KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Tack så mycket för den interpellation du ställt, Ulf Holm! Jag tror att det är viktigt att vi talar om de här sakerna.
Det här är också en debatt som förhoppningsvis når någonstans utanför de här väggarna, och vi behöver ett mer aktivt och i högre grad opinionsbildande samtal om vikten av att vi förhindrar att hivsmitta och klamydiasmitta sprids i den omfattning som vi har sett det senaste året, vilket oroar mig, men också inför framtiden.
Därför är det så centralt att vi gör saker och att vi gör rätt saker, och det är precis det jag försöker göra, nämligen att försöka använda de budgetmedel vi har på ett bra sätt. Budgetmedlen är för övrigt desamma som Ulf Holm har i sin budget. Det finns inget mer i Ulf Holms budget, och också i oppositionsställning lägger man fram en budget och visar vart man ska med politiken. Ulf Holm har hela tiden använt en sådan retorik här som om han hade avsatt många miljoner mer än vad regeringen har för arbetet. Det är inte sant. Låt oss fastställa det. Det finns inte mer pengar i Miljöpartiets budget heller.
Men det som är centralt är att vi använder pengarna på ett effektivt sätt. Det gör vi nu. Jag har nämnt seminarierna, men det är väldigt mycket andra saker på gång. En av de viktiga sakerna är den handlingsplan mot klamydia som nu är på väg ut på remiss och som särskilt ska vända sig med bra metodverktyg ut till hälso- och sjukvården, ut till skolan och ut till ungdomsmottagningar.
Det där tror jag också blir väldigt viktiga verktyg, nämligen att förse det lokala planet med bra verktyg för att göra ett preventivt arbete. Det är där arbetet kan göras allra mest effektivt, och det är därför väldigt mycket av våra insatser inriktas på det, nämligen att nå målgrupperna där de finns, på det lokala planet.
Sedan kan kampanjer ibland komplettera för att opinionsbilda kring en fråga och få upp den till samtal också kring köksbordet hemma hos familjer där det finns ungdomar så att man vågar kommunicera detta på ett mycket öppnare sätt än vad vi har sett den senaste tiden. Det tror jag att vi är fullständigt överens om, Ulf Holm och jag.
Maria Larsson (KD):
Screening har varit en gren där vi i Sverige har varit väldigt duktiga. Vi har screenat ända sedan mitten av 1960-talet. Det är vi lite unika på. Det har varit framgångsrikt. Det är sett över tid fantastiska resultat som har uppnåtts i Sverige. I dag är situationen att ungefär 500 svenska kvinnor varje år får livmoderhalscancer.
Det är naturligtvis en angelägen uppgift att kunna minska det antalet. Det är ungefär 30 000 kvinnor varje år som får ett meddelande om att de har cellförändringar. Men det är bara en tredjedel av dem som behöver genomgå någon form av behandling. Det glädjande är att två av tre kvinnor som drabbas av livmoderhalscancer i dag faktiskt botas.
Men självfallet måste vi hela tiden sträva efter att ingen kvinna ska behöva dö i livmoderhalscancer. Det är naturligtvis målsättningen.
Skulle Socialstyrelsen nu efter sin remissomgång landa i att det ska införas en HPV-vaccination i det nationella vaccinationsprogrammet är det en informationsinsats som behövs. Då är frågan hur den görs på bästa möjliga sätt.
Min övertygelse är att väldigt mycket av det arbetet måste göras lokalt och regionalt. Man kan naturligtvis tänka sig andra kompletterande verksamheter. Men just att via skolhälsovården, ungdomsmottagningarna och dem som finns på plats och som kan vara rådgivande sköta informationen till både föräldrar och de unga kvinnorna är helt nödvändigt.
Dit kan man aldrig nå med fullgod information genom någon form av nationella annonskampanjer. Det lokala och regionala arbetet är så mycket effektivare när det gäller kunskapsspridning. Men informationsinsatser behövs självfallet vid någon förändring av det allmänna vaccinationsprogrammet.
Det är jätteviktigt att den informationen innehåller vikten av, precis som flera av talarna har varit inne på, att screeningen måste fortsätta med oförminskad styrka.
Vi vet att den har varit synnerligen aktiv och är även fortsatt, även om en vaccination skulle tillfogas i vaccinationsprogrammet, den mest effektiva metoden att minska och minimera antalet kvinnor som drabbas av livmoderhalscancer och som i händelse av livmoderhalscancer kan få en framgångsrik behandling.
Information är jättesvårt, men min övertygelse är att väldigt mycket av informationen måste ske lokalt och regionalt.
Maria Larsson (KD):
Anne Ludvigsson vill hävda att "nånannanismen" råder i regeringen, att vi skjuter över ansvaret på någon annan, men säger samtidigt att hon inte heller vill skjuta över ansvaret till Socialstyrelsen eller regeringen från landstingen. Man får trots allt bestämma sig för vilken linje man ska driva.
Då är vi i alla fall överens om att huvudansvaret för vaccinationer och information fortsatt måste ligga på den som finns regionalt och är lokalt verksam, också med hänvisning till klassperspektivet. Kunskap och information kan behöva utformas på olika sätt beroende på den man vill nå med budskapet.
Det är därför det är avgörande att det kan utformas med den lokala kännedomen och den lokala kunskapen om mottagaren. Det är därför jag vidhåller det, men jag utesluter ingenting. Men, som sagt var, det samlade informationsansvaret är en senare fråga om Socialstyrelsen bestämmer sig slutgiltigt för att vi ska införa HPV-vaccination i vaccinationsprogrammet.
När vi gör det ska vi veta att vi i så fall inför ett vaccin med en prövotid som aldrig tidigare har varit så kort som för det här vaccinet. Man har bara kunskap om hur treårsperspektivet ser ut och inte mer. Det är väldigt ovanligt, faktiskt unikt. Det är därför tveksamheten finns hos många. Det är därför den uttrycks så tydligt från olika myndigheters sida.
Vi måste, precis som Finn Bengtsson är inne på, ha ett stort förtroende för att vaccinet verkligen prövas noga, därför att det också finns baksidor. Därför är jag tacksam för att myndigheterna faktiskt inte med självklarhet stadfäster saker och ting utan undersöker i detalj och nu också remitterar ärendet ganska brett. Sedan tror jag att det är viktigt när vi talar om information att vi också involverar skolan som en part.
Men jag skulle också vilja slå ett slag för att involvera föräldrarna när det gäller att informera om hivvaccin och livmoderhalscancer. De är en nyckelfaktor också för att kunna kommunicera på ett bra sätt med sina ungdomar. Jag vill tacka för debatten som kanske också har höjt kunskapsläget och ökat informationsinsatsen till svenska folket.
Maria Larsson (KD):
Nikos Papadopoulos har frågat mig om vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att förbättra hälsosituationen för nationella minoriteter i Sverige. Jag instämmer med Nikos Papadopoulos att kunskapen om hälsotillståndet bland de nationella minoriteterna - samer, sverigefinnar, tornedalingar, romer och judar - är bristfällig.
En anledning till detta är att vi i mångt och mycket saknar statistik om de nationella minoriteterna. Det beror på att det enligt 13 § i personuppgiftslagen är förbjudet att behandla personuppgifter som bland annat avslöjar etniskt ursprung. Även hälsostatistiken är eftersatt, och den statistik som vi har är tämligen inaktuell.
De senaste forskningsrönen när det gäller sverigefinnars hälsosituation är till exempel över tio år gamla, och det är ändå den minoritet som vi har mest kunskap om. En annan anledning till den bristande kunskapen om hur olika minoriteters hälsa och ohälsa ser ut i jämförelse med varandra, och i jämförelse med den övriga befolkningen, är att flertalet av de studier som finns bygger på självrapporterad hälsa.
Statistiken kan då vara svårtolkad på grund av kulturella skillnader när det gäller begreppet hälsa. Ett första nödvändigt steg när det gäller att förbättra hälsosituationen för de nationella minoriteterna är att samla in aktuella hälsodata om de nationella minoriteterna. Det är inte god ordning att föreslå insatser innan vi har kunskap om hur hälsosituationen är i dagsläget.
Som Nikos Papadopoulos så riktigt påpekar har jag för avsikt att låta göra en kartläggning av våra nationella minoriteters hälsosituation. Detta är tillåtet om den som svarar på frågorna lämnar sitt uttryckliga samtycke.
Statens folkhälsoinstitut kommer att få i uppdrag att i samråd med Socialstyrelsen och företrädare för de nationella minoriteterna samt Delegationen för romska frågor genomföra en kartläggning av hälsosituationen bland de nationella minoriteterna.
Folkhälsoinstitutet kommer självfallet även att få i uppgift att - utifrån den kunskap kartläggningen ger - ta fram förslag på hur hälsan bland de nationella minoriteterna ska kunna främjas och förebyggas. Förslagen kommer därefter att beredas i sedvanlig ordning.
Maria Larsson (KD):
Vård ska ges på lika villkor. Det har vi antagit i riksdagen, och det finns en stor politisk överensstämmelse om detta. Om så inte sker måste naturligtvis landstingen, som är ansvariga för leverans av vård, vidta åtgärder. Kunskap för att följa hur vård ges är en viktig information.
Problemet är att även om Socialstyrelsens rapport pekar på en liten bit har vi ingen sammanfattande kunskap i dag. Det är precis därför jag gör det som borde ha gjorts för länge sedan av den tidigare socialdemokratiska regeringen, nämligen att ta reda på hälsotillståndet bland våra nationella minoriteter. Det har inte gjorts, Nikos Papadopoulos, och det är därför vi inte har ett bättre läge.
Det är därför som vi inte har kunnat vidta åtgärder eftersom kunskapsläget inte har funnits för handen på nationell nivå. Det har funnits enstaka nedslag men ingen sammanfattande bild på nationell nivå. Jag är angelägen om att få fram den bilden. Jag är angelägen om att få kunskap om det faktiskt är så att särskilda insatser behövs för nationella minoriteter. Så har inte svensk hälso- och sjukvård varit uppbyggd tidigare.
Vi har haft generella insatser som har riktat sig till många. Vård efter behov och vård på lika villkor är de grundteser som vi alla står bakom. Finns det skäl att gå in med speciella insatser till speciella grupper? Då måste vi först ha den kunskapen på bordet.
I dag finns inte säkra uppgifter om var enskilda individer bland de nationella minoriteterna bor, befinner sig och deras åldersfördelning. Det här bygger på antaganden. Den lilla begränsade kunskap vi har i dag bygger på antaganden. Jag finner det anmärkningsvärt.
Jag finner det anmärkningsvärt att så lite har gjorts innan för att samla den statistik som måste ligga till grund för kommande beslut. Skolverket redovisar inte ens hur många som deltar i modersmålsundervisning på ett tillfredsställande sätt. Det finns verkligen stora brister. Nu tar jag första steget.
Vi försöker samla en bild av om nationella minoriteter har särskilda behov, har en särskild ohälsa i vissa avseenden, för att naturligtvis också kunna gå in med särskilda åtgärder. Det är precis det uppdrag som Folkhälsoinstitutet nu har fått, att göra kartläggningen tillsammans med andra myndigheter men också ta fram förslag om de finner att det finns behov av det.
Maria Larsson (KD):
Låt mig först säga, så att vi klarar ut det när det gäller tillgängligheten och vården i Stockholm, att det fanns en ganska belysande artikel som tydligt visade att det startar betydligt fler primärvårdscentraler i Stockholms ytterområden än i innerstaden. Den diskussionen tycker jag därför att vi ska lägga åt sidan.
Ja, trots att kunskapsläget är så dåligt, att vi har så lite kunskap, att det finns så lite forskning gjord och att den förra regeringen aldrig undersökte saken har vi försökt börja göra en del saker som kan hjälpa på individnivå, trots att vi inte har den samlade nationella bilden. Låt mig nämna några saker. Ett sådant område är fritt val i äldreomsorgen.
Där hoppas jag få se många nationellt drivna äldreboenden och hemtjänstföretag som har både den kulturella kompetensen och den språkliga kompetensen för att svara upp mot behoven hos de äldre som tillhör en annan nationell minoritet. Jag tror att det är en väldigt viktig faktor.
Inte minst när demenssjukdomar gör sig påminda händer det ganska ofta att man tappar den svenska som man kanske har lärt sig men minns sitt modersmål. Att då kunna få hemtjänsten av personal som talar modersmålet är en väldig kvalitetshöjning inom äldreomsorgen.
I morgon kommer den folkhälsopolitiska propositionen att presenteras, och där finns för övrigt förslaget att undersöka och kartlägga de nationella minoriteternas hälsosituation. Där kommer det också att finnas ett förslag om första hjälpen mot psykisk ohälsa. Vi vet att en del av de nationella minoriteterna är överrepresenterade i den statistiken.
Det handlar naturligtvis både om tillgång till vård, där vi gör en stor satsning på psykiatrin - det är en treårssatsning hittills, och jag tror att det kommer ännu mer - och om att ha en beredskap för att individ till individ möta den psykiska ohälsan på ett odramatiskt men ändå professionellt sätt.
Precis som vi har en ABC-utbildning för att möta fysiska behov behöver vi ha en första hjälpen-utbildning som människor kan gå på motsvarande sätt som man går en ABC-utbildning för att sedan kunna möta medmänniskor på ett bra sätt när psykisk ohälsa uppstått. Det tror jag är någonting som också gagnar nationella minoriteter, och låt mig säga: inte minst nationella minoriteter.
För övrigt planerar regeringen för en minoritetspolitisk proposition, som inte ligger under mitt departements ansvar men som är under planering. Min fråga till Nikos Papadopoulos är snarast: Vad är Socialdemokraternas förslag? Under er regeringstid gjorde ni ingen kartläggning av de nationella minoriteterna, och jag har inte sett några förslag på vad det är ni vill göra. Vad är det ni vill uppnå?
"Regeringen borde", säger man, men det här handlar ju också om att komma med lite egna förslag och idéer. Jag ser fram emot att höra Nikos Papadopoulos förslag på det här området.
Maria Larsson (KD):
Jag noterar att jag inte fick några svar på vad Nikos Papadopoulos tyckte att man skulle göra i stället mer än att det borde finnas läkare, och det tycker vi nog bägge två liksom att vården ska finnas nära. Det är naturligtvis en strävan för oss bägge. Att öka tillgängligheten är en stor utmaning, och den arbetar vi aktivt med.
Sedan sade Nikos Papadopoulos när vi talade om den psykiska ohälsan hos nationella minoriteter att en förutsättning för att kunna jobba med den på ett bra sätt är att man förstår språket. Då blir det för mig obegripligt att fritt val-idén förkastas, för det är precis det här som den ska uppnå.
Inom äldreomsorgens ram, kanske också inom hälso- och sjukvårdens ram, ska man kunna välja någon som förstår det språk man talar, också om man har glömt svenskan - någon som har den kulturella kompetensen. Jag besökte Judiska Hemmet för ett tag sedan, där man inte bara hade kulturell kompetens utan också särskild kompetens för att ta hand om Förintelsens offer.
Det är klart att det är en enorm fördel för en person som har varit utsatt för den att kunna välja ett sådant äldreboende. Detsamma gäller för sverigefinnar - att kunna få använda finskan som sitt språk när man åldras också i Sverige. Det finns verkligen stora förutsättningar för att öka möjligheten att ge en kvalitativt bra vård och omsorg med ett fritt val-system.
Det är att flytta makten från politikerna ned till dem som ska använda sig av tjänsterna. Det är inte vi som är politiker som ska bestämma vem som ska utföra tjänsten, vem som ska hjälpa till med duschen hemma nos någon, utan det ska man faktiskt få göra själv. Det är målsättningen, och det tror jag är en väldigt viktig reform sett ur de nationella minoriteternas synvinkel. Sedan är det som sagt var väldigt mycket annat vi gör.
Den här kartläggningen tror jag är central och viktig för att öka kunskapen och ge oss möjlighet att utifrån kunskaper kanske också göra riktade insatser där inte de generella insatserna räcker till.
Maria Larsson (KD):
Maria Kornevik Jakobsson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att förbättra och trygga tillgången till tolkar för gruppen döva, hörselskadade och döva personer med synskada så att de, i likhet med alla människor, kan ta del av samhällslivet.
I den nationella handlingsplanen för handikappolitiken Från patient till medborgare slås det fast att personer med funktionshinder ska ha samma möjligheter som andra att delta i samhället .
Övergripande gäller principen om lika rättigheter, vilket betyder att individens behov måste ligga till grund för samhällsplaneringen och att alla resurser måste användas på ett sådant sätt att det ger varje individ lika möjligheter att delta i samhället.
Varje samhällssektor ska därför utforma och bedriva sin verksamhet så att den blir tillgänglig för alla medborgare, inklusive personer med funktionsnedsättning. Kostnader för de nödvändiga anpassningsåtgärderna ska finansieras inom ramen för den ordinarie verksamheten enligt den så kallade ansvars- och finansieringsprincipen.
När det handlar om myndighetsutövning finns bestämmelser om anlitande av tolk i förvaltningslagen .
Enligt förordningen om särskilda insatser för personer med funktionshinder som medför nedsatt arbetsförmåga kan ekonomiskt stöd ges till kostnader med högst 50 000 kronor per år för tolk åt barndomsdöva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade som tar del av utbildning inom ett företag.
Vidare kan i vissa fall stöd till personligt biträde lämnas med högst 50 000 kronor per år till en arbetsgivare eller den som har kostnaden för biträdet. Till företagare som har funktionshinder som medför stora kommunikationssvårigheter får ekonomiskt stöd lämnas med högst 100 000 kronor per år.
Genom denna lagstadgade skyldighet att erbjuda tolk har riksdagen gett denna grupp en starkare rätt till tolk för teckenspråkiga än för andra personer med annat språk än svenska.
I betänkandet Översyn av teckenspråkets ställning uppmärksammades att gränserna är oklara mellan vad som ingår i den vardagstolkning som landstingen ska erbjuda och finansiera och den tolkning som annan huvudman ska ansvara för och finansiera.
Regeringen har därför gett ett uppdrag till Socialstyrelsen att kartlägga hur bestämmelsen i 3 b § hälso- och sjukvårdslagen tillämpas samt tydliggöra vad som ingår i den vardagstolkning som landstinget ska erbjuda. Uppdraget ska redovisas senast den 31 december 2008.
Exempel på gränsdragningsproblem är bland annat när det handlar om tolk i arbetslivet, insatsen ledsagarservice enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade och om ett tolkuppdrag är en följd av myndighetsutövning eller om det faller under vardagstolkningen.
Regeringen har även från och med årsskiftet infört en ny fördelningsmodell av statsbidraget till landstingens tolktjänst. Den nya fördelningsmodellen tar i högre grad hänsyn till landstingens faktiska kostnader för tolkverksamheten eftersom det har visat sig att statsbidragets andel av totalkostnaden varierar väsentligt mellan landstingen. Den nya fördelningsmodellen införs successivt under tre års tid.
Maria Larsson (KD):
Vi måste naturligtvis ha ett system som blir väl fungerande. Jag påbörjade en liten historisk exposé i mitt förra inlägg där jag tydligt ville visa på den lagstiftning som från början lades på plats, där vardagstolkning var ett begrepp som då skulle hanteras av landstingen i deras praktiska verksamhet. Det var där man skulle ge den en reell innebörd.
Det skulle innebära att döva med flera grupper skulle få sina grundläggande behov av tolktjänster tillgodosedda, och det fanns ingen övre eller nedre gräns för hur pass omfattande vardagstolkningen i framför allt arbetslivet skulle vara. I interpellationssvaret som jag har läst upp står det att också andra än arbetsgivaren kan få stöd till personligt biträde.
Dessa andra kan till exempel vara en anordnare för ett arbetsmarknadspolitiskt program. Det kan vara en arbetslivsinriktad rehabilitering eller en praktisk arbetslivsorientering. Från statens sida anslogs 75 miljoner kronor per år som har gått till sjukvårdshuvudmännen som ett stöd.
Så småningom har vi sett att det som landstingen bidrar med själva varierar väldigt mycket från landsting till landsting. Det här bidraget från statens sida var inte på något sätt tänkt att täcka verksamheten utan skulle ses som ett bidrag för att stimulera landstingen att utveckla sin tolkverksamhet.
Landstingen har hanterat detta olika och uppenbarligen tolkat det olika. Det är anledningen till att vi från och med 2008 förändrar fördelningsmodellen så att den tar hänsyn till landstingens faktiska kostnader. De som har mycket tolkverksamhet ska ha ett större bidrag.
Det är naturligtvis helt otillständigt, tycker jag när jag får signaler från handikapprörelsen, att man nekas tolk med hänvisning till att pengarna har tagit slut hos landstingen. Att statsbidraget skulle täcka tolkverksamheten hos landstingen är en tolkning som aldrig har funnits utskriven, utan landstingens skyldighet är att erbjuda en tolktjänst för vardagstolkning. Detta regleras i hälso- och sjukvårdslagen.
Det finns dock olika tolkningar av vad begreppet vardagstolkning ska inrymma. Det har vi sett, och det är anledningen till att vi nu också har gett uppdraget till Socialstyrelsen att kartlägga hur situationen ser ut i dag. De ska också tydliggöra vad som ska ingå i den vardagstolkning som landstingen ska erbjuda.
Det här uppdraget kräver dels att man går igenom tidigare utredningar på området. Kunskapen om att det såg ut så här fick vi bland annat via Teckenspråksutredningen.
Det är också viktigt att Socialstyrelsen som har fått uppdraget har möjlighet och tid att ta kontakt med brukarorganisationer, med tolkcentraler eller med andra berörda så att vi får en bra kartläggning och en bra nulägessituation. Därefter ska man också lägga fram förslag på hur begreppet vardagstolkning kan specificeras.
Jag tror att detta är väldigt angeläget och att vi här kan få ett klarläggande som också kan skapa betydligt bättre förutsättningar för att få en fungerande vardagstolkning i de livssituationer där en sådan ska finnas på plats.
Maria Larsson (KD):
Min ambition är verkligen att finnas ute i verkligheten och möta människor med olika behov, och det är behoven som måste vara utgångspunkten för hur vi organiserar samhället och stödinsatserna. Både interpellanten och meddebattören har delgett väldigt många berättelser och exempel på hur illa det kan fungera när det är som sämst.
Det finns naturligtvis skäl att titta över detta så att vi kan få en fungerande verksamhet. Det är anledningen till att utredningen nu ska göras där vi tydligt kan identifiera hur det ser ut i dag men också klargöra för landstingen vad begreppet vardagstolkning ska innebära.
Behoven ska vara utgångspunkten, och att trygga tillgången genom att se till behoven har också varit utgångspunkten för att göra denna förändring i statsbidragssystemet. De landsting som är duktiga och som kan tillgodose behov ska också ha mer av det statliga bidraget.
Men vi ska naturligtvis också klargöra för landstingen att detta är deras uppgift enligt hälso- och sjukvårdslagen och att de statliga pengar som vi kanaliserar är till för att utveckla verksamheten. Det här får vara det första steget, och den kartläggningen ska vara klar den 31 december 2008. Sedan får vi säkert anledning att återkomma till det.
När det gäller Teckenspråksutredningen i stort berör den ett stort antal departement där vi har haft en fördelning av uppgifterna via en statssekreterargrupp mellan olika berörda departement för att all materia som kom i den utredningen också ska tas om hand. Det ska göras på respektive departement.
Med detta vill jag tacka så mycket för debatten, diskussionen och samtalet kring dessa väldigt viktiga frågor där det bara finns möjlighet att göra verksamheten bättre. Jag tycker att vi har påbörjat det arbetet, både med förändringen av statsbidragssystemet och med den översyn som nu ska göras.