Jan Ericson (M):
Jag vill redan nu meddela att jag kommer att överskrida anmäld talartid något. Fru talman! Världsekonomin befinner sig just nu i en stark högkonjunktur, och Sverige har haft en stark konjunktur i flera år. Det betyder ökande skatteintäkter, vilket gynnar kommunsektorn. Man redovisade goda resultat för 2016, och inget tyder på att 2017 blir så mycket sämre. De svenska kommunerna och landstingen har nu haft en lång rad av år med goda överskott.
Resultatet för kommunsektorn som helhet har varit positivt ända sedan 2004. Till och med under krisåren från 2009 och framåt redovisade kommunsektorn ett samlat överskott varje år. Detta berodde på Alliansens ansvarsfulla politik, som gjorde det möjligt att tillföra kommunerna stora extra tillskott under krisåren för att trygga välfärden. Att kommunerna slapp tillfälliga nedskärningar under dessa år har man stor glädje av i dag.
Samtidigt finns det skäl att påminna om att högkonjunkturer aldrig varar för evigt. Det är i goda tider man ska rusta landet och kommunerna för att bli motståndskraftiga mot sämre tider. Här finns det anledning att vara mycket bekymrad. Jag ska göra fem nedslag i frågor jag som ser som centrala för kommunernas framtida ekonomi. Fru talman! För det första har vi trots högkonjunkturen stora obalanser i kommunernas ekonomi och växande beroende av statsbidrag.
Man skulle ju kunna tro att kommunsektorn mitt under en stark högkonjunktur skulle redovisa betydligt större överskott än tidigare år. Men så ser det inte ut. Slutsatsen är att kommunerna helt enkelt använder de ökade skatteintäkterna för att bygga ut verksamhet och öka de löpande kostnaderna. Detta i sig är ett hot när konjunkturen vänder nedåt. Då har man byggt upp en kostnadsmassa som man sedan inte kan täcka med skatteintäkter och befintliga statsbidrag.
SKL, Sveriges Kommuner och Landsting, redovisade i en rapport 2016 hur det under Alliansens regeringstid rådde balans mellan skatteintäkter och utgifter för kommunsektorn och att kommunsektorn då också redovisade stabila överskott, även under krisåren. Men de senaste åren har obalanserna ökat. Utan ökade statsbidrag skulle man inte klara verksamheten, inte ens i dagens högkonjunktur. I längden kan man aldrig klara kommunernas ekonomi bara genom ständigt höjda statsbidrag.
Staten har dessutom stora utmaningar med att finansiera ökade resurser till polis, försvar, infrastruktur och andra viktiga centrala samhällsfunktioner. Utrymmet att ständigt öka statsbidragen till kommunerna är begränsat. Grunden för en stark kommunal ekonomi är i stället att vi får fler företag och fler jobb i privat sektor. Det är dessa skattemedel som skapar alla resurser till välfärd och annan kommunal verksamhet.
Att regeringen nu driver en politik som inte tar denna fråga på allvar är därför allvarligt. Det behövs också tydligare fokus på att kostnaderna i bidragssystemen ska minska och att vi ska få en bättre kontroll på migrationskostnaderna. Även där saknar vi handlingskraft från regeringens sida. Fru talman! För det andra har vi i dag en demografisk situation som kommer att medföra allt större resursbehov i framtiden.
När både andelen unga och andelen äldre ökar framöver, samtidigt som vi ska hantera en omfattande migration, kommer samhällets kostnader för välfärden att öka. Om vi inte kan hantera det klokt kommer kraftiga skattehöjningar att bli den enda lösningen. Det är ingen bra idé i ett land som redan har bland världens högsta skatter. Dessutom slår kommunalskatten, som vi vet, extra hårt mot dem med lägre inkomster. En väg för kommunerna att hantera stigande kostnader är att prioritera bättre.
Är verkligen all annan kommunal verksamhet viktigare att satsa på än skolan och omsorgen, eller kan man prioritera bort mindre viktiga saker? Det är också en myt att kvaliteten i välfärden endast avgörs av hur mycket pengar man förbrukar. I en analys av tidningen Dagens Samhälle visade man nyligen att kvaliteten och nöjdheten inom äldreomsorg och hemtjänst helt saknade koppling till kostnadsnivån.
Det var minst lika högt betyg till den verksamhet som bedrevs av kommunerna med lägst kostnad som av dem med högst kostnad. Det finns också intressanta analyser som visar att om alla kommuner skulle prestera lika bra på varje område som de bästa gör skulle man klara stora utbyggnader av välfärden utan skattehöjningar.
Skulle man dessutom lyckas uppnå en årlig produktivitetstillväxt på en halv procentenhet skulle man faktiskt kunna finansiera hela den framtida välfärden utan skattehöjningar. Ett allvarligt hot mot effektiviseringar och produktivitetstillväxt är dock den hotande regleringen av vinster i välfärdsföretag. Den skulle direkt motverka just effektivisering och nytänkande inom välfärden, minska konkurrensen och på sikt medföra höjda skatter.
I stället borde vi aktivt från politisk sida gynna framväxten av alternativ och mångfald inom välfärden. Det bidrar till en ökad kvalitet och ett förbättrat resursutnyttjande. Fru talman! För det tredje har vi bara sett början på kostnaderna för det stora asylmottagandet. En del kommuner - det gäller framför allt glesbygdskommuner och bruksorter - har varit mycket positiva till att ta emot många nyanlända för att fylla sina tomma hus och öka sin befolkning.
Statsbidrag täcker kostnaderna i två år. Men nu växer oron i många av dessa kommuner i takt med att statsbidragen upphör och att kommunerna själva får ta över försörjningsansvaret samtidigt som man får växande kostnader inom exempelvis skola och socialtjänst. Vad kommer att hända med dessa kommuner om de nyanlända inte kan försörja sig själva? Det fanns ju en orsak till att det var gott om tomma bostäder - det fanns för få jobb att erbjuda, varför människor flyttade från orten. Nu har man en utmaning att hantera den här situationen.
Fru talman! För det fjärde måste kommunerna få större frihet att göra sina egna prioriteringar. SKL har länge varnat för risken med en allt större andel riktade statsbidrag som inte alltid kan utnyttjas effektivt av kommunerna. Trots regeringens hållning att minska andelen riktade statsbidrag till förmån för generella statsbidrag har de i stället ökat. Från moderat sida vill vi se en förändring av detta. Vi vill också att syftet med riktade statsbidrag blir tydligare.
Vi tror att kloka kommunpolitiker oftast vet bäst vad man behöver satsa mer på. Att regeringen nu ökar de generella statsbidragens andel något är välkommet, men det räcker inte. Fru talman! För det femte borde kommunsektorn oroa sig ordentligt för hur staten agerar i högkonjunktur. Staten är i praktiken den sista garanten för den svenska välfärden om kommunerna inte klarar sina åtaganden.
Men då måste också staten samla i ladorna under goda tider för att kunna satsa i dåliga. När vi 2009 drabbades av finanskrisen på allvar hade Sverige ett bra utgångsläge. Vi hade en lägre arbetslöshet än i dag, vi hade större överskott i statsfinanserna än i dag och vi hade normala räntenivåer som gjorde det möjligt att med räntesänkningar stimulera ekonomin. I dag ser allt helt annorlunda ut. Vi har ett sämre utgångsläge om konjunkturen viker nedåt.
De kraftfulla stimulanser av kommunsektorn som Alliansen hade resurser till finns inte på samma sätt i dag. Arbetslösheten är högre, överskotten i statsfinanserna är mindre och räntan ligger redan på rekordlåga nivåer. Till detta kommer att vi har en stor mängd nyanlända som behöver försörjning tills de förhoppningsvis kommer ut på arbetsmarknaden. Alliansen lotsade Sverige genom den djupaste globala krisen sedan 1930-talet.
Vi gjorde det på ett sätt som väckte respekt och beundran i omvärlden. Vi klarade statsfinanserna, skyddade välfärden och minskade statsskulden. Arbetslösheten höll sig också inom hyfsat hanterbara nivåer, betydligt lägre än genomsnittet i EU. Dagens regering åker däremot räkmacka under en mycket stark global högkonjunktur, men lyckas sämre med jobben än omvärlden.
När Alliansen lämnade över regeringsmakten låg vi på 12:e plats i EU på listan över lägst arbetslöshet, och arbetslösheten låg hela 2,3 procentenheter under genomsnittet i EU. I dag har Sverige halkat ned till 15:e plats, och vår arbetslöshet är nu inte längre mycket lägre än EU-genomsnittet. Andra länder har helt enkelt utnyttjat högkonjunkturens positiva effekter klokare än Sverige.
Regeringen gasar när högkonjunkturen är stark. Det är sådant som skapar överhettning. Man slarvar bort högkonjunkturen genom att sprätta ut pengar till allt och alla i stället för att ta tag i de stora underliggande samhällsproblemen. Under mandatperioden höjs dessutom skatten med 60 miljarder kronor, varav 88 procent slår mot jobb, tillväxt och sparande.
Moderaterna menar att i stället för ökade bidrag och subventioner borde högkonjunkturen användas för att stärka de offentliga finanserna och samla i ladorna inför nästa lågkonjunktur. Dessutom borde vi genomföra långsiktiga reformer för bland annat integration, arbetsmarknad och välfärd. Det är helt centralt för att klara kommunernas ekonomi i framtiden. Fru talman! Låt mig slutligen nämna en helt annan fråga.
Före sommaren gav regeringen besked om att man skjuter till 195 miljoner som stöd till kommuner där det bor asylsökande ungdomar som fyller 18 år under asylprocessen, eller i vissa fall får sin ålder uppskriven. Tanken är god - med de extra pengarna vill man göra det möjligt för dessa ungdomar att bo kvar i kommunen och fortsätta sin skolgång i väntan på avgörandet i sina asylärenden. Det finns dock två allvarliga problem med bidraget.
För det första pekar SKL på att fördelningen av pengarna baseras på vilken kommun som är formell vistelsekommun, utan att ta hänsyn till var ungdomen i verkligheten bor. Ett stort antal kommuner har ensamkommande unga placerade utanför den egna kommunen, och det gör att en kommun kan belastas med kostnader samtidigt som en annan kommun får bidraget. Regeringen borde lyssna på SKL som i stället har begärt att man ska fördela pengarna efter vilken kommun som verkligen har kostnaderna.
Det andra problemet är att kommunerna saknar riktlinjer för hur det extra statsbidraget ska hanteras. I flera kommuner, bland annat min hemkommun Mark, har både kommunjurister och socialchefer ifrågasatt om det går att använda bidraget till angivet ändamål utan att det strider mot kommunallagens krav på likvärdig behandling av kommuninvånarna. En person som söker asyl som 18-åring hänvisas till ett asylboende och får dagersättning enligt reglerna för vuxna.
För en person under 18 år gäller helt andra regler för boende, dagersättning och omsorg. Om man ska ge unga som fyllt 18 år samma villkor och förmåner som de haft tidigare betyder det att vissa 18-åringar får helt andra förmåner och rättigheter än andra ungdomar i samma ålder. Att ta sådana kollektiva beslut utan individuell prövning strider sannolikt mot flera lagar.
Att inte regeringen gett några som helst riktlinjer till kommunerna hur man ska agera är oansvarigt. Nu agerar kommunerna olika, och ingen vet heller om man fattar lagliga beslut. Det är någonting som regeringen borde se över. Jag yrkar bifall till utskottets förslag och till våra reservationer.