KBLab/rixvox huggingface dataset:
Åsa Torstensson (C):
Jag upprepar följande: I åtgärdsplanen står det att vi kommer att gå vidare med en ytterligare fördjupning och analys av höghastighetsspår. Det är den utredningen som vi nu arbetar vidare med i syfte att kvalitetssäkra och analysera Gunnar Malms underlag.
Det gör vi av den anledningen att jag har respekt för att detta är stora investeringar.
Jag är oerhört tydlig och noga med, till skillnad mot det som Lena Hallengren hänvisar till i oppositionsbudgeten, att vi ska ha en finansiering och ett samlat beslut så att vi är införstådda med vad det är för insatser och investeringar som vi går vidare med och hur detta ska se ut.
Det är därför som utredaren behöver gå vidare med Gunnar Malms underlag. Jag hoppas att detta underlag är det som vi kan hantera under kommande mandatperiod. Det hjälper inte, Lena Hallengren, att ge en massa löften och i opposition hänvisa till hur finansieringen ska se ut.
Jag vet hur det såg ut efter tolv år med en socialdemokratisk regering när det gäller alla löften runt om i landet och brist på finansiering. Man sköt stora projekt framför sig undan för undan.
Jag har ambitionen att vi ska ha ett mycket tydligt och samlat underlag så att vi vet hur finansieringen ska gå till och vad olika delar i Sverige kan förvänta sig av en sådan investering.
Åsa Torstensson (C):
Pia Nilsson har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att människor och företag ska erbjudas effektiva och klimatsäkra transporter även fortsättningsvis i Bergslagen. Jag håller med Pia Nilsson om att det är betydelsefullt att det finns ett bra utbud av persontrafik på järnväg även på platser där det inte är företagsekonomiskt lönsamt att bedriva sådan trafik.
Riksdagen har sedan många år ställt sig bakom principen om att interregional kollektivtrafik i första hand ska tillhandahållas av kommersiella kollektivtrafikföretag.
För att se till att det finns en grundläggande tillgänglighet i den interregionala kollektiva persontrafiken även där den kommersiella bärkraften saknas finns anslaget för trafikavtal, vilket uppgår till omkring 900 miljoner kronor per år. Rikstrafikens uppdrag är att med hjälp av anslaget för trafikavtal göra insatser för interregional kollektivtrafik där det inte finns möjligheter att driva trafiken kommersiellt.
Myndigheten har i dag ett avtal med de regionala trafikhuvudmännens gemensamma bolag Tåg i Bergslagen om persontrafik på järnväg i Bergslagen. Det nuvarande avtalet mellan Rikstrafiken och Tåg i Bergslagen sträcker sig fram till december 2011. Jag har blivit informerad om att myndigheten har gjort en utredning som visar att det finns brister i den långväga kollektivtrafiken i Bergslagen.
Slutsatsen från utredningen är att bristerna i tillgängligheten motiverar en fortsatt statlig ersättning för viss tågtrafik även efter 2011. Rikstrafikens avsikt är därför att ge ekonomisk ersättning för vissa av regionens tåglinjer genom ett avtal med Tåg i Bergslagen.
Innan avtal sluts med Tåg i Bergslagen om fortsatt statlig ersättning för trafiken har Rikstrafiken valt att undersöka om det finns företag som planerar eller har intresse av att driva trafik på kommersiella grunder i det aktuella området. Undersökningen görs mot bakgrund av att den svenska järnvägsmarknaden för persontransporter helt öppnas för konkurrens i oktober 2010.
Erfarenheten från linjen mellan Uppsala och Norrköping visar att det kan finnas intresse för kommersiell drift av järnvägstrafik. Om inget intresse för kommersiell trafik finns kommer Rikstrafiken att betala ut ersättning till ett kollektivtrafikföretag via Tåg i Bergslagen. Det åligger Rikstrafiken att kontinuerligt ompröva vilken trafik myndigheten engagerar sig i för att uppnå en grundläggande tillgänglighet med interregionala färdmedel runt om i landet.
Jag avser inte att vidta några särskilda åtgärder för trafiken i Bergslagen.
Åsa Torstensson (C):
Det är ett snabbt svar, och om jag hade väntat någon dag till hade svaret också innehållit det besked som Pia Nilsson kanske redan har fått, nämligen att Rikstrafiken har beslutat om storleken på det kommande stödet till Tåg i Bergslagen efter 2011.
Det kommer att uppgå till 37 miljoner. Jag vill göra en historisk återkoppling. Rikstrafiken har sedan många år tillbaka, det vill säga före min tid som ansvarig, tagit tag i detta. I mitten av förra decenniet betalade Rikstrafiken ca 60 miljoner kronor per år för trafiken.
Det innebar i praktiken att Rikstrafiken betalade hela nettokostnaden för trafiken. Jag vill vara tydlig med detta. Det är naturligtvis något som också kommunerna i regionen är mycket medvetna om. Eftersom trafikhuvudmännen har ansvaret för de dagliga pendlingsresorna ansågs det vara en orimligt hög ersättning. Därför har ersättningen till Tåg i Bergslagen trappats ned successivt.
De kommande åren efter 2011 kommer den att vara 37 miljoner. Att Rikstrafiken har dragit ned ersättningen till järnvägstrafiken i Bergslagen handlar om, vilket är det historiska perspektivet, att det ska vara en rimlig fördelning mellan staten å ena sidan och kommuner och landsting å den andra sidan för trafik som betjänar såväl pendlingsresandet som sällanresandet.
Det handlar också om att Rikstrafiken under ett antal år strävat efter att olika delar av landet ska hanteras ungefär likvärdigt. Även om Rikstrafikens ersättning har minskat kommer man att fortsätta att ta ansvaret för den interregionala tillgängligheten med kollektivtrafik.
Det beslut som man nu har fattat är vad som kommer att gälla efter 2011.
Åsa Torstensson (C):
Jag tror att trafikhuvudmännen är mycket medvetna om att det är de som har ansvaret för de dagliga pendlingsresorna. Dessutom har vi den här hanteringen av avtalet där Rikstrafiken träder in och tar sitt ansvar för att både pendlingsresandet och sällanresandet ska fungera. Därför har man gjort den här översynen.
Det var en orimlighet i avtalet när Rikstrafiken betalade hela trafiken fast det var trafikhuvudmännens ansvar. Jag hänvisar till den information jag har fått när det gäller den summa jag har angett.
Det är 37,2 miljoner som kommer att gälla under fem år efter 2011, eftersom avtalet löper ut i december 2011. Jag kan inte svara på Pia Nilssons direkta fråga om en given linjen.
Jag kan i dag inte säga vilka linjer som ingår i avtalet med Tåg i Bergslagen, men det kommer att vara andra linjer som kommer att ingå i det avtal som Rikstrafiken träffar tillsammans med Tåg i Bergslagen.
Åsa Torstensson (C):
Pia Nilsson kan föra debatten tillbaka till 60 miljoner. Det är därför jag är så noga med att återkomma till historieskrivningen där Rikstrafiken före min tid de facto hade till uppgift att gå igenom avtalen. Där betalades i princip hela nettokostnaden från Rikstrafiken. Det är inte rimligt eftersom trafikhuvudmännen har ansvaret för de dagliga pendlingsresorna.
Det var därför som en del av detta ansågs vara en orimligt hög ersättning. Man har sett över avtalen, allt i syfte att det ska se ungefär likadant ut med samma premisser i hela landet. Jag återkommer till de specifika linjerna. Avtalet med Rikstrafiken är ett avtal mellan Tåg i Bergslagen och Rikstrafiken. Nu pekar Pia Nilsson ut en specifik linje.
Mitt svar är att Rikstrafiken tillsammans med Tåg i Bergslagen kommer att ingå ett avtal. I det avtalet finns ett antal linjer utpekade. För detta får man en ersättning motsvarande över 37 miljoner efter 2011.
Åsa Torstensson (C):
Christina Axelsson har frågat mig vilka initiativ jag avser att vidta för att komma till rätta med den sortens principiella frågor som finansieringen av en ny Skurubro är ett exempel på. Christina Axelsson menar att det skapar problem när olika kommuner inte är villiga till samma finansieringslösning. Detta kan, enligt Christina Axelsson, exemplifieras med att Nacka kommun vill införa vägavgifter på den nya Skurubron medan Värmdö kommun motsätter sig avgiftsuttaget.
Utökade möjligheter till medfinansiering och ökat regionalt inflytande tillhör de viktigaste förändringarna som regeringen har genomfört i förhållande till tidigare planeringsomgångar. Medfinansiering från kommuner och privata aktörer ökar utrymmet för angelägna åtgärder. Det är viktigt att framhålla att medfinansiering är en frivillig uppgift för företag, kommuner och landsting.
Det är därmed också viktigt att beslut om medfinansiering kommer fram genom lokala och regionala diskussioner och överenskommelser. Byggandet av den nya bron över Skurusundet ingick i det förslag till länsplan för regional transportinfrastruktur för perioden 2010-2021 som Stockholms län presenterade i november 2009. Enligt förslaget ska den nya Skurubron delvis finansieras med vägavgifter.
Baserat på förslaget har regeringen fastställt den ekonomiska ramen för länsplanen. Länsplanens innehåll har dock slutligen fastställts av Länsstyrelsen i Stockholms län - vad gäller Skurubron med förbehåll för att riksdagen godkänner lånefinansiering av investeringen. Utgångspunkten för åtgärdsplaneringen i Stockholms län har varit den Stockholmsförhandling som leddes av Carl Cederschiöld.
Det bör ha gett goda möjligheter för avvägning mellan olika intressen inom länet. Beslut om vägavgifter kan inte slutligt fattas vare sig av en enskild kommun eller av ett län. Finansieringslösningen för Skurubron innebär att investeringen under byggtiden finansieras genom lån i Riksgäldskontoret. När bron öppnas för trafik ska avgifter tas ut av trafikanterna. Avgifterna används för att betala amortering och räntekostnader för lånet.
Lånedelen av finansieringen kräver beslut av riksdagen. Regeringen har därför i vårtilläggsbudgeten för 2010 lämnat förslag som möjliggör detta. Beslut om själva avgiftsuttaget fattas av regeringen i form av en förordning. Slutligen vill jag lyfta fram att avgift endast föreslås för passage över den nya bron. Passage över den nuvarande Skurubron kommer fortsatt att vara avgiftsfri.
Åsa Torstensson (C):
Tack, Christina Axelsson, för interpellationen. Den visar åter skillnaden mellan oppositionens och regeringens syn på infrastruktur i Stockholm.
Vi har skapat stora möjligheter, via Carl Cederschiölds arbete, att knyta ihop Stockholmsregionen och skapa förutsättningar för väg- och järnvägsinfrastruktur och en förstärkning av kollektivtrafiken i regionen.
Precis som Christina Axelsson också säger är det ett tydligt regionalt ansvar. Kommunernas delaktighet ligger som grund för regeringens ställningstagande.
Regionen har naturligtvis ett ansvar att knyta ihop det till ett förslag, och det var regionens förslag att Skurubron skulle vara med i paketet i syfte att skapa möjlighet att finansiera Skurubron. Det är det underlaget som regeringen har valt att gå på.
Det ser jag i allra högsta grad som ett tydligt demokratiskt arbete. Det arbetssättet är avgörande för att Stockholm får resultat av de här stora satsningarna på att förbättra all infrastruktur här.
Åsa Torstensson (C):
Jag har hela tiden varit tydlig med att medfinansieringen är ett resultat av en överenskommelse efter en lokal och regional diskussion. Så är det med Skurubron. Byggandet av den nya bron ingick i det förslag till länsplan för regional transportinfrastruktur för perioden 2010-2021 som det beslutades om.
Det är det underlaget som Stockholms län presenterade i höstas, 2009. Enligt det förslaget ska Skurubron finansieras med vägavgifter. Med det underlaget har regeringen fastställt den ekonomiska ramen för länsplanen. Underlag för länsplan har alltså Stockholms län presenterat och lämnat ifrån sig.
Därefter har regeringen fastställt den ekonomiska ramen för länsplanen. Länsplanen har slutligen fastställts av Länsstyrelsen i Stockholms län. Där finns det ett förbehåll för Skurubron, att riksdagen ska godkänna en lånefinansiering av den investeringen. Det kommer upp för beslut i riksdagen om någon vecka.
Åsa Torstensson (C):
När vi har pratat om medfinansiering har jag varit tydlig med att det förutsätter delaktighet från kommuner och regioner, som har att ta ställning till medfinansieringsfrågan. Så har skett. Länsstyrelsen ansvarar för länsplanen. Det är regionen som är ansvarig för vilka projekt och objekt det ska vara och hur finansieringen ska gå till.
Med utgångspunkt i Carl Cederschiölds gedigna arbete i och kring Stockholm kommer regeringen tillsammans med kommuner och regionen att lägga fram förslag för beslut om en stor satsning för väg, järnväg och kollektivtrafik, på ett sätt som oppositionen inte kan möta.
Oppositionen kan inte heller ge svar på vad stockholmarna kan förvänta sig av oppositionen.
Åsa Torstensson (C):
Vad gäller konstitutionsutskottets förslag om snabbare omval finns det inga skiljelinjer mellan partierna. Men jag vill ändå betona vikten av att KU13:s tillkännagivande leder just till konkreta förslag i frågor kring omvalsförfarandet. Det gäller till exempel en given tidsfrist.
Efter 2010 års val kom det ovanligt många överklaganden till Valprövningsnämnden. Den 11 februari 2011 beslöt Valprövningsnämnden att omval i regionen i Västra Götaland och i en valkrets i Örebro kommun skulle genomföras. Omvalet skedde den 15 maj. Omvalet genomfördes alltså åtta månader efter ordinarie valdag.
Det kunde konstateras redan under omvalskampanjen, och sedan efter att omvalet genomförts, att det var en alldeles för lång tid för att väljaren ens skulle kunna komma ihåg vilket fel som hade begåtts och varför det var så viktigt att återigen gå till valurnorna. De hade ju redan gjort detta en gång.
Jag vet detta eftersom jag själv var aktiv i omvalskampanjen och lade mycket kraft på att just samtala om sambandet mellan de fel som begåtts och det omval som skulle genomföras. Det blev också en efterföljande debatt om att det egentligen borde ha kallats nyval, eftersom förutsättningarna hade förändrats för detta omval.
Själva tidpunkten för omvalet har mycket stor betydelse för väljarens tilltro till både själva valet och valsystemet. Det är fler som har betonat det. Det handlar också om att man som väljare ska förstå och känna tilltro till att omvalet faktiskt har betydelse.
Det är viktigt att själva prövningen av om fel begåtts i valet hanteras på så sätt att både den som har överklagat och därefter väljaren vid ett eventuellt beslut om omval förstår och känner sambandet mellan att felet har begåtts i valet och att omvalet genomförs. Det är viktigt att ha ett regelverk som anpassas så att förutsättningarna för omvalet är i princip desamma som för det ordinarie valet.
Det gäller till exempel röstlängd, valsedlar, partier och kandidater. Det är också, enligt utskottets mening, på sin plats att Valprövningsnämndens beredningsorganisation förstärks. Det ligger, som tidigare har nämnts, på Riksdagsförvaltningens eget ansvar. De resurser som Valprövningsnämnden behöver måste ställas till dess förfogande.
Utskottet framhåller att Valprövningsnämndens arbete med överprövning av val är av utomordentligt stor betydelse för förtroendet för demokratin och därför måste ges högsta prioritet. På så sätt har man också möjligheter från nämndens sida att just hantera själva överklagandeprocessen på kortare tid. Herr ålderspresident!
Jag vill avslutningsvis säga att jag ställer mig bakom Billy Gustafssons hänvisning till att det vore logiskt att tillföra den sittande vallagskommittén ett tilläggsdirektiv. Även om det inte är det vi hanterar här kan jag bekräfta att jag tycker att det var ett klokt resonemang. I övrigt yrkar jag bifall till förslaget i KU13.
Kaj Nordquist (S):
Tack fru utrikesminister för svaret. För mig, liksom för många andra som är politiskt aktiva nuförtiden, spelar årtalet 1989 en central roll. Det året ändrades förutsättningarna för politik i Europa. Helt plötsligt var många länder som länge hade varit diktaturer inte längre diktaturer utan omvandlades till demokratier. Det var en process som efteråt kunde se ut som om det hade varit ganska självklart att det skulle bli så.
Men så var inte förhållandena de 30 år som föregick. Tvärtom såg man fram emot en framtid med ett delat Europa, ett demokratiskt respektive diktatoriskt Europa. Det här manifesterades slutgiltigt förra året när tio medlemmar från den gamla sovjetiska sfären anslöt sig till Europeiska unionen. Det här gör att jag tror att man inte ska resignera därför att vissa länder är diktaturer.
Det gäller att se vilka problem som finns men också försöka hitta möjligheter till lösningar. Det är precis som den gamla konflikten mellan Israel och Palestina, som ibland verkar helt hopplös. Åren går, och vad händer egentligen? Där finns positiva tecken, som Genèveinitiativet. Det är samma sak här. Det har varit en militärdiktatur väldigt länge i Burma. Situationen har varit tröstlös väldigt länge.
Men egentligen finns det möjligheter, bland annat inom Burma självt. Man genomförde faktiskt ett fritt val 1990. Resultatet av det var ganska självklart. Det var faktiskt en enorm seger för den demokratiska opposition som fanns. Det finns också positiva möjligheter i närområdet kring Burma.
Man måste fundera över olika saker, till exempel att det inte är någon självklarhet att de stormakter som finns i närheten, Kina, Indien och Japan, för evigt ser det som en stor poäng att folket i Burma förtrycks. Det kan mycket väl hända att åtminstone en eller två av dem ser det som positivt med demokratisk utveckling. Det är ingen självklarhet att USA, Ryssland eller EU ser det som en poäng med en diktatur i Burma. EU protesterar, precis som utrikesministern tog fram.
USA kommer under nästa år inte att ta emot representanter från Asean om Burma blir ordförande i Asean. Jag vet inte vad Rysslands uppfattning är i detta, men jag har svårt att se att de skulle se någon större poäng med att Burma är en diktatur.
Det finns framför allt något som är väldigt positivt, nämligen det stora engagemang som finns hos parlamentariker både i små stater i närheten av Burma men också i Europeiska unionen och i Kanada. Därför välkomnar jag alla initiativ kring detta. Men hur kan vi gå vidare? Det är precis som utrikesministern avslutade med att säga, nämligen att tyvärr har sanktionerna än så länge inte fungerat.
Nyamko Sabuni (L):
Jag kan bara konstatera att jag inte riktigt har fått svar på mina frågor. Mina frågor var: Hur ser ministern på de drabbades villkor i vården, och vilka åtgärder ämnar hon vidta för att förbättra de drabbades livssituation? Förra ministern, Lars Engqvist, avböjde att svara på interpellationen på våren 2003 med hänvisning till kommande SBU-rapport. Nu har den kommit, och jag kan konstatera att regeringens svar, trots detta, verkar utebli.
Rapporten från SBU är central, och den är glasklar på en punkt, nämligen när det gäller konstaterandet att patienter med osteoporosfrakturer är en underbehandlad grupp vad gäller läkemedel och andra åtgärder för att förebygga nya frakturer. Vidare konstaterar SBU att diagnosen osteoporos sällan finns med vare sig vid in- eller utskrivning av höftfrakturpatienter.
Eftersom Läkemedelsverket redan har utarbetat rekommendationer för behandling av osteoporos är ministern inte beredd att vidta några ytterligare åtgärder. Vad ministern här missar är att det inte är mediciner eller kunskaper om hur man behandlar och förebygger osteoporos som saknas. Vad som saknas är att diagnosen sällan ställs. Redskap för att ställa diagnosen finns inte på vårdplatserna.
Endast 15 % av patienterna med osteoporos erbjuds bentäthetsmätning - och endast 14 % av patienterna i riskgruppen. Hälso- och sjukvårdsministern nämner i sitt svar att det finns exempel på att vissa sjukvårdshuvudmän har påbörjat ett förändringsarbete. Det är mycket positivt, och jag är mycket intresserad av att få reda på var detta sker och vad det är för positiv utveckling som här avses.
Vidare nämner ministern i sitt svar exempel på bra samarbete mellan ortopedi och primärvård. Vad är det mer precist som här avses? Läkemedelsverket, precis som SBU, skriver i sina behandlingsrekommendationer att farmakologisk behandling av osteoporos i det fall patienten löper stor risk för frakturer är kostnadseffektiv.
Det innebär inte bara att vi, om vi kan diagnostisera osteoporospatienter så att vi kan ge dem adekvat vård, sparar på mänskligt lidande, utan det är också bra ur ett samhällsekonomiskt perspektiv. Återigen undrar jag hur ministern ser på de osteoporosdrabbades situation inom vården och vilka åtgärder hon ämnar vidta för att skapa förutsättningar och möjligheter för fler att få rätt diagnos på sin åkomma, så att de kan få behandling därefter.
Nyamko Sabuni (L):
Det är oacceptabelt, säger Ylva Johansson. 70 000 människor drabbas årligen av sjukdomen. Jag skulle vilja att ministern var ännu hårdare och här gav uttryck för en otillfredsställelse med situationen, att ministern tydligt deklarerar att det finns en förväntan från regeringen på sjukvårdshuvudmännen att de ska se till att de som drabbats och lider av osteoporos får rätt diagnos och rätt behandling. I dag råder närmast en förvirring i Sjukvårds-Sverige.
Det finns så många direktiv, råd och rekommendationer från olika håll. Läkemedelsförmånsnämnden, Socialstyrelsen, Läkemedelsverket, SBU och enskilda landsting har alla egna formuleringar. Vem ska den enskilda läkaren och patienten lita på? Vad är det som gäller? Det saknas en linje och konsekvens. Det är det jag menar kunde vara ministerns ansvar, att se till att det blir gjort. Patienterna kommer i kläm.
Det är anmärkningsvärt att det är så passivt och sker så lite ute i vården när det rör osteoporos när vi vet att det finns så enormt stora hälsoekonomiska vinster att göra på att ge behandling och satsa mer på förebyggande arbete. Det är klart att man kan säga att folk borde dricka mindre, inte röka och motionera mer, men vi vet att det görs hela tiden. Folk motionerar inte, folk dricker och röker och vi kommer att få patienter med osteoporos. Då är det viktiga vad vi gör för dem som drabbas.
Patienter har kunnat komma med både två och tre frakturer utan att de fått någon diagnos, det vill säga rätt namn på sin sjukdom. Anser ministern detta vara acceptabelt?
Nyamko Sabuni (L):
Det är jättebra att ministern nämner att det kommer att behövas mer resurser till vården för att kunna upprätthålla möjligheten att ge de drabbade diagnos. Som sagt är det i många landsting apparaterna för att diagnostisera som saknas, inte minst i Norrland. Avslutningsvis vill jag säga att när det gäller trafiken satsas det enorma pengar på förebyggande åtgärder för att minska olyckor och rädda liv. Statliga pengar går till annonskampanjer längs Sveriges motorvägar.
När det däremot gäller fallolyckor gör man inte så mycket. Vi vet att flera gamla människor ramlar i sina egna hem, och dessa frakturer kostar samhället 5 miljarder kronor varje år. Det är också fler människor som dör av frakturer än som dör i trafiken. Ändå ser vi inga kampanjer för att förebygga dessa olyckor. Vad tycker ministern om det?
Nyamko Sabuni (L):
För det första är det inte sant, Inger Davidson, att ni inte motsätter er bättre kontroller och bättre tillståndsregler. I det gemensamma program som vi nu har i alliansen är det just kd som har sett till att det som jag nu läste upp - och som Folkpartiet ville och deklarerade - inte kom med. Det ledde också till att Folkpartiet var redo att lägga förslagen i en byrålåda. Nu har jag stoppat den utvecklingen, för jag är övertygad om att när ett parti prioriterar en fråga så är det stort.
Vi har ju sett vad Miljöpartiet har lyckats med. De prioriterade friåret, och det gick igenom. Kunde någon vänta sig det? Den dagen de bestämmer sig för att prioritera medborgarlön kommer det också att gå igenom. För mig är det viktigt att mitt parti står upp för de liberala värderingarna också när det gäller skolan. Det handlar inte bara om valfrihet. Mångfald har också en gräns.
För det andra anses konventioner om mänskliga rättigheter vara mer riktgivande i förhållande till barnkonventioner och kvinnokonventioner. Det är det som är problemet.
När barnkonventionen säger att barnen har rätt till religionsfrihet så säger samtidigt den europeiska konventionen att föräldrar ändå har rätt att sätta sina barn i skolor som tvingar barnen in i föräldrarnas övertygelse. Det är den du väljer. Jag väljer barnens konvention. Du väljer föräldrarnas rätt. Det är där vi skiljer oss åt.