Sven-Erik Österberg (S):
Den här regeringen som arbetsmarknadsministern tillhör har valt att säga att allt som inte går rätt väg i Sverige är finanskrisens fel. När arbetsmarknadsministerns kollega finansministern är här säger han att Sverige har klarat krisen bättre än de flesta andra länder i Europa.
Beror det faktum att jobben har blivit färre i Sverige på krisen borde väl arbetslösheten inte öka mer i Sverige än i de länder där krisen har slagit hårdare. Det är någonting som inte hänger ihop i resonemanget. Det är inte så enkelt, och det går inte längre att bara skylla på finanskrisen när det gäller jobben. Vi har en arbetslöshet som ligger i nivå med Finlands, vilket är historiskt sensationellt. Det har inte hänt i modern tid.
Vi ser att Tyskland, som är ett med Sverige jämförbart land, har betydligt lägre arbetslöshet än Sverige. Det kan man inte bara skylla på att krisen skulle ha varit mildare i Tyskland än i Sverige. Det hänger inte ihop. Jag såg att SCB har en statistik där man bedömer att ungefär 92 000 över huvud taget inte söker jobb men som ändå skulle kunna göra det, många av det skälet att de inte anser att det ens finns någon chans. Det finns ett mörkertal där.
Man vet av erfarenhet att när konjunkturen vänder börjar många söka sig till arbetsmarknaden, för då tror man att det finns en chans. Det där är också någonting man måste ha en beredskap för när man planerar framöver. Arbetsmarknadsministern skulle ta emot 10 enligt Lyftet. Kommer Anders Borg att ta emot 40 på Finansdepartementet?
Följer man upp, och är man lika lojal i hela regeringen? Jag förstår att arbetsmarknadsministern gör allt för att leva upp till det mål som han själv har satt upp. Men hur fungerar det i övrigt i regeringen? SMHI skulle ta emot 3 000 - är detta sant? Det är inte en så stor myndighet. Vad ska alla göra? Blir det någon kvalitet i det, eller ska alla ut med en termometer och mäta temperaturen på olika ställen i landet? Vad är det som händer?
Vad jag är ute efter är att det måste vara meningsfullt och ge något resultat. Jag vill backa till de debatter vi haft förut. Att vi hamnat här beror på att man har misskött politiken under den här perioden. Jag har sagt det många gånger förut. Arbetsmarknadsministern sade inledningsvis: Nu ska vi jobba, nu ska vi inte gå i skolan. Det säger en hel del. All forskning och erfarenhet på området visar att bästa sättet att komma tillbaka till jobb är att se till man får en kompetensutbildning.
Många av frågorna hör till sådant vi ska debattera lite senare här, som ungdomsarbetslösheten. Vi ser att det är väldigt många som saknar ordentlig gymnasieutbildning och yrkesutbildning. Det hjälper inte med att bara få en praktikplats. Det är inte sämre än att inte göra någonting, det ska jag inte säga, men grundfaktum är ändå att ungdomarna måste rustas bättre.
Vi måste se till att de har bättre på fötterna, se till att de får en utbildning som är relevant och där efterfrågan på arbetskraft kommer att komma när konjunkturen väl vänder. Vi vet att det är så. Då hjälper det inte bara med praktik i sådana här våldsamma volymer. Det måste kombineras med arbetsmarknadsutbildning eller kompetenshöjning.
Då är jag tillbaka till det jag sade förut: Jag tror att arbetsmarknadsministern, när han blir ärlig någon gång och skriver sina memoarer i framtiden, kommer att säga att han var chockad i början av året när han såg vilka volymer det var. Vad händer i det här läget? Det är en desperat handling att gå ut med så våldsamma volymer direkt mot myndigheterna. Så pratar man om att säkerställa kvaliteten. Av erfarenhet vet jag själv att det är jobbigt att få ut så stora volymer.
Det gäller att få allt att fungera, och det gäller att se till att det finns resurser så att man får kvalitet. Jag är rädd att det blir väldigt låg kvalitet i den här verksamheten när man hastar fram med så våldsamt stora volymer.