KBLab/rixvox huggingface dataset:
Aron Modig (KD):
Precis som både Carina Ohlsson och flera av debattörerna före mig har talat om har läget kraftigt förändrats under hösten och den senaste tiden. Då kan man tycka att det är rimligt att de politiska partierna svarar upp mot den nya verkligheten med nya politiska förslag. Vi kristdemokrater har kontinuerligt försökt göra detta.
Vi har bland annat föreslagit tillfälliga uppehållstillstånd, ett system med säkra länder, ett etableringsavdrag, asylansökningsområden, att få till stånd snabbare och mer effektiva avvisningar och att införa en kriskommission för att titta på läget. Samtidigt har det varit väldigt tyst från regeringen.
Som jag sa i mitt anförande har man arrangerat presskonferenser där man har målat upp en väldigt svart problembild, men sedan har man inte kommit med några som helst åtgärder som har svarat upp mot denna problembild. Det är problematiskt, för jag tror att det har spätt på oron hos allmänheten. I stället kom i förra veckan allt på en gång när statsministern och Miljöpartiets språkrör gick fram med kraftiga åtgärder.
Jag vill helt enkelt fråga: Hur ser planen ut framåt? Kommer det att fortsätta att vara på det här sättet, eller kommer regeringen att mer fortlöpande anpassa sin politik när verkligheten förändras?
Aron Modig (KD):
Tack för svaret! Men jag vill nog ändå vidhålla min verklighetsbild. De 21 punkterna som gavs som exempel stod sex partier bakom. Det var ju inte regeringen som kom fram med dessa punkter. Jag tycker att det är positivt att Carina Ohlsson tar upp det som kommer nu med etablering och integration, för det kommer naturligtvis att bli en fråga här framöver.
Det är en större utmaning, vilket jag också tog upp i mitt anförande. Vi har väldigt många personer som har kommit i år men ännu fler som är inskrivna i Migrationsverkets system. När vi ser på hur det ser ut i etableringsuppdraget i dag ser vi att ungefär 50 procent av dem som är inskrivna där max har grundskolekompetens sedan tidigare.
Ska vi klara av den integrationsutmaning som vi står inför, och som vi måste klara av, tror jag att det kommer att behövas fler jobb. Vi ser vad regeringen föreslår på det området. Det är höjning av befintliga skatter, införande av nya skatter, försämrat RUT-avdrag och bostadssubventioner som riskerar att minska byggandet. Och lyssnar man på Christina Höj Larsen från Vänsterpartiet i replikskiftena kommer det inte att bli mindre av den varan framöver.
Kristdemokraterna har föreslagit att man ska inrätta en kriskommission som ska vända på varje sten, både på migrationsområdet och på integrationsområdet. Jag vill därför fråga Carina Ohlsson: När får vi se en sådan kriskommission tillsättas, för det är bråttom? Varje dag som går är en förlorad dag i det skede som vi är i just nu.
Aron Modig (KD):
Jag vill lyfta fram någonting som jag tycker att Magda Rasmusson gör bra i sitt anförande, till att börja med. Det handlar om att lyfta fram de oerhört viktiga insatser som enskilda handläggare på myndigheter har utfört under hösten och som också ideella organisationer och aktörer av olika slag i samhället har genomfört under hösten. Jag tycker att det är viktigt att göra det.
Det handlar även om det ansvar som vi alla har framöver för att integrationsarbetet ska gå ihop. Det är ett ansvar som ligger på personnivå. Jag vill ställa en fråga om någonting annat. Det gäller det som Magda Rasmusson ger uttryck för i sitt anförande och även i flera av replikskiftena.
Hon tar nästan avstånd från den egna regeringens politik; i alla fall upplever jag det så. Vi hade en alliansregering i åtta år mellan 2006 och 2014. Kristdemokraterna var ett alltför litet parti under den perioden. Vi tvingades kompromissa ganska mycket, men i alla lägen stod vi upp för den gemensamma politiken. Det var ett givande och ett tagande, så att säga.
Jag tror att det är lite farligt att göra ett sådant öppet avståndstagande från den egna regeringens politik. Jag tror att det bidrar till att regeringen ses som svagare. Jag vet att Magda Rasmusson kommer att lämna riksdagen, men hon kommer säkert tillbaka framöver.
Jag vill ändå fråga: Kommer vi att få se mer av denna typ av avståndstagande från den egna regeringens politik från regeringspartiernas riksdagsgrupper?
Aron Modig (KD):
Jag förstår vad Magda Rasmusson säger, men jag tycker likväl att det här är problematiskt. Jag skulle gärna se en annan regering i Sverige, men nu har vi den regering vi har. Det är en svår situation nu, och oavsett vilken regering vi har ska den kunna visa handlingskraft. Den handlingskraften tror jag blir försvagad när de egna riksdagsgrupperna går ut och så här öppet protesterar mot regeringens politik.
Jag noterade i Magda Rasmussons anförande att riksdagsledamoten talade om mindre orter där det länge har skett en utflyttning men där det finns bostäder och människor nu bosätter sig. Det är ju bra, men problemet på många av de här ställena är att arbetsmarknaden är ganska svag. Det är ont om jobb.
På orten där jag är uppväxt, Söderhamn i Hälsingland, har det funnits många tomma lägenheter som nu fylls, men arbetsmarknaden är svag. Där ser jag ett problem. Man driver från regeringens sida en integrations- och i grunden jobbfientlig politik med mycket skattehöjningar och mycket nya skatter.
Ett av regeringens stödpartier är ju Vänsterpartiet, och det verkar som att varje skatt som går att höja gärna ska höjas, enligt dem. Man vill ha allt, helt enkelt. Hur är tanken att det här ska gå ihop?
Aron Modig (KD):
Min fråga går till gymnasie- och kunskapslyftsministern. Skolverket presenterade ju i går ny betygsstatistik som visade på att antalet elever som lämnar grundskolan utan gymnasiebehörighet ökar. Vi vet också att många unga går arbetslösa, samtidigt som det tydligt finns brist på människor som vill och kan arbeta inom exempelvis verkstadsindustrin, skolan och sjukvården. Vi har ett stort matchningsproblem.
Det konstaterade också statsrådet i tv i helgen. Där är vi överens. Vi är nog också överens om att alliansregeringen i vissa avseenden kunde ha gjort mer på området. Min fråga är: När jag om ett år igen frågar gymnasie- och kunskapslyftsministern vad hon har gjort för att minska matchningsproblemet, vad svarar statsrådet då?
Aron Modig (KD):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag är naturligtvis glad att regeringen tar matchningsproblemet på allvar, även om jag inte stöder alla de åtgärder som regeringen föreslår. Jag tror tyvärr inte att de kommer att få avsedd effekt, och jag tror till och med att vissa av dem kommer att vara kontraproduktiva.
Åtgärder i all ära, men vi ser ju också problem i dag med att ungdomar väljer gymnasieutbildningar med helt enkelt för dåliga förutsättningar att faktiskt ge jobb. Här behöver vi säkert förbättra studievägledningen, tror jag. Men vi behöver också få ungdomar att själva ta ett större ansvar för att informera sig om vilka utbildningar som med hyfsad sannolikhet faktiskt leder till ett arbete.
Därför vill jag fråga statsrådet: När jag igen om ett år ställer frågan vad regeringen har gjort för att sätta igång en positiv spiral och för att få fler ungdomar att ta ansvar och faktiskt vilja lyckas, vad blir svaret då?
Aron Modig (KD):
Jag vill ställa min fråga till socialförsäkringsministern angående förslaget om att 19-åringar ska kunna få sjukersättning, alltså det som tidigare hette förtidspension. Det här är ett förslag som är ovärdigt gentemot de enskilda personer som väldigt tidigt i livet får beskedet att de aldrig kan jobba och försörja sig själva utan stämplas som bidragsberoende för alltid.
Det sänder också väldigt märkliga signaler. Om vi ska klara välfärdens finansiering framöver behöver fokus vara på hur alla kan bidra så mycket som möjligt utifrån sin förmåga. Fokus bör inte vara på att stänga människor ute så långt som möjligt från arbetsmarknaden. Min fråga är helt enkelt: Hur resonerar regeringen i den frågan?
Aron Modig (KD):
Tack, statsrådet, för svaret! Min fråga gäller alltså den sista gruppen. Jag vill komplettera med ytterligare ett perspektiv. Jag undrar hur regeringen egentligen har tänkt att den här bedömningen ska göras. Det kan handla om 19-åringar som kanske inte ens har kommit upp i arbetsför ålder, och då ska man alltså göra den bedömningen att denna 19-åring aldrig kommer att kunna arbeta och försörja sig själv. Hur tänker regeringen att det här ska gå till?
Aron Modig (KD):
Tack, Maria Ferm, för kommentarer! När det gäller införandet av regelverket är det ingen hemlighet vilka partier det var som drev igenom detta här i riksdagen. Det är inte heller det vi diskuterar i dag. Även från Kristdemokraternas och allianspartiernas sida ser vi att detta uppenbart har blivit tokigt eller tillämpats på ett sätt som man inte hade tänkt sig.
Den fråga vi står inför här i dag och sedan alltför lång tid tillbaka är att vi måste korrigera detta. Nu är fallet att sedan september oktober 2014 är det inte allianspartierna som sitter i regeringen, utan det är Maria Ferms parti, Miljöpartiet, och Socialdemokraterna. Det är dessa två partier som måste ha i uppgift att åtgärda detta. Vi har från Alliansens sida drivit på för detta.
Jag vet inte hur många motioner det handlar om; vi hörde om fem stycken tidigare i debatten. Vi har alltså kommit med förslag på åtgärder för att mindre fel ska kunna rättas till i efterhand. Vi vill se en helhetsbedömning. Men vi är nu i mitten av juni 2017, och vi är fortfarande långt ifrån en lösning på situationen. Även jag skulle önska att vi inte behövde ha denna debatt, men nu är läget som det är.
Då jobbar vi på utifrån det. Som jag sa i mitt anförande hoppas jag att regeringen nu tar till sig av det förmodade tillkännagivandet från socialförsäkringsutskottet och riksdagen och åtgärdar detta på riktigt.
Aron Modig (KD):
Jag kan konstatera att vi i denna debatt inte har hört något av regeringspartierna ta upp allianspartiernas förslag om att en helhetsbedömning ska införas. Vi har heller inte hört regeringspartierna rapportera hur det går med införandet av en sådan helhetsbedömning. Det kommer många ord från regeringspartiernas sida - så har det varit i flera debatter nu - men det återstår att se vilka resultat som kommer fram av detta.
Liksom Maria Ferm är jag väl medveten om att lagstiftningsarbete tar tid. Det är just därför man behöver vara ute i god tid och i största möjliga utsträckning förekomma de situationer som uppstår. Vi har inte hört någonting i dag om helhetsbedömning eller om en sådan regeltillämpning.
Frågan är hur lång tid vi ska behöva vänta på att få detta på plats, om det nu är så att regeringspartierna ställer sig bakom det, vilket det inte har verkat som i denna debatt.
Aron Modig (KD):
Jag vill ställa min fråga till Mikael Damberg som är allmänpolitiskt ansvarig. Jag tar min utgångspunkt i helgens lördagsintervju i Ekot . Där frågades socialförsäkringsminister Annika Strandhäll ut, framför allt om sjukförsäkringen men också om föräldraförsäkringen. När det gäller den senare framförde Annika Strandhäll ett antal förslag på hur försäkringen bör utvecklas framöver, bland annat att den bör kortas. Jag vill fråga Mikael Damberg hur regeringen ställer sig till ett av Kristdemokraternas förslag.
Vi vill se en helt flexibel föräldraförsäkring, där alla dagar kan överlåtas från den ena föräldern till den andra. Jag vet hur regeringen ställer sig i den frågan. Men vi tycker också att möjligheten att överlåta föräldrapenningdagar till andra närstående bör utökas. Det skulle kunna underlätta vardagen för många familjer, inte minst för ensamstående och samkönade föräldrar. Hur ställer sig regeringen till det?
Aron Modig (KD):
Jag är förstås väl medveten om den utredning som pågår. Regeringen brukar hänvisa till den i de här frågorna. Det som var speciellt i lördagsintervjun var att ansvarigt statsråd ändå började resonera kring hur föräldraförsäkringen ska omformuleras framöver. Därför tänkte jag att det var värt att fråga om regeringen också har tagit ställning till frågan om bättre möjligheter att överlåta föräldrapenningdagar också till andra närstående.
Aron Modig (KD):
Det har i de två första replikskiftena efter Fredrik Lundh Sammelis anförande, och framför allt i hans svar, framförts väldigt stor förvåning över olika saker. En sak som jag har blivit förvånad över under dagens debatt - för övrigt förmodligen årets viktigaste migrationspolitiska debatt i riksdagen - är att det inte finns någon representant för regeringen här.
Jag är naturligtvis fullt medveten om att RIF-rådet sammanträder i dagarna, och det är fullt rimligt att Heléne Fritzon och Morgan Johansson är på plats där och företräder Sveriges sak i detta. Många statsråd har dock varit involverade i detta lagförslag. När den första versionen av förslaget presenterades i höstas var även Ylva Johansson, Gustav Fridolin och Isabella Lövin med på podiet.
Det är alltså lite märkligt att regeringen inte är närvarande vid en så viktig debatt som denna. Jag vill ställa en första fråga till Lundh Sammeli angående de olika turerna fram och tillbaka i frågan bland Socialdemokraternas företrädare. Jag hittade en artikel i Expressen från slutet av maj 2017.
Där fick statsministern frågor om eventuella lagförändringar avseende ensamkommande. Statsministern svarade då på frågan om lagarna behöver ändras: "Nej, jag tycker inte det, nej. Vi har de lagar vi har." Ändå debatterar vi ett sådant förslag i dag.
Jag vill fråga Fredrik Lundh Sammeli om de olika stegen fram och tillbaka. På vilket sätt främjar detta trovärdigheten långsiktigt för svensk migrationspolitik?
Aron Modig (KD):
Tack, Fredrik Lundh Sammeli, för svaret! Jag är som sagt fullt medveten om att ansvariga statsråd är på plats och förhandlar på RIF-rådet. Jag är glad att de gör det. Men det som är anmärkningsvärt vad gäller det här förslaget är att det har varit väldigt många statsråd involverade i processen.
När förslaget presenterades var Ylva Johansson, Gustav Fridolin och Isabella Lövin med, och när nu detta är den viktigaste migrationspolitiska debatten vi har här i riksdagen under året hade det inte varit märkligt om någon av alla dessa intresserade hade varit på plats. Tidigare i dag debatterades här i kammaren frågan om vinster i välfärden, och då var Ardalan Shekarabi på plats från regeringen. Det var tydligen en tillräckligt viktig debatt för att finnas på plats.
Jag tänkte ställa min andra fråga till Socialdemokraterna och Fredrik Lundh Sammeli. Det är egentligen inte en politisk fråga utan mer en bedömningsfråga. Som jag sa i mitt anförande är ett av skälen till att vi kristdemokrater är väldigt skeptiska till det här lagförslaget att det riskerar att inge falska förhoppningar hos en grupp som är utsatt.
Det grundar vi dels på att vi ser stora frågetecken kring att de här personerna rent kapacitetsmässigt verkligen kommer att få möjligheten att studera och sedan få ett arbete, dels på att man när man tittar på studieresultaten historiskt ser ett antal frågetecken kring om en särskilt stor andel kommer att klara av detta enligt förutsättningarna.
En väldigt stor andel av dessa personer är fortfarande kvar i språkintroduktion och så vidare efter flera år. Min konkreta fråga är därför: Hur stor andel av den här gruppen på 9 000 personer bedömer Fredrik Lundh Sammeli kommer att kunna stanna långsiktigt med det här förslaget?
Aron Modig (KD):
Jag företräder i denna debatt allianspartierna gemensamt. Vi står bakom socialförsäkringsutskottets förslag i betänkandet om Riksrevisionens rapport om bostadsbidraget. Vi delar Riksrevisionens och regeringens bedömning att det finns behov av att bland annat modernisera regelverket. Och vi ser positivt på att man i en översyn tar in Riksrevisionens slutsatser och rekommendationer.
Det bör också betonas att det i en sådan översyn även i fortsättningen måste säkerställas att utformningen av stödet har en ändamålsenlig balans mellan att å ena sidan uppfylla sitt omfördelningspolitiska syfte och å andra sidan säkerställa att de ekonomiska incitamenten till arbete bibehålls. Med de få orden vill jag anmäla att allianspartierna står bakom utskottets förslag i betänkandet och hänvisar i övrigt till det.
I och med att debatten har kommit att handla om bostadsbidraget i bred bemärkelse vill jag också kort påminna om att KD driver att den så kallade barndelen i bostadsbidraget bör höjas, utifrån hur bostadsbidragssystemet är utformat i dag. Tillsammans med en bred skattesänkning riktad mot föräldrar som arbetar är det en del i vår politik för att stärka familjernas ekonomi.
Sammantaget skulle de förändringarna bidra till större ekonomiska marginaler och mer egenmakt för landets familjer.
Aron Modig (KD):
Vad gäller betänkandet som är föremål för den här debatten, SfU19 om socialavgifter, håller vi från Kristdemokraternas sida med om det mesta som står i betänkandet. Men vi har en reservation, och det är reservation 3. Den handlar om att vi vill undersöka möjligheten att ge mer förmånliga skatteregler till den ideella sektorn.
Vi säger särskilt: Varför inte titta på de regler som gäller specifikt för idrottsrörelsen? I dag behöver man inte betala arbetsgivaravgifter för idrottsutövare, tränare och tävlingsfunktionärer om ersättningen understiger ett halvt basbelopp. Varför vill vi då att man ska titta på detta?
Jo, för att en stark och fristående ideell sektor, eller ett starkt civilsamhälle, som vi säger inom Kristdemokraterna, är en viktig del av samhället som en motvikt både till det offentliga och till näringslivet. Det bidrar med gemenskap, samvaro och att människor från olika bakgrund möts.
Det ger i många fall en skolning i demokrati och mötesfrihet och så vidare. Det här gör att vi tycker att det är viktigt att se hur vi kan stärka det civila samhället. Här har vi förslag bland annat om att vi vill återinföra skattereduktionen för gåvor till ideella organisationer. Vi har förslag om en fond för investeringar i ideell välfärdsverksamhet.
Det är utifrån den bakgrunden man ska se på förslaget som också finns i det här betänkandet.
Aron Modig (KD):
Även jag måste protestera mot socialministerns historieskrivning när det gäller skatten för pensionärerna. Lars-Arne Staxäng redogjorde för sakförhållandena på ett bra sätt. Därför ska jag inte uppehålla mig vid det. Jag vill i stället ställa en fråga om hur vi kan få till stånd ett längre arbetsliv.
Det är viktigt för hur pensionerna ska se ut i dag men kanske framför allt framöver. Diskussionen kretsar mycket kring hur man kan skapa incitament för människor att stanna kvar längre på arbetsmarknaden, alltså ett senare utträde från arbetslivet. Det finns dock ett annat sätt att åstadkomma detta.
Det är att försöka få unga människor att etablera sig tidigare på arbetsmarknaden. Vi vet att ungdomar etablerar sig ganska sent på arbetsmarknaden i Sverige. När SCB har följt upp detta under 2000-talet har det varierat mellan 26 och 29 år för män, och det är ännu senare för kvinnor. I början av 90-talet låg etableringsåldern på 20-21 år.
Det finns förstås naturliga skillnader, eftersom fler studerar längre och så vidare. Men även i jämförelser med andra jämförbara länder i fråga om när ungdomar tar ut sin första akademiska examen ligger Sverige ett par år över snittet i OECD, faktiskt uppåt fyra år över länder som Storbritannien och Nederländerna. Det får såklart stor påverkan på personernas framtida pensioner.
Min fråga till socialministern gäller vad regeringen gör för att stimulera tidigare etablering på arbetsmarknaden.
Aron Modig (KD):
Jag vill tacka socialministern för svaret. Vi vet att ett senare utträde från arbetsmarknaden får stor effekt på den egna pensionen. Men att man jobbar på den fronten utesluter inte att man också kan jobba på tidigare etablering.
För några år sedan gjorde pensionsförvaltaren Alecta en beräkning på just vad det skulle ge att etablera sig på arbetsmarknaden vid 25 års ålder i stället för 30 års ålder. För en person med fullt normal lön och normal löneutveckling skulle det röra sig om 4 000 kronor mer i månaden i den kommande pensionen. Det är alltså långt ifrån oviktigt.
För att åstadkomma just det vill Kristdemokraterna se ett fördubblat jobbskatteavdrag för unga, för att stimulera tidigare inträde på arbetsmarknaden. Vi vill också se en examensbonus för personer som tar ut sin första akademiska examen före 25 års ålder. Då får man ytterligare två år med fördubblat jobbskatteavdrag.
Det ska helt enkelt löna sig. Vi vill också se en förändring av studiemedelssystemet för att stimulera snabbare genomströmning, just för att det inte ska bli ett stopp där. Den här frågan är så pass viktig. Jag kan bara skicka vidare till socialministern och regeringen inför det kommande arbetet att man inte ska glömma bort den här delen av frågan.
Aron Modig (KD):
Tack, Paula Bieler, för frågan! På den konkreta frågan om hur integrationen och etableringen fungerade tidigare och hur den fungerar i dag är svaret att den fungerar alltför dåligt och att den har fungerat alltför dåligt. Det finns ett flertal olika anledningar till detta. Jag skulle säga att det har att göra med arbetsmarknadens funktion och hur den är strukturerad i Sverige.
Det har naturligtvis att göra med utbildningsbakgrunden och yrkeserfarenheten hos många av dem som kommer till Sverige som asylsökande och hur väl dessa förhållanden matchar med de jobb som finns och den kompetens som krävs på svensk arbetsmarknad. Det beror också på strukturella faktorer i vårt mottagande av asylsökande. Hur tar vi emot de personer som kommer till Sverige för att söka asyl och söka skydd?
Vilka krav ställer vi från dag ett? Mycket av detta har fungerat för dåligt, och mycket av det fungerar fortfarande för dåligt. Det finns mycket kvar att göra. Vi kristdemokrater har förslag på det området.
För att svara väldigt konkret på Paula Bielers fråga skulle jag säga att anledningen till att det fungerar så dåligt är just dessa strukturella faktorer och inte att det innan den tillfälliga lagen trädde i kraft fanns större möjligheter att ta hit sin familj.
Jag menar att just faktumet att man har sin familj på plats och slipper oroa sig för den är någonting som bidrar positivt till möjligheten att integrera sig i Sverige.
Aron Modig (KD):
I mitt anförande apostroferade jag Maria Ferm. Jag tyckte därför att det var sjyst att gå upp och ta replik, så att vi kan ta en diskussion. I mitt anförande gick jag igenom en hel del rörande processen som lett fram till att vi står där vi står i dag. Jag gick också igenom de många olika initiativ som allianspartierna har tagit i den här frågan under de senaste åren.
Vi har agerat inom ramen för de allmänna motionsperioderna. Varje gång som det har kommit propositioner och rapporter från Riksrevisionen - helt enkelt i samband med olika ärenden som har varit uppe i riksdagen - har vi agerat gemensamt från Alliansens sida och framfört vår ståndpunkt om att det skyndsamt måste till en lösning på denna problematik.
Precis som Maria Ferm påpekade i sitt anförande, och precis som Socialdemokraternas representant tidigare har påpekat, har regeringspartierna i flera av dessa fall också hakat på och skickat tillkännagivanden till regeringen. I just denna process har vi kunnat arbeta vidare med det förslag som kom från Alliansen.
Jag har en fråga som jag skulle vilja ställa till Maria Ferm och Miljöpartiet. På Maria Ferm låter det som att det är mycket viktigt att detta sker skyndsamt. Jag tvivlar egentligen inte på det, men hur kommer det sig att regeringen under dessa år inte själv har tagit något eget initiativ i frågan?
Varje gång som det har hänt någonting är det på basis av att allianspartierna gemensamt har agerat och tagit initiativet.