Ulla Andersson (V):
Regeringen tror inte ens på sin egen politik utan spår till och med att arbetslösheten ska öka redan nästa år. Man pratar om att man har lyckats sänka sjukfrånvaron. Sjukfrånvaron har sjunkit varje år från år 2003. I det så kallade utanförskapet som regeringen gärna vill använda som uttryck ingår både förkylningar, influensor, magsjuka och allt vad det nu kan vara.
Även jag har alltså varit en del av utanförskapet under denna tid, vilket kanske också finansministern har varit i så fall. Den retoriken håller inte längre. Det håller inte heller när ni påstår att ni bedriver en politik för full sysselsättning. Om ni gjorde det skulle ni också inse att om man ska göra det behöver man en aktiv arbetsmarknadspolitik, en trygghet i socialförsäkringssystemen och en vuxenutbildning som gör att människor kan ställa om.
Man bör definitivt inte se arbetsmarknaden som vilken marknad som helst, såsom regeringen gör. Om ni ville göra något konkret hade ni haft en hel del andra reformer och förslag än dem ni hittills har presenterat. Ni skulle till exempel kunna investera i infrastruktur, i välfärd och i andra former av satsningar än ni hittills har gjort. Hittills har ni inte gjort någonting annat än att sänka skatterna och sänka arbetsgivaravgifterna.
Ni har inte bidragit själva till denna högkonjunktur på något sätt. Det märkliga är att trots att vi har en högkonjunktur ökar antalet socialbidragstagare i över hälften av landets kommuner. Stockholms län, som är en höginkomsttagarkommun, har en femtedel av landets invånare och får en tredjedel av de inkomstförstärkningar som regeringen ger.
Det är ett problem, för regeringen har tagit bort en stor del av progressiviteten i skatteskalan. Vi kunde till exempel läsa om Fredrik Lundberg, som hade fått 40 miljoner mindre i skatt - tror jag att det var - på grund av att ni tog bort förmögenhetsskatten. Det hade räckt till 1 600 sjuksköterskors lönekrav, till exempel. Det är ett av de problem vi ser. Jag vill gärna ha en progressiv skatteskala - en mer progressiv än vi har i dag.
Det finns också ett stort stöd för det i samhället. Nio av tio säger att man hellre ser en stärkt välfärd i vård, skola och omsorg än sänkta skatter. Åtta av tio säger: Höj skatten om det behövs för att stärka välfärden! Om det är någon som är isolerad i sin skattesyn är det kanske snarare Finn Bengtsson och regeringen än Vänsterpartiet.
Om man går vidare och tittar på vilka konsekvenser regeringens politik får regionalt kan man se att till exempel Värmland, som är fyra bakifrån - eller framifrån beroende på hur man ser det - på regeringens förlorarlista får 278 miljoner mindre i statsbidrag år 2009 och 2010. Det motsvarar ungefär 635 anställda.
I Gävleborg, som jag kommer ifrån, får vi ungefär 274 miljoner mindre än om man hade räknat upp statsbidragen och inte fattat ett enskilt beslut att inte göra det. Det är 640 anställda. I Jämtland, som är näst sist - eller näst överst - blir det 130 miljoner, det vill säga knappt 290 anställda. Norrbotten, som får allra minst, får 242 miljoner mindre - 590 anställda.
Detta är en politik som förstärker de regionala skillnaderna och som försämrar välfärden starkt i ett regionalt perspektiv. Jag är väldigt orolig för den politik som regeringen bedriver, där man i en högkonjunktur där statsfinanserna går med stora överskott inte använder pengarna till att investera i välfärden. Tidigare, under saneringstiden, sade borgarna: Först ska vi se till att vi skapar tillväxt. Sedan ska vi se till att satsa på välfärden.
Nu har vi skapat tillväxt, men inte satsar ni på välfärden. Om vi inte ska göra det nu, när ska vi då göra det enligt en borgerlig politik? Jag skulle vilja säga aldrig, eftersom det politiska målet med den här ekonomiska politiken är att välfärdens andel av bnp tydligt ska minska. Det ser vi i era budgetförslag.