KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
FN:s barnkonvention antogs redan 1989. Sverige var ett av de första länderna att ratificera den. Det är inte så svårt att förstå varför denna konvention kom till. Det är därför att väldigt många barn kränks och inte kan stå upp för sig själva.
Därför satte man i gång arbetet för att helt enkelt få fram att barn har ovillkorliga rättigheter. Problemet är att konventionen inte har blivit svensk lag. Det har inneburit att den har lägre status. I svensk lag står i dag att barnets bästa ska beaktas särskilt i alla ärenden som rör barn.
I FN:s barnkonvention står det: Barnets bästa ska alltid komma i första rummet. Det är faktiskt en skarpare skrivning än den vi har i dag i svensk lag. Bara genom att göra barnkonventionen till svensk lag tror jag att vi stärker status för barns rättigheter.
Om man tittar på konkreta fall - både inom rättprocesserna, där barn är i domstolar och till exempel är brottsoffer, och i asylärenden - ser man alltför många fall där det är uppenbart för de allra flesta att barnets bästa inte har kommit i främsta rummet.
Ett exempel nyligen gällde tvååriga Haddile, som blev övergiven av sin biologiska mamma och sedan togs om hand av hennes pojkvän. Fyra månader gammal kom hon in på sjukhus, svårt undernärd och med livshotande skador.
Därefter fick hon komma till en fosterfamilj, och där har hon bott sedan fyra månaders ålder och fram till i dag, två år gammal. Men trots att den lilla flickan äntligen har funnit trygghet och är harmonisk i den nya familjen kom Migrationsverkets dom, som innebar att hon skulle utvisas.
I det läget visste man inte var mamman befann sig. Det är väldigt uppenbart att detta inte är till barnets bästa. Man kan diskutera detta med biologiska föräldrar som plötsligt dyker upp efter många år. Där kan man verkligen diskutera om det är till barnets bästa att ett barn placerat i fosterfamilj ska ryckas upp från sina rötter. Det kan man diskutera.
Men det man kan diskutera ännu mer är det som faktiskt var Migrationsverkets utslag i det här fallet: Även om den biologiska mamman inte hittades eller hon inte befanns lämplig att ta hand om barnet skulle den tvååriga flickan utvisas till Frankrike, utan att kunna ett enda ord franska. Hon skulle då hamna på barnhem i Frankrike som sista instans.
Det kan omöjligtvis vara till barnets bästa, speciellt inte med tanke på att den fosterfamilj som flickan bor hos i dag kämpar för att hon ska få stanna och har erbjudit sig att adoptera barnet. Om den biologiska mamman inte dyker upp är det väl ändå ett bättre alternativ än barnhem i Frankrike. Det är bara ett av många exempel på hur det går till.
Jag är övertygad om att det, om vi hade inkorporerat barnkonventionen i svensk lag, hade blivit tydligare att barnets bästa verkligen ska komma i första rummet och inte bara vara något fint man säger.
Hillevi Larsson (S):
Jag har tagit upp ett asylärende, och det finns många andra där man nog kan vara rörande överens om att barnets bästa inte har varit i främsta rummet. Men det gäller inte bara de ärendena, utan det gäller alla barn som är i Sverige, alltså alla helsvenska barn också.
Det är uppenbart att frågor som handlar om kränkningar av barn har väldigt låg status i rättsväsendet. Det finns också stora brister på många håll när det gäller omhändertagandet av barnen i rättsprocessen - det gäller från det att barnen ska vittna till att domen faller.
Ett exempel gällde en utvecklingsstörd flicka i Malmö som var 14 år gammal. Det var en äldre kille som sålde henne som sexslav till alla möjliga vuxna män. Rätten kom fram till att de här männen inte kunde förstå att hon var minderårig.
De kunde inte heller förstå att hon var utvecklingsstörd, vilket faktiskt är en försvårande omständighet när man utnyttjar henne på det sättet. Alla de här männen friades. Den ende som ställdes till svars var mannen som hade sålt henne som sexslav. Det här är bara ett av många exempel. Men det visar sig att speciellt små barn har väldigt svårt att få sin rätt.
Man ställer nämligen ofta samma krav på de barnen när det gäller vittnesmål, trots att barnrättsexpertisen är rörande överens om att barn fungerar på ett annat sätt än vuxna. Ett barn kan ena minuten vittna om fruktansvärda övergrepp, svår misshandel och sexuella övergrepp. Andra minuten kan barnet peka upp i taket och säga: Titta, där sitter en fluga!
Det är så många barn fungerar, men det betyder inte att de inte har varit med om de här övergreppen och att de inte mår dåligt av dem. Att barns vittnesmål och beteende skiljer sig från vuxnas, att de inte alltid kan vara lika detaljerade och kronologiska i sina berättelser om vad de har varit utsatta för, innebär inte att de inte är trovärdiga.
Men tyvärr bedöms de ofta som mindre trovärdiga av rätten, trots att barnrättsexpertisen skulle kunna se till att rättsväsendet blir mer barnsäkert, så att barnens rättssäkerhet kommer i första hand. Om FN:s barnkonvention blir en del av svensk lag tror jag att barnens rättssäkerhet kommer att stärkas, att barnen får högre status, även inom rättsväsendet.
Även om regeringen anser att vi till stora delar följer FN:s barnkonvention - och jag ifrågasätter inte att vi till stora delar gör det - finns det kritik utifrån. FN:s barnrättskommitté är det organ som i dag kontrollerar de länder som har ratificerat FN:s barnkonvention, bland annat Sverige, och ser hur de följer konventionen. De har uttryckt kritik mot Sverige.
Bland annat handlar det just om att vi inte har gjort barnkonventionen till svensk lag, vilket skulle ge den högre status, helt enkelt. Vi har en överväldigande majoritet i Sveriges riksdag - det är både på högersidan och, naturligtvis, på den andra sidan - som vill att FN:s barnkonvention ska bli lag och som har velat det länge.
Därför tycker jag att det är ännu mer angeläget att regeringen faktiskt genomför riksdagens vilja - vi har dessutom parlamentarism - och gör barnkonventionen till svensk lag. Jag kan inte se att det på något sätt skulle skada - tvärtom.
Hillevi Larsson (S):
Det gläder mig att Maria Larsson erkänner att det i dag finns brister. Det är ändå det första steget mot förändring, inte minst inom rättsväsendet. Frågan är hur man rättar till dessa brister. Fler barnahus är naturligtvis mycket bra, men det grundläggande problemet är hur barnens status förhåller sig till andra intressen.
Jag kan inte för mitt liv förstå varför man inte vill förstärka skrivningarna som gäller barnens rättigheter när det i barnkonventionen står att barnets bästa ska sättas i främsta rummet. I dag står det att barnets bästa ska särskilt beaktas - en svagare skrivning.
I vårt grannland Norge har detta inte lett till en katastrof, även om man nu får höra att det skulle bli väldigt luddigt och svårtolkat, utan det har fått den tydliga konsekvensen i Norge att barnrättsperspektivet har stärkts. Det har många undersökningar visat. Man kan se att norrmännen värderar barns rättigheter som ovillkorliga och okränkbara.
Jag hoppas verkligen att vi kan komma till det stadiet även i Sverige. Jag vill jämföra med lagen om barnaga. Det fanns på sin tid kritik mot att införa en sådan lag, utifrån att det fanns en majoritet för att det var okej att slå barn. Man menade att misshandeln kunde hamna bakom lyckta dörrar så att man inte kom åt den.
I dag kan vi se att lagen mot barnaga har minskat misshandeln mot barn i Sverige och dessutom har lett till att många fler, en majoritet, är emot barnaga rent värderingsmässigt. Jag kan inte förstå hur det skulle skada. Är inte barnens intressen så viktiga att vi kan sätta dem i främsta rummet och anta barnkonventionen när en majoritet i riksdagen dessutom säger det?
Det är det som jag tycker är det allra svåraste att förstå, hur man kan gå emot riksdagsmajoriteten.
Hillevi Larsson (S):
Det finns ett konkret exempel på hur detta kan slå så som regelverket ser ut i dag. Exemplet är en levande människa som har råkat väldigt illa ut. Han heter Johnny. När han var 35 år gammal knäckte det plötsligt till i ryggen när han var på sin arbetsplats - han är betongarbetare.
Han funderade inte så mycket på det, men han började få väldigt ont och kände att han tappade muskelstyrka, vilket påverkade honom på jobbet. Den kroniska smärtan var med honom hela tiden. Efter att under fyra månader ha kämpat med smärtan blev han till slut tvungen att sjukskriva sig. Efter det fick han också en magnetröntgen gjord.
Då visade det sig att han hade drabbats av diskbråck. Han fick denna skada klassad som en arbetsskada. Tre år senare kom besked från Försäkringskassan om att arbetsskadan skulle omprövas. Den utredning som då gjordes visade att han hade en skada på precis samma ställe som tre år tidigare - det var den skada han fick klassad som arbetsskada.
Det visade sig också att hans arbetsförmåga var kraftigt nedsatt till följd av den här skadan. Han hade bara 25 procents arbetsförmåga, vilket innebar att han på företaget där han jobbade bara utförde en begränsad andel av arbetsuppgifterna. Han kunde inte utföra alla arbetsuppgifter på grund av sin skada. Det var bara 25 procent av arbetsuppgifterna han kunde göra.
Andra på arbetsplatsen, som hade full arbetsförmåga, hade också högre löner. Men trots att skadan var på samma ställe och trots att arbetsförmågan var kraftigt nedsatt var beskedet från Försäkringskassan att detta inte längre var en arbetsskada. Nu menade man att det var en degenerativ förändring av ryggraden till följd av ålder.
Då var han inte ens 40 år fyllda. Men de menade detta, och därmed förlorade han sin livränta på 4 000 kronor. Livräntan fick han eftersom hans arbetsförmåga och hans förmåga att få inkomst var reducerad.
Man kan få livränta till följd av en arbetsskada om man räknar med att man får en försämrad inkomst till exempel på grund av att man måste byta jobb eller bara kan utföra begränsade arbetsuppgifter. Han förlorade alltså de här 4 000 kronorna.
Eftersom han hade och fortfarande har lägre lön till följd av att han bara kan utföra begränsade arbetsuppgifter i företaget blir det mycket svårt för honom ekonomiskt att förlora de här 4 000 kronorna. Påståendet från Försäkringskassan, att det skulle vara en åldersrelaterad förändring som ledde till den här skadan, motsägs från flera håll.
Till exempel frågar professor Bengt Järvholm, som är en av de ledande experterna på området: Hur kan man veta det? Hur kan man veta att det är på grund av ålder som han har fått den här skadan när han tre år tidigare hade en arbetsskada på precis samma ställe? Även Örebros arbets- och miljömedicinska klinik ifrågasätter detta.
Jag har förståelse för att ministern avvaktar arbetet, men det får inte dröja för länge. Denna fråga är alldeles för viktig för det.
Hillevi Larsson (S):
Man kan få en arbetsskada klassad som antingen tidsbegränsad eller varaktig. Rättare sagt handlar det om den livränta som ges till följd av nedsatt arbetsförmåga på grund av arbetsskada. Den kan ges under en begränsad period eller varaktigt. Problemet finns i de fall där livräntan ges tidsbegränsat.
Det innebär inte per automatik att arbetsskadan försvinner efter den tidsperioden, utan den kan ju faktiskt finnas kvar. I det fall jag talade om - Johnny - finns det mycket som talar för att arbetsskadan är kvar.
Det är låg sannolikhet för att den åldersmässiga förändringen skulle ske exakt på samma ställe där han tidigare fick en arbetsskada och att arbetsförmågan skulle fortsätta att vara nedsatt med 75 procent, precis som till följd av arbetsskadan. Det är ett problem. Om det går att komma till rätta med bevisbördan kan mycket lösas. Sedan vill jag säga allmänt något om arbetsskadeförsäkringen.
Jag tror att det behöver göras konkreta förändringar i försäkringen för att förbättra villkoren, inte minst för kvinnor. En vanlig arbetsskada för män är att de faller ned från en byggnadsställning. Om de bryter benen i samband med fallet är det svårt att säga att skadan beror på något annat än att de har ramlat i jobbet.
Kvinnors värk i axlar och rygg är ofta kopplat till jobbet men i regel svårt att bevisa. Där behöver mer göras. Man måste också titta mer på arbetsmiljön. Det går att skapa incitament för att förebygga skador. Om risken för inspektion ökar tror jag att arbetsgivarna kommer att skärpa sig och också skaffa sig mer kunskap om hur de ska förebygga dåliga arbetsmiljöer.
Hillevi Larsson (S):
Vi har kunnat se att svenska elevers kunskaper sjunker i viktiga ämnen, till exempel matte, naturvetenskap och svenska. Samtidigt kan vi se att vi inte lever upp till de styrdokument som finns för skolan när det gäller lärande för hållbar utveckling. Det gäller även internationella åtaganden, inte minst gentemot FN, där vi har lovat att vi ska ha lärande för hållbar utveckling i skolan.
Man kanske inte tror att de här sakerna har ett samband, men det har de faktiskt. De dåliga kunskaper man kan se beror på att eleverna saknar relevans i undervisningen. Till stor del har man kunnat se en koppling här: Eleverna skriker efter relevans.
De vill inte ha fiktiva exempel i undervisningen utan aktuella, viktiga frågor där de känner att de själva kan delta aktivt och göra någonting åt situationen, både i sitt eget privatliv - hur de själva lever - och i ett framtida yrkesval. De vill gå från åskådare till aktör.
Det finns forskning på området som visar att man kan öka elevernas resultat, inte minst inom naturvetenskap, om de får denna relevans i undervisningen. Anders Jidesjö från Linköpings universitet har forskat om detta och kommit fram till att resultaten ökar när relevanta samhällsfrågor kopplas till ämnet.
Han har forskat om just lärande för hållbar utveckling och de exempel i Sverige där man har satsat på detta. Vi kan se att ungdomar i dag egentligen inte är ointresserade av hållbar utveckling, tvärtom. Ungdomsstyrelsen visar att många ungdomar känner sig stressade av klimathotet och känner en uppgivenhet.
De ser det som ett väldigt stort problem, men frågan är vad man ska göra åt det. Om man ger eleverna verktyg för att påverka omställningen till ett miljömässigt hållbart samhälle ökar elevernas självkänsla. De blir aktörer och känner att de kan göra något åt problemen, och samtidigt ökar resultaten. Man får även förutsättningar att öka rekryteringen inom de ämnena.
Vi kommer nämligen att behöva folk på arbetsmarknaden, inte minst när det gäller att ställa om samhället. Där finns många arbetstillfällen. Det finns alltså ingen motsättning. Regeringen har satsat mycket på entreprenöriellt lärande, det vill säga lärande för entreprenörskap.
Trots att det bara nämns en gång i läroplanen satsas 24 miljoner kronor för att uppmuntra detta. Det finns även en kurs där lärare kan läsa 7,5 högskolepoäng i entreprenöriellt lärande. Lärande för hållbar utveckling nämns dock 33 gånger i läroplanen, det vill säga väldigt många gånger, och det ska integreras i tio ämnen.
Ändå finns bara 50 000 kronor avsatta för att gynna detta lärande. Det är Skola för hållbar utveckling, som har nämnts. Det är ganska tydligt att regeringen säger att det är kommunerna som ska sköta detta. När det gäller entreprenöriellt lärande satsar dock regeringen aktivt. Det är inget negativt, utan tvärtom jätteviktigt och jättebra.
Men de borde göra detsamma för lärande för hållbar utveckling och även gifta ihop det med entreprenörskap. Min fråga är: Varför gör regeringen ingenting?
Hillevi Larsson (S):
Om det inte hade funnits ett problem på området hade vi inte haft den här debatten i dag. Problemet är att undersökningar och forskning visar att det inte fungerar. Vi lever inte upp till läroplanen när det gäller lärande för hållbar utveckling. Vi lever inte upp till de internationella dokument vi har ställt oss bakom.
Forskningen visar att undervisningen inte är upplagd på ett sätt som gör att eleverna känner att de kan påverka samhällsutvecklingen.
Om man ändrade inriktningen och till exempel talade om konkreta samhällsproblem i dag såsom problemen när det gäller konsumtion, resursfördelning och kemikalieproblem hade man ökat elevernas kunskap och möjlighet att göra bra ifrån sig i ämnena men även gett dem verktyg för att arbeta för en hållbar utveckling i samhället.
Hela ämnesområdet handlar om att ge eleverna verktyg för att kunna agera konkret, både som privatperson, med hjälp av andra och kanske i ett framtida yrkesval där man jobbar aktivt med samhällsomställning. Vi kommer att behöva mycket kreativitet i framtiden om vi ska klara den enorma samhällsomställning som också är förutsättningen för att samhället över huvud taget ska fortsätta i den form vi har sett hittills. Detta är verkligen en ödesfråga. Det sade även Jan Björklund.
Då är det desto viktigare att satsa på det. När man nu ser i forskningen att det inte fungerar och att vi inte klarar uppdraget borde man agera. Regeringen har agerat när det gäller till exempel entreprenöriellt lärande. Där har man inte sagt att det är kommunernas sak, utan stöder aktivt kommunerna i det arbetet. Det borde man göra även i det här fallet.
I fråga om en skola för hållbar utveckling var målet att alla skolor skulle nå upp till det. I dag är det 88 skolor som är med i projektet.
Hillevi Larsson (S):
Våra nordiska grannländer satsar nu mer på högskoleutbildning och har högt ställda mål för hur många unga som ska få högskoleutbildning. Sverige backar i stället och minskar antalet utbildningsplatser. Det innebär att ungdomar som söker nekas utbildningsplats. Många av dem är kvalificerade.
Det är ett väldigt högt söktryck dels på grund av hög arbetslöshet, dels på grund av stora ungdomskullar. De nekas alltså plats. Vad erbjuder regeringen i stället? Inte speciellt mycket. Vi kan se hur fas 3 växer. Trots att riksdagen har sagt att vi ska stoppa anvisningarna till fas 3 fortsätter de. Det leder inte till jobb; det är få som går vidare till jobb från fas 3.
Vi kan se att jobbcoachning fortsätter trots att det inte heller leder till jobb. Det som verkligen skulle behövas är att man satsar på det som arbetsgivarna efterfrågar, och det är i många fall utbildning. Vi kan se att ungdomarna inte kan läsa på högskola trots att många av dem skulle få jobb direkt efter examen med tanke på den brist på arbetskraft som finns på arbetsmarknaden, samtidigt som vi har hög arbetslöshet.
Det som kallas Amsåtgärder är utbildningar som skulle kunna ge jobb om de sökande fick gå dem. Vi socialdemokrater genomförde tidigare Kunskapslyftet, som ledde till att arbetslösheten halverades. Det handlade om att människor skulle kunna komplettera sin utbildning och få gymnasiekompetens. Det ledde till att många fick senare ett jobb.
Men det här satsar regeringen inte på, utan man har skurit ned på komvux. Frågan är: Vad gör regeringen? Vad kan man erbjuda arbetsgivarna som söker arbetskraft, och vad kan man erbjuda de arbetslösa? Inte mycket, tyvärr. Jag hoppas på förändring.
Hillevi Larsson (S):
Från början var det inte ens tillåtet att utbilda sig inom ramen för fas 3. Men det kom ett tillkännagivande från riksdagen som handlade om att stoppa alla nya anvisningar till fas 3. I det ingick också ett beslut om att det måste vara bättre åtgärder för de långtidsarbetslösa som hjälper dem bättre att få jobb.
Efter detta kom möjligheten att utbilda sig inom fas 3, men det var mycket begränsade möjligheter. När detta infördes efter 2011 visade det sig att av de 100 miljoner kronor som hade anslagits för fas 3 fick man skicka tillbaka en stor del eftersom man inte hade lyckats få ut fas 3:are i utbildning.
Året efter höjdes anslaget till utbildning för fas 3:are till 144 miljoner kronor. Men en stor del av dessa pengar lämnades också tillbaka. För detta år - 2013 - beviljades 128 miljoner kronor. Vi kan alltså se att Arbetsförmedlingen under de senaste åren har lämnat tillbaka en stor del av pengarna.
Men detta år räcker plötsligt inte pengarna. Det innebär att en del fas 3:are till och med står utan utbildningsinsatser under resten av året. Vad har Arbetsförmedlingen gjort annorlunda, och vilka utbildningsinsatser har fas 3:arna fått?
Ytterligare en viktig fråga är: Kan man inte avsätta mer pengar till utbildning för fas 3:are om pengarna har tagit slut? Tidigare var problemet att pengarna frös inne. Nu är problemet tydligen att man har för lite pengar. Jag skulle därför vilja ha svar på mina frågor: Vad är det egentligen som man har gjort annorlunda och som har gjort att pengarna plötsligt har tagit slut? Om detta har fungerat, kan man i så fall tänka sig att anslå mer pengar till det?
Hillevi Larsson (S):
När det gäller det reguljära utbildningssystemet har ett problem varit att regeringen har satsat mindre pengar på det. Det har varit nedskärningar inom komvux och högskolan, till exempel. Ett annat problem är att få sin försörjning medan man utbildar sig inom det reguljära utbildningssystemet. Det har varit svårt för många, och då står inte det alternativet till buds.
En del kanske inte klarade grundskolan eller gymnasiet när de hade åldern inne, och då har det blivit färre chanser att i efterhand klara problemet. Det intressanta är dock att Arbetsförmedlingen de senaste fem åren har skickat tillbaka 20 miljarder kronor som skulle ha gått till insatser för att hjälpa arbetslösa. Man har alltså inte kunnat använda pengarna, och det är precis det problem vi har haft när det gäller utbildning för personer i fas 3 - en stor del av pengarna har skickats tillbaka.
Nu har man plötsligt använt pengarna och behöver kanske till och med mer. Det är ändå intressant att se skillnaden i hur man jobbar nu jämfört med tidigare. Starta eget är väl bra, men det kan väl knappast räknas som utbildning. Tanken är väl i så fall i stället att man faktiskt ska gå ut och starta eget också.
Hittills har resultaten från fas 3 inte varit speciellt lyckade vare sig när det gäller att gå ut i arbete eller att gå vidare till utbildning. Vi får väl hoppas att det kan ändras framöver. Ett annat problem i sammanhanget är att man har utökat tiden i fas 3 från 32 timmar i veckan till 40 timmar i veckan. Man har alltså gått från deltid till heltid.
Det innebär mindre möjligheter både till att söka arbete och till att delta i utbildning vid sidan om fas 3. Det är alltså fortfarande ett problem. Jag har träffat många inom fas 3 som har upplevt att ekvationen inte går ihop, så jag tror att det finns åtgärder man måste vidta. Det ligger nämligen på Arbetsförmedlingen att kontrollera det här i dag, och det har inte alltid fungerat.
Det är upp till arbetsgivaren att se till att möjligheten finns att kombinera utbildning med att vara i fas 3, och fungerar inte det måste någon slå larm. Det är inte alltid det har fungerat i praktiken. Det som ändå är viktigast i sammanhanget är att göra en ordentlig utvärdering av skillnaden mellan hur det var tidigare och hur det är nu. Nu är det inte längre så att man lämnar tillbaka utbildningspengar, utan nu behöver man plötsligt mer pengar.
Vad är det som har hänt? Det behövs också en utvärdering av de insatser som har gjorts för att se om de leder vidare till jobb. Det är nämligen slutmålet, så det gäller att göra rätt utbildningsinsatser. Nästa sak är: Om man kommer fram till att det har fungerat bra borde det vara rimligt att utöka utbildningsramarna och anslå mer pengar till nästa år, i och med att man nu har sprängt ramen.
Det handlar om att se till att de inom fas 3 som behöver och vill utbilda sig också ska få möjlighet att göra det. Det blir nämligen en väldigt konstig situation när man ena året inte kan använda pengarna, och nästa år är det personer i fas 3 som behöver utbildning men som man tvingas neka för att man helt enkelt har spräckt budgeten.