Lars Ohly (V):
Hela det här betänkandet bygger på förslag från oss riksdagsledamöter. Det är många bra förslag som framförs. Det är lite signifikativt för den nuvarande regeringen att de inte tar ett helhetsgrepp, att de inte kommer med en proposition om kulturskaparnas villkor, totalt sett. Men när man läser utskottsmajoritetens avslagsyrkanden när det gäller samtliga motioner kanske man förstår varför. De är nöjda. Ni är jättenöjda med hur det ser ut.
Allting är bra. Ingenting behöver förändras. Med den inställningen kommer inte heller kulturskaparnas villkor att förbättras. Det kommer inte att ske automatiskt. Vi kommer inte att få mer utrymme för kultur i det offentliga rummet med en regering och en riksdagsmajoritet som sitter och är liknöjd och som mest utmärks av förnöjsamhet.
Det skulle behövas en kulturpolitik som tog sitt avstamp i att kulturen faktiskt tillåts spela en mindre roll i vårt samhälle. Den kommersialiseras och marknadsanpassas i stället för att ses som en samhällelig tillgång.
Jag önskar mig en regering som lägger fram förslag om kulturskaparnas villkor, som löser pensionsfrågan för scenkonstnärerna, som förbättrar villkoren för den fria kulturens utövare, som ser till att kollektivavtalsvillkor är standard på hela kulturarbetsmarknaden och som ökar stödet till offentlig konst och utsmyckning. Det skulle jag vilja se, men det kommer vi inte att få se så länge vi har den här utskottsmajoriteten.
Det har de tydligt visat i sina avslag på samtliga motioner i det här betänkandet. Den här regeringen är väl lika trött på kulturområdet som på alla andra områden. Nå, vad vill vi då? Ja, först gäller det kulturskaparnas villkor. Konstnärsnämnden har visat i en mycket omfattande undersökning att det är en grupp som hör till dem som har de sämsta villkoren på arbetsmarknaden. Det finns självklart undantag.
Det finns till och med de som blir rika på sitt kulturskapande, men de är så oerhört få att det nästan inte ens är värt att nämna dem. De allra flesta kulturarbetare arbetar på villkor som de flesta lönearbetare skulle anse vara orimligt dåliga. Här behövs det ordentliga förbättringar. Då säger utskottsmajoriteten att det redan görs mycket, och så avslår de motioner som kräver att det ska göras mer.
Jag instämmer i yrkandet på den gemensamma reservationen, reservation 1, som Socialdemokraterna och Vänstern har. När det gäller centrumbildningarna, som är en organisationsform för att förbättra de fria kulturutövarnas villkor och möjligheter att utöva sin konst på ett rimligt sätt, säger utskottsmajoriteten i princip ingenting i sitt svar.
Om någon av företrädarna som ska komma upp efter mig i talarstolen skulle vilja tala om vad det egentligen står där är ni väldigt välkomna att göra det, för när jag läser ert yrkande om avslag på motionerna finner jag bara snömos. Det finns inte ett argument. Det finns inte någon form av debatt eller argumentering kring ert avslagsyrkande.
Jag skulle därför vilja yrka bifall till reservation 3, som jag menar på ett tydligt sätt lyfter fram vikten av att centrumbildningarna för de fria kulturutövarna får bättre möjligheter att uppfylla sitt uppdrag.
Sedan gäller det medverkans- och utställningsavtalet, som är viktigt just därför att det garanterar nivåer som är rimliga för kulturutövarna och också ger möjlighet att ställa krav på dem som köper kultur och som har ansvar för att se till att kulturell utsmyckning till exempel kommer till stånd.
Det står i utskottsmajoritetens avslagsyrkande att det vore bra och önskvärt om det här avtalet tillämpades av fler. Ja, men yrka i så fall bifall till reservation 4! Ni gör ju ingenting för att det ska tillämpas av fler.
Ni uttrycker bara en allmän önskan om att det vore bra och att det vore önskvärt, men ni tycker egentligen inte att det är värt att göra någonting för att det ska bli verklighet. När det gäller enprocentsregeln vill jag säga att det finns en stor samstämmighet här. Jag är av den åsikten att det är bra ifall man lyfter fram det som skiljer de politiska uppfattningarna åt, men låt mig för en gångs skull göra ett undantag.
Vi är, tror jag, helt överens om att det beslut som fattades 1937 om att införa enprocentsregeln, som innebär att 1 procent av kostnaderna för offentliga byggnader och offentliga projekt ska gå till kulturell utsmyckning och konst, var ett fantastiskt framsynt beslut. Det är oerhört viktigt. Där vill jag verkligen inte pådyvla någon på majoritetssidan en annan uppfattning.
Däremot tycker jag att det är lite synd att ni bara hänvisar till att det ska göras en utvärdering, att det ska göras en undersökning. För egentligen skulle ni kunna vara med på att det också skulle spridas mer kunskap om enprocentsregeln till dem som har ansvaret i kommuner, landsting och regioner. Egentligen skulle det inte ha kostat någonting. Det är inte en budgetfråga. Det är inte en fråga som ni hade haft anledning att avslå.
Eftersom jag är övertygad om att ni i den frågan faktiskt tycker att enprocentsregeln ska följas tycker jag också att det är lite snålt av er att inte fullfölja det genom ett bifallsyrkande. Men så är politikens villkor. Ibland avslår man saker som man kanske egentligen tycker är ganska okej bara därför att man måste, för att man måste vara lojal med en regering som inte vill ändra någonting och som är nöjd med allting som sker eller, rättare sagt, som inte sker på kulturområdet. Vi är inte så nöjda med det. Vi vill att det ska ske mer. Vi vill att kulturskaparna ska få bättre villkor.
Vi vill se till att vi som samhälle tar ansvar för kulturen på ett väsentligt bättre sätt än som har gjorts hittills. Det är därför vi har reservationerna i det här betänkandet.