KBLab/rixvox huggingface dataset:
Morgan Johansson (S):
Jag vet vad den afghanska regeringen säger och vad den inte säger. Jag kan inte gå på vad enskilda ministrar säger. Om Afghanistans regering vill säga upp avtalet får de göra det. Det står dem helt fritt. Samtidigt finns det ett folkrättsligt åtagande att alltid, i alla lägen, vara beredd att ta emot sina egna medborgare. Det gäller för alla, alldeles oavsett om vi har avtal eller inte.
Avtalet syftar till att i de fall vi behöver göra återtaganden ska dessa ske i så rättssäkra och bra former som möjligt. Det är det avtalet handlar om. Jag tycker att det är bra att det finns ett sådant avtal på plats. Annars kanske formerna hade blivit betydligt sämre. Jag måste dock gå på vad Afghanistans regering säger som regering.
Här finns ingen sådan begäran om att säga upp avtalet. Christina Höj Larsen säger att det inte är en fråga om reglerad invandring. Jo, herr ålderspresident, det är precis vad det är. Detta är en fråga om reglerad invandring kontra fri invandring.
Om man inte klarar av att stå upp för ett nej om det blir avslag på en asylansökan har vi i praktiken infört fri invandring. Det är också det som är problemet med Vänsterpartiets position i den här debatten. Ni har varit med och drivit fram en reform som innebär att besluten i de enskilda fallen ska hänföras till domstolarna.
Christina Höj Larsen frågar mig vad jag vet om huruvida det finns internflyktingalternativ och hur säkerhetsläget är, men det är ju inte jag som fattar de besluten. Efter den lagstiftning som Vänsterpartiet har varit med om att driva igenom är det domstolarna som fattar de besluten. Det måste man respektera. I ena andetaget säger hon att domstolarna ska fatta dessa beslut, eftersom hon var med om att driva fram detta. I nästa andetag säger hon: fast inte just när det gäller Afghanistan.
Där ska politikerna bestämma om det finns internflyktingalternativ eller inte och lägga sig i domstolarnas handläggning. I tredje andetaget säger hon: Och skulle det ändå bli ett nej ska vi riva upp avtalet så att vi ändå inte kan återförvisa dem som får ett nej. Detta är ingenting annat, herr ålderspresident, än att i praktiken införa fri invandring från Afghanistan.
Det är inte jag beredd att medverka till, men det är så systemet ser ut. Sedan låter det på Christina Höj Larsen som att det inte är någon som får uppehållstillstånd. Som sagt fick över 10 000 från Afghanistan uppehållstillstånd förra året, och de fick det mot bakgrund av att just dessa domstolar hade granskat om de hade skyddsbehov eller inte och i varje enskilt fall kommit fram till att de hade det.
Det är så systemet fungerar, och det är det som jag står för. En annan väg skulle innebära att politiken tar tillbaka de här besluten och att vi i praktiken inför fri invandring från Afghanistan, och det vill jag inte ha.
Morgan Johansson (S):
Regeringen tänker naturligtvis följa den lag som finns och som Vänsterpartiet självt har varit med om att driva igenom, det vill säga att det är domstolar som fattar beslut i enskilda fall. Ser man att det finns ett skyddsbehov för en person ger man också asyl. Det var som sagt över 10 000 personer från just Afghanistan som fick asyl förra året.
Men om man säger att det inte finns något skyddsbehov - och det är domstolarna som gör bedömningen när det gäller internflyktingalternativ eller andra förhållanden - kommer man i stället att ge avslag. Om man ger avslag måste det också vara möjligt för myndigheterna att rent praktiskt se till att vederbörande kan åka tillbaka.
Gör man inte det, om det inte finns några möjligheter till återanvisning hamnar vi precis i situationen att det blir något slags fri invandring. Har du väl kommit till Sverige spelar det ingen roll om du får ett ja eller nej eller vad domstolarna än säger då det inte finns någon praktisk möjlighet att verkställa avvisningarna. Jag förstår mig faktiskt inte på Vänsterpartiets position.
I ena andetaget säger man att det är domstolarna som ska bestämma. I andra andetaget säger man att det inte ska gälla just Afghanistan, för då ska Vänsterpartiet bestämma vad som ska gälla och inte gälla. Sedan, i tredje andetaget, säger man att det inte ska gå att återvisa till Afghanistan även om det blir ett nej. Då har man, herr ålderspresident, infört fri invandring från Afghanistan. Det kommer jag inte att stå för.
Morgan Johansson (S):
Per Söderlund har frågat mig när jag avser att presentera ett fullödigt och väl genomarbetat förslag till hur tjänstemannaaktivism kan motarbetas. Jag delar inte Per Söderlunds bild att tjänstemän i den svenska förvaltningen regelmässigt styrs av en egen agenda och låter ovidkommande hänsyn styra beslutsfattandet. Jag känner tvärtom en stor tillit till att den offentliga förvaltningen på det hela taget sköts på ett ansvarsfullt sätt. Vid en internationell jämförelse står sig Sverige också mycket väl.
Sverige rankas som ett av de fyra länder i världen som har lägst korruption, högst grad av öppenhet och kontroll av regeringens makt samt högst grad av respekt för grundläggande rättigheter. Enligt grundlagen ska den offentliga makten utövas under lagarna. Denna rättsgrundsats, som kallas för legalitetsprincipen, gäller för all offentlig verksamhet. En tjänsteman i en kommunal eller statlig verksamhet är skyldig att följa gällande lagstiftning. Av grundlagen följer också den så kallade objektivitetsprincipen.
Den slår fast att alla som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet ska beakta allas likhet inför lagen och iaktta saklighet och opartiskhet. Vid utförande av sitt arbete får en tjänsteman inte vägledas av den egna politiska åsikten eller liknande. Han eller hon ska handla fritt från godtycke. Om man som politiker är missnöjd med den lagstiftning som ligger till grund för de beslut som våra myndigheter fattar får man arbeta för att ändra lagen.
Och en enskild som anser att ett beslut som fattats av en tjänsteman är felaktigt kan i regel överklaga beslutet om det går honom eller henne emot, vilket är en garanti för den enskildes rättssäkerhet. En enskild som anser att en myndighet inte följt bestämmelserna om opartiskhet och saklighet kan också klaga hos Justitieombudsmannen eller Justitiekanslern. Under den förra mandatperioden genomförde regeringen ändringar i förvaltningslagen, som ger en grundläggande struktur för kontakterna mellan myndigheter och enskilda vid ärendehandläggning.
En nyhet i lagen är att principerna om legalitet och objektivitet kommer till uttryck genom den paragraf som gäller för all verksamhet som en myndighet bedriver. Myndigheterna får alltså i sin verksamhet endast vidta åtgärder som har stöd i rättsordningen, och de ska vara sakliga och opartiska. Detta är inte bara ord på papper utan någonting som kännetecknar den offentliga förvaltningen och dess företrädare även i praktiken.
Sammanfattningsvis har jag stort förtroende för dem som arbetar inom statlig och kommunal förvaltning och för att offentliga förvaltningsuppgifter sköts på ett sakligt och korrekt sätt.
Morgan Johansson (S):
Jag tycker att Per Söderlund började sitt inlägg bra, när han backade undan lite och sa att han inte menar att det råder något slags allmän tjänstemannaaktivism. Däremot sa han att det förekommer avvikelser som man måste vara uppmärksam på. Det kan jag hålla med om. Senare i inlägget radar han dock upp exempel.
Han menar att tjänstemän som inte tycker om alkohol kanske ser annorlunda på alkoholutskänkning, och han talar om vapenlicenser. I de allra flesta fall kan besluten överklagas, och då blir det en domstol som avgör det. Och om man känner sig orättvist behandlad av en myndighet har man både justitieombudsmannen och justitiekanslern till sitt förfogande.
Det är absolut inte min bild att det här är något allmänt förekommande, men jag förstår att den rapport som Per Söderlund hänvisar till är ägnad att försöka sprida en allmän misstro mot tjänstemän och förvaltningen. Det vill jag inte medverka till, och jag ställer absolut inte upp på bilden. Snarare skulle jag vilja säga att Sverige har en lång och stolt ämbetsmannatradition.
Den grundlades på Axel Oxenstiernas tid på 1600-talet med utgångspunkten att den opartiske och objektive tjänstemannen ska arbeta under lagarna och också ska kunna arbeta oavsett vilken politisk inriktning som kommunen, staten eller Regeringskansliet har.
Vi har inte ett amerikanskt spoil system, som ju innebär att man byter ut hela tjänstemannakåren om man byter regering. Snarare är det tvärtom: Man ska kunna arbeta oavsett regering. Jag har vid det här laget varit med om åtminstone två regeringsskiften och arbetat nära Regeringskansliet i närmare 20 år. Jag har fått både tillträda och avgå som statsråd.
Min erfarenhet är att den statliga förvaltningen fungerar som det är tänkt. Vi har tjänstemän som fungerar på ett bra sätt och är objektiva alldeles oavsett vem det är som styr. Jag delar absolut inte bilden att det finns något slags allmän aktivism.
Dessutom är, som jag också påpekar i svaret, vår förvaltning nästan unik i den meningen att den verkar vara väldigt lite utsatt för olika former av korruption. Det är enormt viktigt.
I alla mätningar, år efter år, decennium efter decennium, kvalar Sverige in bland de länder som har minst problem med korruption. Vi är ett av världens minst korrumperade länder enligt alla mätningar. Jag delar alltså inte den bild som Per Söderlund ger uttryck för i sin interpellation.
Sedan kan man naturligtvis i alla lägen rycka ut en enskild fråga - en enskild ansökan som man inte är nöjd med - och så kan man sprida en bild baserat på att man själv fått nej på sin ansökan om bygglov eller något annat därför att någon tjänsteman tyckt annorlunda.
Min bedömning är dock att vi har de säkerhetsmekanismer som behövs för att säkerställa att det går rätt till och för att man ska kunna förebygga eventuella avvikelser. När det gäller detta om tjänstefel vill jag säga att det är ett år sedan tillkännagivandet kom. Under det året har vi varit avsatta som regering i nästan ett halvår och inte kunnat agera, men det är klart att vi arbetar med den frågan också.
Morgan Johansson (S):
Tack, Per Söderlund, för förtydligandet! Per Söderlund menar alltså ändå att allmän aktivism inte förekommer. Det är ett viktigt klargörande, tycker jag. Sedan har jag förklarat hur gången ser ut och vilka möjligheter man har. Grunden är ju legalitetsprincipen, som 1 kap. 1 §. regeringsformen: All offentlig makt utövas under lagarna.
Det är detta som är styråran för alla som jobbar i statlig förvaltning. Sedan finns en mängd kontrollmöjligheter. Så gott som alla förvaltningsbeslut, eller hur som helst mycket stora delar av dem, kan överklagas. Då är det i slutänden domstolar som tar ställning till hur lagstiftningen ska tolkas.
Om man som politiker vill ändra tolkningen och är missnöjd med hur praxis utvecklas får man ta initiativ till att ändra själva lagstiftningen. Om man som enskild känner sig orättvist behandlad av myndigheter finns både Justitieombudsmannen och Justitiekanslern att vända sig till. Justitieombudsmannainstitutet är dessutom ett viktigt svenskt bidrag till internationell statsvetenskap.
Det var ju under frihetstiden på 1700-talet som den institutionen bildades, just som ett instrument för vanliga medborgare att klaga på de förvaltningsbeslut som fattades och för att också ha möjlighet att få rätt i slutändan. Den har tagits efter av många andra länder.
Vi har också unika delar i vår förvaltningstradition som en följd av tryck- och yttrandefrihetslagstiftningen, bland annat offentlighetsprincipen och meddelarskyddet, som ju också bidrar till att upprätthålla legitimiteten för systemet som sådant. Det innebär till exempel att tendenser till korruption i Sverige avslöjas i ett mycket tidigare skede än vad som är fallet i många andra länder.
Per Söderlund tar upp ett enskilt exempel som gäller ett vapenärende. Jag förstår att polisen inte har velat bevilja tillstånd för ett särskilt vapen. Om jag förstår rätt heter det Benelli MR1 kaliber .223 Remington.
Jag tror att det är det ärendet som han syftar på. Där hade licens sökts för att få använda det för jakt, och den ansökan avslogs. Man ansåg att vapnet inte var av civil typ, och det hade inte ursprungligen konstruerats för jakt. Polisen menade också att det fanns en betydande eldöverkapacitet i förhållande till vad som krävdes vid jakt.
Det var alltså ett vapen som man menade inte föll inom ramen för den lagstiftning som finns. I vanlig ordning får sådana här ärenden ha sin gång. I slutändan är det domstolar som kommer att bestämma var gränserna ska gå i enskilda bedömningar. Är man då inte nöjd med utfallet får man ta initiativ till lagändring.
Men jag hoppas att Per Söderlund inte påstår att detta ärende har tillkommit på grund av något slags allmän tjänstemannaaktivism, för i så fall är det en ganska allvarlig anklagelse.
Morgan Johansson (S):
Jag visste inte riktigt vilket mål som avsågs. Detta var ett exempel som jag fick av mina tjänstemän och som det eventuellt kunde vara, för vilket det var framgick inte av interpellationen. Det mål som jag talade om handlade om vapen som har en stor överkapacitet i förhållande till vad man behöver till jakt och som dessutom kan laddas med militär ammunition och ganska stora magasin.
Polisen får då göra bedömningen om vapnet är lämpligt för jakt eller inte, och har man olika uppfattning får det i slutänden gå hela vägen upp till domstol. Vad gäller Tikkamålet kan jag inhämta information, men den viktiga markeringen är att vi inte kan stå i kammaren och anklaga enskilda tjänstemän för tjänstemannaaktivism i dessa enskilda mål. Att göra det är ganska allvarligt.
Nu har Per Söderlund sagt att det inte finns någon allmän tjänstemannaaktivism, och det är bra. Jag tror att vi är överens om de kontrollmöjligheter som finns hos Justitieombudsmannen och att överklagandemöjligheterna också är bra. Vad gäller tillkännagivandet från konstitutionsutskottet kommer vi att analysera vidare vad man ska göra. Såvitt vi förstår vill inte KU gå tillbaka till den gamla regleringen, utan det är något nytt och mer modernt man söker.
Processen pågår som sagt, och vi får se vad det landar i. Jag önskar Per Söderlund en glad och bra påsk i nästa vecka.
Morgan Johansson (S):
Mikael Eskilandersson har frågat mig när det kommer en lagstiftning på plats som gör det möjligt att registrera faderskapet tidigare än i dag. Det är angeläget att den föräldraskapsrättsliga lagstiftningen utvecklas i takt med samhället i övrigt och med barnets bästa i fokus. Att vara förälder är en viktig del av livet för många människor, och lagstiftningen behöver vara utformad så att den kan hantera olika sätt att få barn och bilda familj. Regeringen bedriver därför ett aktivt arbete på detta område.
Regeringen beslutade i mars 2017 att tillsätta Utredningen om faderskap och föräldraskap, som bland annat hade i uppdrag att lämna förslag på hur reglerna om bekräftelse av faderskap och föräldraskap för ogifta kan moderniseras och förenklas. Utredningen lämnade sitt betänkande i augusti förra året. I betänkandet föreslår utredningen bland annat att det ska vara möjligt att bekräfta ett faderskap eller föräldraskap elektroniskt inom 14 dagar från barnets födelse.
Utredningen har övervägt en utvidgad möjlighet till bekräftelse före barnets födelse, bland annat hos mödravården, men bedömt att en sådan ordning inte bör införas. Betänkandet har remissbehandlats, och remisstiden gick ut nyligen. Nu fortsätter beredningen av betänkandet i Regeringskansliet.
Morgan Johansson (S):
Först ska jag kanske säga något om processen. Det första tillkännagivandet gjordes 2016, och det gick ut på att vi skulle utreda hur vi skulle kunna modernisera och förenkla detta förfarande. År 2017 tillsatte vi utredningen. År 2018 kom utredningens resultat.
Därefter har betänkandet varit ute på remiss i tre månader. Regeringen var avsatt under hela hösten och kunde inte ta några nya initiativ i fråga om detta. Nu är det 2019, och vi arbetar med det. Det kan nog inte gå så mycket snabbare när man skapar nya lagar. Det är så det ser ut. Det förslag som finns handlar om att förenkla och modernisera.
Man ska kunna registrera sig elektroniskt direkt. Man ska i praktiken kunna göra det samma dag som barnet föds. Det kan till och med tänkas ske med något slags app. Vi har skämtat lite grann om att en sådan kan kallas för pappen. Men när som helst inom 14 dagar från det att barnet har fötts ska man helt enkelt kunna registrera sig som pappa.
Jag ser framför mig att en lagstiftning om detta kommer att kunna komma på plats under den här mandatperioden. Men sedan kommer invändningen: Varför ska man inte göra det tidigare? Mikael Eskilandersson har redogjort för en del av motiven i utredningen, och dem tittar vi naturligtvis på och analyserar.
En annan komplikation som ska lyftas in i detta är att registren bör - tycker jag - byggas upp på barnets personnummer, det vill säga att man registermässigt knyter barnet till mamman och pappan.
Om man ska göra det före barnets födelse måste man i stället hänga upp registret på mammans personnummer, och det blir avsevärt mycket krångligare och svårare, skulle jag nog vilja säga. Barnet får ju helt enkelt inget personnummer förrän den dag han eller hon föds. Det är en komplikation som utredningen lyfter fram.
Vi fortsätter att bereda dessa frågor, men jag är naturligtvis beredd att leverera det som riksdagen från början har velat ha, det vill säga en modernisering och förenkling av systemet.
Morgan Johansson (S):
Till att börja med är det inte debatten eller motionerna som styr vad regeringen ska göra och inte göra när det gäller tillkännagivanden, utan det är riksdagsbeslutet som sådant. Det är vad som står i tillkännagivandet vi har att ta i beaktande när vi tillsätter utredningar.
I det tillkännagivande vi agerade på är som sagt formuleringen att riksdagen ville se en modernisering och förenkling av möjligheten att erkänna faderskap. Det är precis därför vi tillsatte en utredning med den inriktningen, som alltså har gått igenom dessa system och övervägt olika lösningar.
Den kommer fram med den lösning den vill se, nämligen möjlighet till elektronisk registrering inom 14 dagar från det att barnet har fötts. Sedan finns som sagt möjligheten att göra det även före födelsen, inom ramen för dagens lagstiftning, men då har vi de olika formerna av specialregler.
Om vi ska ha ett helt nytt system där man ska registrera faderskapet före det att barnet föds - där det ska vara normen - får det ganska långtgående konsekvenser för hur vi lägger upp våra register. Jag är faktiskt osäker på vilket problem det är Sverigedemokraterna egentligen vill lösa. Är det något slags allmän uppfattning att man måste kunna registrera sig som pappa under graviditeten?
Jag har tre barn, och vi var inte gifta. Jag har alltså lämnat faderskapsbekräftelser, och jag måste nog säga att det inte är någonting som bland allmänheten upplevs som ett väldigt stort bekymmer. Det tycker jag ändå att man ska utgå ifrån. Det blir mycket enklare om vi genomför det som är föreslaget i utredningen.
Mikael Eskilandersson läser i det betänkande som tydligen precis är på gång och talar om hur man överväger detta. När vi är framme vid ett konkret förslag får vi väl i vanlig ordning förankra det så att vi har en majoritet i riksdagen bakom oss innan vi lägger fram det.
Skulle vi få bekymmer med detta får vi ta saken därifrån, men man måste ändå ha respekt för att utredningen under lång tid har suttit och gått igenom dessa frågeställningar. Därmed är avvägningarna förmodligen ganska välmotiverade, och därför finns det förmodligen ganska starka skäl mot att gå i den riktning som Mikael Eskilandersson vill.
Morgan Johansson (S):
Vi har gått på det tillkännagivande som riksdagen lämnade, där man ville se en modernisering och en förenkling. Det är precis därför vi tillsätter utredningen. Frågeställningen som Mikael Eskilandersson tog upp på slutet har ingen betydelse för när man fastställer faderskapet. Frågan måste ändå i slutänden redas ut. Det spelar ingen roll om man gör det under graviditeten eller efter graviditeten, så det argumentet håller inte alls, tycker jag.
Vi får naturligtvis jobba vidare med det förslag som finns, och när vi är framme vid ett konkret förslag kommer vi att gå till riksdagen med det. Jag tycker inte att man har kunnat visa på tillräckligt starka argument för att vi ska gå den väg som Mikael Eskilandersson vill. Sedan får vi naturligtvis även fortsättningsvis ha en dialog med riksdagen om detta.
Morgan Johansson (S):
Niels Paarup-Petersen har frågat mig hur jag och regeringen tänker agera för att implementeringen av copyrightdirektivet i Sverige ska skada yttrandefriheten och den fria delningen av information så lite som möjligt. Upphovsrättslagstiftningen inom EU har nu uppdaterats. De nya reglerna innebär bland annat ökade möjligheter att använda upphovsrättsligt skyddat material inom forskning, undervisning och bevarande av kulturarvet. Det innebär också att kulturskapare nu ges bättre möjligheter att få skälig ersättning för sitt arbete.
Från svensk sida har vi i förhandlingarna även lyckats säkerställa möjligheten att fortsätta använda våra nordiska avtalslicenser, som är mycket viktiga för den svenska upphovsrättsliga avtalsmarknaden. Samtidigt har vi inte fått gehör för alla våra synpunkter. Direktivet innehåller också ett par bestämmelser som varit föremål för en omfattande debatt. Det gäller dels frågan om ansvar för plattformar med användaruppladdat innehåll, dels frågan om en ny rättighet för tidningsutgivare.
Av direktivet följer att vissa stora vinstdrivande plattformar ska vara skyldiga att i första hand teckna licenser för det material som användarna laddar upp. När sådana licenser inte finns ska plattformarna göra vad de kan för att hindra att skyddade verk hamnar på plattformen. Denna skyldighet gäller inte alla verk utan endast i förhållande till sådana specifika verk som rättighetshavare anmält till plattformarna.
Direktivet är också tydligt med att plattformarna inte får använda sig av åtgärder som leder till att tillgången till lovligt material hindras, till exempel sådan användning som utgör tillåtna citat eller parodier. Som Niels Paarup-Petersen mycket riktigt påpekar innehåller direktivet dessutom en skyldighet för plattformarna att tillhandahålla en effektiv och snabb klago och avhjälpningsmekanism. När det gäller den nya ensamrätten för tidningsutgivare har regeringen under förhandlingarna verkat för att denna ska begränsas, vilket också har skett.
Den nya ensamrätten omfattar inte enskilda användares privata eller icke-kommersiella användning. Dessutom har det klargjorts att rättigheten inte omfattar hyperlänkningsåtgärder och att det alltjämt kommer att vara tillåtet att använda enstaka ord eller mycket korta utdrag också från tidningsartiklar. Direktivet innebär inte heller att medlemsländerna ska bestämma någon avgift för användning av materialet. Det ger dock tidningsutgivarna en möjlighet - men inte någon skyldighet - att förhandla fram villkor för andras användning av materialet.
Ersättningen är alltså en fråga för de inblandade parterna att komma överens om. Direktivet är nu antaget, och Sverige är därmed skyldigt att genomföra det. Vid genomförandet bör bestämmelserna naturligtvis utformas med hänsyn till det som nu sagts och även i övrigt för att tillgodose allmänna och enskildas befogade intressen, även om det inte är möjligt att i detta skede ta ställning till enskilda detaljer. Genomförandet av direktivet i svensk rätt kommer nu att påbörjas, och regeringen kommer självklart att återkomma till riksdagen i den här frågan.