt med namn. Jag tycker till att börja med att den stora skillnaden mellan OS 2008 och OS i år är att det har hänt väldigt mycket i Kina på 14 år. Det är precis det som vi försöker lyfta fram i den här interpellationsdebatten.
Bara det som har hänt de senaste månaderna aktualiserar frågan om en diplomatisk bojkott. Jag tänker bland annat på det som har hänt i Hongkong och i Xinjiang och med Peng Shuai, som kidnappades i december. Jag tycker att denna debatt, fru talman, är ganska talande för socialdemokratins oförmåga att ta ställning i utrikespolitiken.
Trots att interpellationen handlar om Sveriges diplomatiska relation till Kina och om huruvida vi diplomatiskt ska bojkotta OS i Beijing skickar utrikesministern idrottsministern att svara. Och när frågan om en diplomatisk bojkott ställs hänvisar idrottsministern till pandemin. I valet mellan att ställa sig bakom USA:s demokratiskt valde president Joe Biden eller den auktoritäre Xi Jinping vill Ann Linde inte ta debatten, och Anders Ygeman vill inte ta ställning.
Sverige, och framför allt Ann Linde och Anders Ygeman, riskerar därmed att hamna på fel sida av historien, men man riskerar också att hamna på fel sida i geopolitiken. När den fria världens aktörer markerar mot regimen i Beijing vill Sverige balansera på en slak lina. Man kunde ha valt att markera mot regimen i Beijing tillsammans med Joe Biden, men man väljer att inte göra det. Jag tycker, fru talman, att Sverige borde vara en fyrbåk för demokrati, yttrandefrihet och mänskliga rättigheter i världen.
Men vi har inte en utrikesminister som vill vara det. Vi har inte ens en idrottsminister som vill vara det. Med det får jag tacka för den här debatten, fru talman.
David Josefsson (M):
I veckan har elpriset slagit rekord i stora delar av Sverige, inklusive min hemstad Göteborg. För att klara efterfrågan på elektricitet i södra Sverige har också fossila kraftverk i Blekinge och på Gotland startats upp. Reaktorerna Ringhals 1 och 2 stängdes 2019 2020, och flera energiexperter pekar på att vi i Sverige därmed gått från att vara närmast helt fossilfria i vår elproduktion till att nu tvingas förlita oss på fossilkraft.
Min fråga till statsministern är hur klimatet har gynnats av den energipolitik som den sittande och den förutvarande regeringen har fört.
David Josefsson (M):
Jag tror att alla i den här kammaren är överens om att det behövs fler poliser i Sverige, och för att få fler poliser behöver polisyrkets attraktivitet öka och polislönerna höjas. Regeringen har inte själv velat skjuta till tillräckliga medel för detta, och man har inte heller sett till att de budgetmedel som vi i riksdagen har fattat beslut om ska gå till högre polislöner faktiskt har gjort det.
Regeringens otydlighet har lett till att Polismyndigheten i stället har fördelat ut mycket av pengarna på tillfälliga lönetillägg. Fyra avdelningar inom Polisförbundet i Västsverige har därför JO-anmält Polismyndigheten för att inte följa riksdagens beslut. Min fråga till justitieministern är vilka åtgärder han nu tänker vidta för att se till att myndigheten följer riksdagens beslut och höjer polislönerna.
David Josefsson (M):
Jag tror att nyckelordet i ministerns svar är "andra ersättningar". Det är precis det som Polisförbundet är kritiska mot. Otydligheten från regeringen har gjort att Polismyndigheten inte har vågat lägga alla pengar på permanenta löneökningar utan i stället fördelat ut dem i lönetillägg. Det har inte varit riksdagens ambition, och frågan är därför återigen: Vad avser ministern att göra för att se till att löneökningarna blir permanenta?
David Josefsson (M):
I min hemstad Göteborg har vi haft omfattande problem med ordningsstörningar kring bland annat Brunnsparken, Järntorget och Avenyn. Sedan Alliansen tog över styret i Göteborg har vi arbetat systematiskt för att komma till rätta med dessa problem, och ett viktigt verktyg har varit att stärka upp polisen med kommunala ordningsvakter. Det har bland annat skett vid Brunnsparken och Järntorget, där ordningsvakterna under polisens ledning har kunnat arbeta brottsförebyggande och minska stöket.
Dock har staden inte fått tillstånd för ordningsvakter vid Avenyn. Att tillståndsprocessen är omständlig och inte särskilt förutsägbar är ett välkänt problem, och regeringen tillsatte också en utredning som såg över ordningsvaktslagen och som lämnade sina förslag i somras. Jag hittar dock inget förslag i regeringens propositionslista. Jag frågar därför: Avser justitieministern att föreslå några ändringar av ordningsvaktslagen i närtid?
David Josefsson (M):
Nio av tio svenskar bor i dag i en kommun med bostadsbrist. Priserna på småhus och bostadsrätter har rusat i höjden, och köerna till en hyresrätt ringlar långa. I Socialdemokraternas Sverige är det numera bara den med mycket pengar eller goda kontakter som kan få tag i en bostad.
Johan Danielsson har snart varit bostadsminister i ett halvår men har ännu inte lagt något konkret förslag till riksdagen på hur det ska bli enklare eller billigare eller gå snabbare att bygga nya bostäder. Min fråga till bostadsministern är när han tänker presentera någon konkret politik till denna kammare för att underlätta för fler bostäder.
David Josefsson (M):
Jag har också blivit kontaktad av både stora byggbolag och deras lobbyister. Det är på något sätt talande för vår samtid när det är Vänsterpartiets ledamot som för storkapitalets talan i den här kammaren. Jag tycker att man ska gå tillbaka och fundera på investeringsstödet. Det var ett extremt kritiserat stöd. Det fick kritik av Riksrevisionen och från olika fristående studier. Man kan konstatera att det hade extremt dålig träffsäkerhet.
Man kan egentligen säga att de enda som var riktigt nöjda var ett antal byggherrar som fick pengar in på kontot. Det som byggdes hade vi sedan något lägre hyror för. Men de fördelades inte ut till dem som hade störst behov. Tittar man i studierna ser man att det ofta gick på kötid. Oftast var det de som hade lång kötid som fick bostäderna, medan de som stod längre från bostadsmarknaden fick osubventionerade lägenheter.
Det finns till och med siffror som visar att de som bor i subventionerade lägenheter tjänar mer än de som bor i osubventionerade. Bara där tycker jag att man ska fundera kring vad man gör med skattepengar. Vi är i en svår ekonomisk situation. Vi har ett begränsat reformutrymme. Vad är den politiska prioriteringen?
Är det mer pengar till byggbolagen och byggdirektörerna, eller är det pengar till rättsväsendet, försvaret eller sänkta bränsleskatter? Jag kan som moderat vara stolt och säga: Nej, byggdirektörerna har redan tjänat sina pengar. De ska inte få fler miljarder. Vi satsar pengar på fler poliser, ett starkt försvar och att sänka bränsleskatterna. Det är en politisk prioritering. Sedan kan jag notera att inte heller Vänsterpartiet lägger de pengarna.
Min fråga tillbaka blir: Hur ska Vänsterpartiet rädda byggbolagen?
David Josefsson (M):
Ledamoten säger att detta är ett stöd som om det inte funnits hade lett till att hyresrätter inte skulle byggas. Han säger att det går till de mest behövande och de mest utsatta. Det är gott så, om det faktiskt hade stämt. Det är två saker som är problemet med stödet. Det ena är att man kan konstatera att de bostäderna antagligen hade byggts ändå även om de inte hade fått subventioner.
Alternativt hade andra bostäder byggts i stället. Sedan går inte stödet till dem som faktiskt behöver det. Det är ett stöd som går till höginkomsttagare och till människor med lång kötid. Vi säger att vi inte ska lägga pengar på det. Vad vi i stället gör med bostadspolitiken är att vi lägger om den. Vi tar ett strukturerat grepp för att lösa de problem som finns. Det är i dag dyrt att bygga bostäder. Det är svårt att bygga billiga bostäder.
Vi ser över regelverk. Vi tar fram mer byggbar mark och så vidare. Vi kan konstatera att den situation som vi har i dag tror jag inte att vare sig ledamoten eller jag är särskilt nöjd med, med strukturell hemlöshet som ökar och så vidare. Det är resultatet av åtta års politik av socialdemokratiska och miljöpartistiska bostadsministrar där Vänsterpartiet har varit stödparti. Det är inte den nya regeringen som suttit i åtta veckor som är ansvarig för det.
Det är den förra regeringen som under åtta år inte har tagit tag i reformerna och inte löst bostadsmarknadens problem. Det är därför vi nu lägger om politiken. Det är inte subventioner till byggdirektörer som är det viktiga. Det viktiga är att göra reformer så att vi får en fungerande bostadsmarknad. Jag vill inte att en hemlös ska vara åttaåriga Pelle. Jag vill att det ska vara enkelt att få tag på en bostad i Sverige. Då måste vi få bostadsmarknaden att fungera. Den har inte fungerat under åtta år.
Vänsterpartiet bär ett tungt ansvar för att situationen ser ut som den gör.
David Josefsson (M):
Jag tackar för frågan. Jag tycker att vi ska börja med att tala om varför vi är i den situation som vi är. Vi hade ju en rödgrön regering där ledamotens parti var ett av de drivande i att vi skulle stänga ned ett av de absolut viktigaste fossilfria energislagen som vi hade. Jag tror helt ärligt att när min dotter, som är två år, blir vuxen kommer hon att säga: Men klimatet brinner. Vi behöver minska utsläppen. Vi ska elektrifiera.
Då stänger politiken ned det energislag som är fossilfritt. Det är den situationen, tillsammans med att Tyskland har gjort precis samma sak, som gör att vi nu befinner oss i en situation med skenande elpriser och en volatil elmarknad. Det är en prekär situation. Det som statsministern och energiministern sa, att vi ska spara el, är jätteviktigt.
Det man ska komma ihåg är att med ökade elpriser är det alltså inte subventioner som behövs för att få företag och hyresvärdar att göra energibesparingar. Det lönar sig ju för dem just för att elpriserna är så höga som de är. Det stora problemet nu för fastighetsbolagen och energibolagen är inte att få ekonomi i satsningarna, utan det är att få tag i komponenter och i kompetens som kan genomföra renoveringarna.
Att plöja ned miljarder för energieffektiviseringar som ändå betalar sig är alltså inte ett sunt användande av skattepengar. Därför säger vi att i den situation som vi är i nu är det viktiga att hjälpa enskilda hushåll med ett elprisstöd. Men att plöja ned miljarder i energibesparingar som redan betalar sig för att elpriserna är så höga är inte ett effektivt användande av våra offentliga medel eller våra allmänna medel. Det är svaret.
Det viktigaste är att vi får ordning på energipolitiken, och det handlar inte denna utan nästa debatt om. Problemet är om man inte försöker lösa symtomen.