Markus Wiechel (SD):
Förra året, 2019, var året då Europarådets parlamentariska församling firade 70 år. Det var onekligen ett händelserikt år. Vi berörde och behandlade viktiga frågor som migration och flyktingar, sharialagar, mediefrihet och public service, barnaga, organiserad brottslighet, jämställdhet, Istanbulkonventionen och mycket mer.
Till följd av olika aktuella händelser hann vi även med att debattera situationen i Azovska sjön, den förvärrade situationen för oppositionella i Turkiet och andra demokratiproblem. Fru talman!
För ett år sedan stod jag här och talade om hur jag gladdes åt att församlingen haft en så tuff och principfast hållning gentemot Rysslands fullkomligt oacceptabla agerande i bland annat Krim och östra Ukraina.
Då trodde jag att vi hade ett enat utrikesutskott här i Sveriges riksdag och en enad svensk delegation som stod bakom denna vår principfasta och tuffa hållning gentemot Ryssland. Jag sa att det minsta vi borde förvänta oss var att man uppfyller de kriterier som finns för att vara en del av det här fina samarbetet och att samtliga medlemsländer måste sträva efter att bli bättre och inte sämre.
Jag har naturligtvis inte glömt den enskilt största händelsen under föregående år, något som jag inte tycker att vi har talat tillräckligt mycket om här i Sverige, och det är detta jag kommer att lägga den mesta tiden på att tala om i dag.
Jag talar naturligtvis om Socialdemokraternas historiska svek när de tillsammans med en majoritet av församlingen släppte in Ryssland i Europarådets värme igen. Europarådet grundades 1949 i syfte att upprätthålla de mänskliga rättigheterna, demokratin och rättsstatens principer.
Det sågs tidigt som ett viktigt verktyg för att säkerställa dessa självklara värden. Kravet på demokrati har också stått fast, och därför har man inte släppt in odemokratiska länder i Europarådet. Det här är också skälet till att man inte släppte in Ryssland förrän 1995, efter många år under Sovjet.
Man trodde då att utvecklingen i Ryssland var på väg att bli bättre. De senaste 20 åren har vi dock sett hur utvecklingen har gått åt helt fel håll i Ryssland. Utöver detta har vi sett aggressionen mot grannländerna. Ukraina är inte det enda; det handlar även om Georgien, Moldavien och så vidare. Det här är en utveckling värd att oroa sig för.
Invasionen och ockupationen av Krim var droppen, och en bred majoritet - 145 mot 21 ledamöter - antog 2014 sanktioner mot Ryssland. Det stod klart från början att dessa sanktioner absolut inte skulle hävas om inte Ryssland visade på betydande förbättringar. Någon förbättring har inte skett över huvud taget.
Hela sju resolutioner riktade mot Ryssland som har antagits av församlingen de senaste åren har ignorerats av den ryska regeringen, som i stället har blivit alltmer aggressiv och repressiv. Den ryska delegationen har vägrat att delta i de samtal eller sammankomster som de haft en möjlighet att delta i genom sin redan befintliga plats i Europarådets parlamentariska församling.
Det är uppenbart att möjligheten att påverka församlingen är det enda de har intresse av, inte att delta i samtal. Varför valde då Socialdemokraterna att plötsligt stödja Ryssland? Fram till sessionen i juni 2019 hade man ju stått bakom den tidigare hållningen och med ett ganska högt tonläge dessutom varit enig med övriga svenska partier.
Den enda förklaringen som gavs av S-företrädare, vilket också nämndes av Boriana Åberg, baserades på tesen att ett icke-sanktionerat Ryssland skulle möjliggöra en dialog för ökade mänskliga rättigheter. Det är en dialog som vi hittills inte har sett någonting av, åtminstone inte från den ryska sidan.
Det här är en tes som faller platt när man ser hur Ryssland har agerat hittills och som dessutom totalsågats av bland andra den ryske oppositionspolitikern Garri Kasparov, som flera av oss har träffat och som nu verkar i exil. Det är en dialog som än så länge inte har gett några resultat sett till Rysslands uppträdande mot sina grannländer, mot omvärlden eller i behandlingen av den egna befolkningen. Fru talman!
Det var illa nog att Socialdemokraterna natten mot tisdagen den 25 juni förra året röstade till förmån för Rysslands återinträde. Reaktionerna, inte minst från ledamöter i de länder som drabbats av Rysslands aggressioner, var inte helt oväntat mycket kraftiga.
Det var dock bara den första av två omröstningar som berörde Rysslands möjligheter att agera i församlingen, varför förväntningarna inför den nästkommande omröstningen var höga - så även från undertecknad. Det var givetvis pinsamt att vår tidigare helt eniga delegation plötsligt inte var enad längre, men vi var många som följde situationen.
Nästkommande omröstning berörde eventuella begränsningar för Rysslands delegation. Vi var många som hoppades att Socialdemokraterna åtminstone skulle anse att Ryssland borde svara för sina övertramp - men icke. Bara en dag efter den första omröstningen valde samtliga tre närvarande socialdemokratiska företrädare att befästa det absurda ställningstagandet genom att rösta ja till den rapport som har gjort att Ryssland slipper ta konsekvenserna av sina handlingar.
Ståndpunkten kan tolkas som ett erkännande av landets agerande i exempelvis Ukraina. De facto kan det också ses som att ett medlemsland mer eller mindre kan bryta mot Europarådets grundläggande fundament, även avseende väpnade invasioner av andra länder, bara man är mäktig nog att försvaga församlingens ekonomi.
Hade man agerat på ett liknande sätt om det varit fråga om ett litet land med en obetydlig finansiell roll i församlingen? Jag vet inte, men jag tror inte det. Jag brukar inte vara särskilt konspiratorisk, men i det här fallet tror jag inte det. Ställningstagandet har försvagat Europarådets fundament.
Den tidigare så fina retoriken från Sveriges största parti riktad mot Rysslands aggression och omfattande brott mot såväl internationell rätt som mänskliga fri- och rättigheter betydde därmed ingenting. Jag är övertygad om att Putin blev mycket glad. Fru talman! Det finns mycket mer jag skulle vilja lyfta upp, men tiden är knapp - jag inser att jag har överskridit min anmälda talartid.
Jag vill dock lyfta upp en fråga som är av största vikt under coronatider. Europarådet har en oerhört viktig roll för att säkerställa de värden vi så ofta talar om. När land efter land stänger ned och fattar krisbeslut är det oerhört viktigt att vi inte låter besluten gå ut över demokratin med tillhörande rättigheter.
Vi ser redan en oroväckande utveckling i stora delar av världen med en tillbakagång för demokratin. Därför måste vi säkerställa att alla nödvändiga krisåtgärder som vidtas, som riskerar att begränsa människors självklara rättigheter, är tillfälliga. Vårt arbete för att skydda demokratin, rättsstaten och de mänskliga rättigheterna är viktigare än på länge.
Avslutningsvis vill jag tacka delegationen, inte minst dess ordförande Boriana Åberg, för ett fantastiskt arbete under året. Naturligtvis vill jag även rikta ett stort tack till det internationella kansliet, som har stöttat oss i allt vårt arbete. Ni gör ett fantastiskt arbete!