KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunilla Carlsson (M):
Jag tror att förmågan att mäta, rapportera, redovisa och tala om korruption bottnar i att vi har en tydlig uppfattning om och förståelse för att riskerna för korruption i detta land är mycket stora. Därför har vi på alla de sätt försökt stärka arbetet mot korruption i det afghanska biståndet.
Det är förenat med mätmetoder och bristande statistik även från Sida, och mycket återstår att göra. Jag kan försäkra kammaren att vi gör vårt yttersta för att verkligen försöka göra allt vad som är möjligt för att se till att varenda biståndskrona når fram. Riskerna i detta land är dock stora.
Just därför tror jag att det är så viktigt att vi nu ser till att skapa förutsättningar för att kunna återrapportera och kunna lära oss ännu mer om hur vi ska kunna få biståndet att nå fram. Varför är detta viktigt? Ja, korruption är att stjäla från den fattige. Korruption riskerar också att undergräva förtroendet för just rättsstatsbyggande och demokratisering.
Därför är detta viktigt inte bara i sig, för att ta hand om de svenska skattebetalarnas pengar, utan också för att visa hur vi vill att samhällsutvecklingen i Afghanistan framöver ska se ut. Utmaningarna i detta är betydande. Men eftersom vi ser problemen försöker vi också göra allt vad vi kan tillsammans med andra för att råda bot på den sjuka som breder ut sig.
Gunilla Carlsson (M):
Tack för frågan! Jag försökte just utreda om ledamoten Hans Linde var med i den riksdagsdelegation som alldeles nyligen besökte Afghanistan. Jag tror att män med starkt engagemang många gånger kan vara duktiga företrädare för att just hävda kvinnors rättigheter. Den dag då vi säger att vi har gjort tillräckligt för kvinnor i Afghanistan, den dagen ska vi verkligen fira tillsammans.
Om det är något som jag tycker har förenat oss är det att vi ser de problem som har funnits klassiskt i detta samhälle och som också mycket tydligt kom till uttryck under talibanskt välde, där inte minst kvinnor och flickor är de som har betalat det allra högsta priset. Alla vi som är engagerade i att Sverige på bredden ska fortsätta engagera sig i Afghanistan långsiktigt gör det nog inte minst för att just de allra mest sårbara ska kunna ha en chans. Hur jobbar vi då?
Jo, inte minst genom idén om våra fem E:n, där Empowerment är en av de viktiga delarna för att just visa hur vi vill att utvecklingen i biståndet ska se ut framöver, där vi särskilt lägger fokus på flickor och kvinnor utifrån ett samlat perspektiv. Det är ett sätt att ytterligare visa ambitionshöjningen på det här området.
Men vi kan också titta i historiken, vilket rapporten också medger, kring just hur vi utbildar våra soldater, som Hans Linde nämnde, men också hur Sverige, inte minst genom Svenska Afghanistankommittén och på många andra sätt, har varit en av de absolut tydligaste aktörerna för att bekämpa den omfattande mödradödligheten i landet. Jag tror att man ska se våra insatser samlat. Vi har inte minst det faktum att vi numera har en ambassad på plats i Kabul som gör att dialogen kan föras.
Där var Sverige tillsammans med ett fåtal andra länder mycket tydligt på att resa den här frågan i samband med Tokyokonferensen. Jag kan försäkra kammaren att vi gör allt vad vi kan på detta område. Men jag är inte förvånad över att en tydlig och duktig lobbygrupp säger att det finns ännu mer att göra. Ja, vi kommer att göra det. Men vi gör redan mycket.
Gunilla Carlsson (M):
Tack för att den här sista replikväxlingen handlar om det jag tror är vad vi kommer att mätas utifrån i framtiden, nämligen om kvinnorna fick det bättre eller inte. Att vi nu har en bred uppslutning kring en samlad svensk Afghanistanpolitik är mycket viktigt. Jag utesluter inte att vi gör nya svenska handlingsplaner.
Men jag tror också att det är oerhört viktigt att se att Sverige tar sin del av ansvaret på plats i Afghanistan, att vi i ord och handling på plats ser till att använda det nätverk som finns upparbetat och som absolut ytterligare kan ökas.
Jag vet också att våra hängivna diplomater och många andra, inte minst biståndsarbetare, har mycket fina kontaktnät och att vi är bra på att känna till de kvinnorörelser som finns och som verkar under rätt svåra omständigheter i Afghanistan och som just nu är rätt oroliga, med risken att det internationella samfundet drar sig tillbaka. Det är därför beslutet här i kammaren blir så viktigt. Det är därför jag är så glad att vi har haft en så engagerad debatt.
Vi ska absolut, Hans Linde, se till att jobba med kvinnor, fred, säkerhet och resolution 1325. Men det är inte bara där det sitter. Det är därför jag igen vill understryka att vi också måste stärka kvinnors förmåga att få en rättsstat som fungerar, att kvinnor har förmåga att få egen försörjning och möjligheter att utveckla sig själva. Det är därför ekonomi och utbildningsfrågor är viktiga, parallellt med resolution 1325.
Det var därför jag valde att inte svara på exakt den här rapporten utan valde att visa på helheten och komplexiteten i utmaningarna som det afghanska folket och inte minst kvinnorna står inför och där vi tillsammans bidrar. Jag är glad över att det här replikskiftet, det sista vi har i den här debatten den här gången, handlade just om kvinnor. Jag vill tacka samtliga ledamöter för en mycket givande debatt och kunniga insatser som visar på både bredden och engagemanget och framför allt för att vi slutade med kvinnorna.
Låt oss nu tillsammans se till att vi gör ännu mer under de kommande åren. Resurserna från svensk sida finns. Nu hoppas jag bara att förutsättningarna blir ännu bättre i Afghanistan, för det kan kvinnorna, barnen och även männen behöva. Och god jul!
Gunilla Carlsson (M):
Jag tycker det är bra att vi kan ha den här bredden i diskussionen eftersom det är så otroligt komplexa frågor. Regeringen har också sagt att vi vill återkomma i samverkan med riksdagen för att ha ett seminarium som bland annat handlar om frågan om så kallad landgrabbing, för att vända och vrida på de olika perspektiven. Jag tror att debatten tjänar på det, och jag tror också att vår egen kunskap kan ökas.
Jag välkomnar verkligen Hans Lindes starka engagemang för den här typen av frågor och att vi också kan diskutera detta seriöst. Jag tror att den här intressekonflikten finns i många olika delar, Hans Linde. Låt mig ta bara en av de intressekonflikter som man skulle kunna argumentera utifrån: Vi ska sätta fattiga bönders perspektiv i fokus.
Ja, men man skulle också kunna argumentera: Hur ser vi till att utblottade kvinnor i staden får möjligheter till kvalitativa livsmedel och kan vara delaktiga i en process som handlar om livsmedelssäkerhet både lokalt och globalt? Jag menar att de här frågorna inte är så enkla. Vi har nu försökt stärka Swedfunds ägardirektiv.
Jag tror att frågan om till exempel Addax, som syftar till att få fram billig bioenergi för att vi ska kunna komma till rätta med klimatpåverkan, typiskt är en intressekonflikt mellan vad man skulle kunna kalla nord eller syd. Vad gäller Niassa och Sidas långvariga engagemang i den delen av norra Moçambique: Jag var själv där uppe och tittade. Det är därför jag gör ett litet försök att vara ödmjuk i debatten.
Där var en del bönder väldigt mycket för, eftersom de hade fått arbete och fått möjlighet att vara delaktiga. Men det fanns också andra som kände att de hade blivit helt överkörda. De hade fått lämna inte bara sina marker utan också sin möjlighet till mat, försörjning och överlevnad för dagen. Det finns olika aspekter. Många tyckte - inte minst lokalguvernören - att det skedde en fantastisk utveckling i Niassaprovinsen tack vare att Sverige som en av få aktörer var verksam för att bidra till att det skulle bli bättre.
Vad som är rätt och fel i detta vet jag inte. Jag kan bara hävda att det finns olika perspektiv. Vi måste ha förmågan att, som vi har gjort nu, kunna ta upp de olika perspektiven och sedan fundera över: Hur ska fler människor kunna äta sig mätta på det här jordklotet? Hur ska fler människor få rättigheter? Det är ett engagemang som vi har tillsammans. Jag är tacksam för den här interpellationen.
Gunilla Carlsson (M):
Hans Linde har frågat mig om jag avser att verka för att regeringen lämnar förslag om en ny strategi för Sveriges långsiktiga utvecklingssamarbete med Burkina Faso, om jag avser att ta några initiativ för att stärka Sveriges utvecklingssamarbete med landet samt om jag avser att verka för ett fortsatt budgetbistånd till fattigdomsbekämpning i Burkina Faso. Sverige bedriver ett långsiktigt utvecklingssamarbete med Burkina Faso.
Det bilaterala utvecklingssamarbetet inleddes för cirka tio år sedan och har framför allt inriktats på att stödja genomförandet av Burkina Fasos nationella strategi för bekämpning av fattigdom. Omkring hälften av stödet har utgjorts av generellt budgetstöd. Det svenska bilaterala stödet utgör ungefär 3 procent av det totala biståndet till Burkina Faso och merparten av stödet går till sektorer där andra större givare är verksamma.
Utöver det bilaterala utvecklingssamarbetet med Burkina Faso är Sverige en av de största givarna vad gäller humanitärt stöd till landet. Dessutom kommer svenskt stöd landet till del via FN:s katastroffond CERF. Vårt humanitära stöd bidrar till att stödja landet att hantera den pågående livsmedelskrisen i Sahelregionen samt underlätta för mottagandet av de stora flyktingströmmarna som uppkommit på grund av den svåra kris som råder i norra Mali.
Trots en stabil ekonomisk tillväxt de senaste åren i Burkina Faso har fattigdomen varit konstant och till och med ökat den senaste tiden. Befolkningstillväxten är en av förklaringarna till detta men även den svaga reformtakten hos den burkinska regeringen samt bristfällig fördelnings- och decentraliseringspolitik. Regeringen gör i enlighet med budgetpropositionen 2013 en översyn av det svenska biståndets mervärde, inklusive det generella budgetstödet, i Burkina Faso.
Detta ska ses i ljuset av regeringens ambitioner att fokusera och ständigt förbättra mervärdet i vårt utvecklingsstöd. Efter genomförd översyn kan besked lämnas vad gäller det framtida utvecklingssamarbetet med Burkina Faso.
Gunilla Carlsson (M):
Jag är glad över att Hans Linde ser det mervärde som vi har skapat i Burkina Faso. Det är ett erkännande till svenskt bistånd och till svensk biståndspolitik. Självklart har jag läst Carin Walls rapport som också beskriver hur vissa framsteg sker och hur hon har jobbat mycket strategiskt och också med rätt små resurser för att uppnå sina mål. Det är det som är mitt problem.
Vi behöver i så fall fler som ska vara utsända, och vi har inte administrativa resurser att backa upp bland annat det arbete som vår ambassadör har gjort. Detta är någonting som jag behöver ta ansvar för om vi nu ska göra anspråk på att ha ett långsiktigt och verkningsfullt ansvarstagande bilateralt utvecklingssamarbete med Burkina Faso. Då måste vi i så fall säga: Vad ska vi annars dra ned på? Vad är det vi ska göra mer?
Om man jämför med Afghanistan, där vi har relationer sedan kanske 30 år tillbaka, där jag ser de investeringar som har gjorts under årens lopp och det väldigt starka vakuum som uppstår när man drar bort de säkerhetspolitiska styrkorna och där man nu verkligen får prova vad som leder utveckling, så är jag otroligt stolt över att vi kan lova Afghanistan en långsiktighet med belopp och annat. Jag vill inte här i kammaren, herr talman, stå och väga länder för eller emot varandra.
Jag är väldigt glad över att vi kan föra en principiell diskussion om att Sverige förmodligen på många ställen både kan upparbeta och vidmakthålla väldigt starka svenska mervärden. Men det handlar inte bara om att vi långsiktigt är med bilateralt från svensk sida, utan det handlar även om, tycker jag, att vi på andra sätt, genom multilateralt samarbete, också kan vara med och påverka genom de olika verktyg som vi har skaffat oss i det svenska biståndet. Det här är inga enkla frågor.
Vi är efterfrågade i lite för många länder. Nöden i världen är större, och det finns anledning för Sverige att se var vi kan göra mest avtryck och var vi kan ha bäst möjligheter att bidra till att lyfta fattiga människor ur fattigdom. Det handlar inte om medieläge eller medieskugga, utan det handlar just om att fint och sansat bedöma vilka resurser vi har, var vi ska lägga dem och var vi på bästa sätt kan bidra till att minska fattigdomen.
Gunilla Carlsson (M):
Jag tackar för möjligheten att diskutera Somalia, och jag tackar för interpellationen. Jag tror att vi har viktiga månader framför oss i Somalia för att nu snabbt etablera det nya ledarskapet. När jag träffade presidenten sade han att säkerhet, säkerhet och säkerhet kommer i första hand.
Sedan hade vi också ett möte med de nyutsedda kvinnliga parlamentarikerna samlade, och de sade: Jaså, sade han bara att det kommer på första, andra och tredje plats? Vi skulle vilja säga att frågan hur vi ska kunna få säkerhet i landet kommer på första till tionde plats. Det förekommer ju en mängd övergrepp, och vi vet att läget just nu för bland annat journalister och andra är mycket svårt inte minst i Mogadishu.
Säkerhetsläget är ett bekymmer om vi vill ha utveckling och fred. Men jag tror att inom ramen för Europeiska unionen, med nordiskt samarbete på plats för att stötta utvecklingsinsatser och med FN som har en bra politik för landet finns det möjlighet att den optimism som vi har nämnt här i kammaren i dag kan hålla i sig.
Ansvaret kommer att ligga på det somaliska ledarskapet. Just nu finns det all anledning för oss att noga kalibrera det fortsatta svenska utvecklingssamarbetet, som ju syftar till att öka säkerheten, ge en utvecklingspotential och i samverkan med andra använda våra samlade resurser så effektivt som det någonsin är möjligt.
Detta blir inte möjligt att genomföra såvida vi inte har en bra dialog med grannländerna och får en gemensam syn på vikten av fred och säkerhet i Somalia för att äntligen bryta åratal, ja, decennier, av krig och konflikter och råda bot på brist på utveckling. Jag hoppas att optimismen kan leva vidare. Vi gör allt för att stödja den utvecklingen.
Gunilla Carlsson (M):
Gott nytt arbetsår! Helena Leander har frågat mig om jag är beredd att bidra till att stödja ett pilotprojekt för inmatningstariffer i ett utvecklingsland. Som Helena Leander säkert känner till har vi i Sverige valt att använda oss av elcertifikat för förnybar elproduktion i stället för inmatningstariffer. Vårt marknadsbaserade energisystem har nu funnits i snart tio år och bedöms leverera energi till rimliga kostnader för konsumenter.
Kostnaderna är avsevärt lägre i Sverige än i andra EU-länder som använder system för inmatningstariffer. Regeringen ser mot bakgrund av vunna erfarenheter stora fördelar med ett marknadsbaserat stödsystem som det svenska, också vad gäller långsiktighet och förutsägbarhet för investerare. Länder har här olika utgångspunkter, vilket påverkar val av stödsystem.
Sverige arbetar redan i dag med att bistå utvecklingsländer med att utveckla effektiva marknadsbaserade system inom energiområdet, vilket är viktigt för att möjliggöra hållbara energiinvesteringar i fattiga länder men också för att minska de globala utsläppen av växthusgaser. Genom multilaterala kanaler har Sverige bland annat bidragit med 50 miljoner kronor till Världsbankens fond "Program för Market Readiness".
Fonden syftar till att utveckla marknadsbaserade styrmedel för att minska utsläpp av växthusgaser och främjar därmed en långsiktig omställning av utvecklingsländers energisystem. Sverige bidrog också nyligen med 170 miljoner kronor till ett program för förnybar energi i låginkomstländer, Scaling up Renewable Energy Program, genom Världsbankens klimatinvesteringsfonder.
Inom ramen för vårt bilaterala utvecklingssamarbete ger Sverige stöd till utveckling av olika energisystem och program utifrån utvecklingsländers egna prioriteringar. Syftet är att minska energiproduktionens negativa miljöpåverkan och samtidigt öka tillgängligheten till hållbar energi, särskilt för fattiga människor. Sveriges stöd fokuserar på kapacitetsutveckling för utveckling och uppbyggnad av hållbara energisystem, energieffektivisering och ny teknik.
Svenskt stöd omfattar också reformering av institutioner inom energisektorn, exempelvis i Zambia, Tanzania och Moçambique. Den typ av pilotprojekt som Helena Leander efterlyser, det vill säga utveckling av system för inmatningstariffer, stöder Sverige redan i dag inom ramen för vårt bilaterala samarbete med Moldavien. Det svenska stödet finansierar dock inte själva subventionen.
I linje med den svenska inriktningen på kapacitetsutveckling fokuserar Sveriges stöd i stället på institutionsuppbyggnad och framtagande av regelverk, vilket är centralt för att energisystem, i detta fall baserat på inmatningstariffer, ska kunna fungera effektivt. Sveriges bilaterala utvecklingssamarbete inom energi förväntas också framgent fokusera på kapacitetsutveckling och institutionsuppbyggnad utifrån respektive lands prioriteringar och nationella energistrategier, där förnybara energiformer utgör en ökande andel.
Vad gäller styrmedel kommer erfarenheter från utveckling och införande av systemet med inmatningstariffer i Moldavien att vara värdefulla.
Gunilla Carlsson (M):
Tack, Helena Leander, för interpellationen, som handlar om inmatningstariffer eller inte och hur vi ska jobba med lösningar när det gäller hur utvecklingsländerna ska hantera sina energisystem! Jag hoppas att det i mitt svar framgår att vi i regeringen, utifrån vårt utvecklingssamarbete, har valt att ha en öppen syn.
Vi har tittat mycket på hur utvecklingsländerna själva vill ha det. Vi är stora bilaterala givare till Moldavien, och vi har varit med och stött deras kapacitetsuppbyggnad för att kunna hantera just ett system med inmatningstariffer. Sverige självt har däremot valt ett kanske mer marknadsbaserat lösningssystem utifrån elcertifikat, där vi tycker att vi i dag har skapat mer av neutralitet och effektivitet.
Jag är personligen rätt orolig om man liksom går in och bestämmer sig i förväg för att just så här ska vi göra när vi jobbar med utvecklingsländerna. De måste ju själva vara med och designa hur de vill ha det, och jag tror också att det ibland är svårt att sluta med ett subventionssystem när man har infört det. Fru talman! Helena Leander passade även på att ta upp en del andra saker som delvis berörs i interpellationen och som handlar om vad Sverige gör med sitt klimatbistånd.
Jag svarar gärna på det också eftersom det nu kom upp.
När vi står inför hur vi ska hantera kommande utmaningar för att kunna möta fattigdomen i världen och leva upp till våra löften, men också, tycker jag, verkligen spurta mot millenniemålen, har regeringen i den här budgeten trots detta valt att fortsätta med den särskilda satsning vi hade på klimatbistånd för att öka kunskapen och få fler länder att göra som Sverige.
Därför har vi valt att fortsätta med den så kallade klimatsatsningen i biståndet, men framför allt har vi sett till att leva upp till fattigdomsperspektivet och mäta oss mot millenniemål 4, 5 och 7 som är de mål som kanske mest ligger efter. Kvinnors och barns sårbarhet måste lyftas upp.
Millenniemål 7, som just handlar om vatten och sanitet och kan kopplas till just klimatutmaningarna, blir då fokuserat i det budgetreformutrymme som vi hade när vi gjorde budgeten i höstas. När det gäller nya, additionella medel tycker jag att det är viktigt att poängtera att Sverige är en stor biståndsgivare som ger högt över målet på 0,7 procent av bni.
I debatten om nya, additionella medel tycker jag därför att Miljöpartiet måste bestämma sig lite grann. Man kan nämligen inte både kritisera oss för att vi inom ramen för detta har lagt in klimatsatsningar, och sedan, när vi börjar ändra på de klimatsatsningarna, samtidigt kritisera oss för att vi även då gör fel. Man får bestämma sig för om man vill ha klimatsatsning inom ramen för biståndet eller inte, och i så fall inte vara lika oroliga över att vi nu har gjort en liten minskning av den satsning som vi har haft sedan 2008.
Gunilla Carlsson (M):
Jag tackar för det som Helena Leander säger givet att vi bör lyssna och i dagsläget kanske se ett antal olika ingångar när det gäller att hantera den stora frågan om hur utvecklingsländerna ska få tillräcklig tillgång till energi för att kunna ta sig själva ur fattigdom.
Jag skulle vilja säga att det här är en nyckelfråga, inte bara för livsmedelsproduktion och annat där det behövs mer energi för att komma till rätta med livsmedelsosäkerheten i världen.
För att få ekonomisk tillväxt och utveckling måste vi också se till de ökade energibehoven och samtidigt inse att det inte kan ske på bekostnad av alltför stor ökning av växthusgasutsläpp. Väldigt mycket av vårt utvecklingssamarbete går genom multilaterala kanaler och Världsbanken som ju talar mycket också med finansministrar som är medvetna om det här.
Därmed kan man också arbeta med att hitta hållbara marknadslösningar som gör att det långsiktigt inte skapas obalanser. Man måste hitta både incitament och förmåga att sätta rätt pris på miljön genom att arbeta med sådana exempel som jag gav från det samarbete som vi har inom ramen för Världsbanken, där naturligtvis också utvecklingsländernas egna erfarenheter och förutsättningar lyfts in.
Vad de sedan själva väljer för system för att hantera detta nationellt eller gärna i grupper av länder i regioner har vi en viss öppenhet för, just eftersom vi tycker att det är så viktigt att vi inte kommer med en enda lösning. Därför är det intressant att vi har den här interpellationen som diskuterar behovet av att på rätt sätt prissätta och introducera ökade energivolymer också till utvecklingsländerna.
En hel del av samarbetet sker i multilaterala kanaler, och jag tror också att det är det mest effektiva sättet att kunna få förändringar till stånd i storleksordningar. Vi har god erfarenhet av att samverka i multilaterala kanaler, men naturligtvis också tillsammans med utvecklingsländerna, både för att ställa resurser till förfogande för deras behov av mer energi och för att se till att vi får förändrade beteenden.
Här, fru talman, handlar det också rätt så mycket om att internt kunna göra rätt prissättningar. Ofta är det ju så att de fattigaste har absolut sämst tillgång till energi, vilken dessutom kanske är direkt hälsovådlig för dem. De har därför mest att tjäna på att man får bättre lösningar långsiktigt.
Många gånger handlar det också om att oreglerade marknader som inte fungerar på ett transparent sätt gör att de med de största energibehoven och den kanske hälsovådligaste situationen får betala allra mest. Utifrån dessa fattiga människors perspektiv drivs de här diskussionerna för att kunna hantera de stora och komplexa frågorna om vilka marknadslösningar man ska ha för att kunna få rätt pris på energi och hur denna energiproduktion ska ske.
Gunilla Carlsson (M):
Tack för interpellationen och för debatten! Vad gäller FN:s gröna fond vill jag slutligen säga att man ännu inte kan kanalisera pengar via den, men naturligtvis kommer vi att överpröva om detta är en bra kanal. Vi har ju bidragit till uppstarten av den gröna fonden därför att vi ser att detta är någonting där också utvecklingsländerna har ett starkt intresse och ett ägarskap.
I fråga om de åtaganden som Sverige redan har gjort hoppas jag att vi gemensamt kan vara stolta över att Sverige vad gäller snabbstartsfinansiering, för att just göra någonting i enlighet med de löften som vi har gett, under 2010-2012 har levererat 8 miljarder svenska kronor. Det innebär att vi stod för 11 procent av EU:s samlade snabbstartsfinansiering på det här området.
Det är någonting som jag tycker att alla här i riksdagen ska vara stolta över och medvetna om.