KBLab/rixvox huggingface dataset:
Bosse Ringholm (S):
Vi riksdagsledamöter har möjlighet att via interpellationer, det så kallade interpellationsinstrumentet, ställa frågor till regeringen och statsråden för att debattera aktuella frågor. Det har jag också gjort. Att andra ledamöter sedan ställer frågor till oss interpellanter är kanske inte riktigt syftet med interpellationsinstrumentet, om inte fru talman har någon ny syn på hur man ska hantera det här instrumentet i fortsättningen.
Jag tycker att det är viktigt att notera att socialministern i sitt senaste inlägg sade att det på vissa områden kan finnas skäl att ha ett statligt eller gemensamt monopol. Då kan man undra vad det var för fel på det monopol vi har haft på apoteksområdet. Det var ju ett statligt, gemensamt ägt monopol. Det har funnits kritik mot att det har varit för lite öppethållande.
Det kan man ändra på genom olika beslut, som Lennart Axelsson sade nyss. Det drar naturligtvis mer kostnader om man har längre öppethållande och mer personal. Man kan säga att en del receptfria läkemedel kan hanteras på annat sätt än hittills. Det kan man också ändra på. Men det ändrar inte i grunden systemet att ha gemensamt ägda apotek som är till gagn för alla medborgare.
Det är ju nu en privatisering som sker av svenska apotek. Merparten svenska apotek privatiseras. När liberaler, som Göran Hägglund, inte riktigt vill erkänna att det handlar om privatisering väljer man att kalla det för avreglering eller omreglering. Det verkar som om man skäms över att privatisera. Man vill inte säga privatisering.
Det har en dålig klang för många människor eftersom man vet att privatisering ofta leder till att någon tjänar mycket pengar - i det här fallet på sjuka människors behov av läkemedel. Någon gör stora vinster på det här området i det ena eller andra ledet - grossistledet eller detaljistledet. I det här fallet gäller det kanske grossistledet ännu mer i framtiden. Det finns risker med all privatisering.
Därför försöker man döpa om det till avreglering och omreglering - som kejsarens nya kläder. Det är en privatisering som innebär stora risker för den enskilde och för staten i form av högre kostnader för läkemedel.
Bosse Ringholm (S):
Jag hade hoppats att statsrådet skulle undvika det här vanliga sättet att komma undan debatt genom att tala om kulturpolitik i största allmänhet, kultursatsningar och om andra kulturformer, för det är faktiskt inte det som min interpellation handlar om. Jag ville ha en diskussion, och jag tycker fortfarande att det finns utrymme för den diskussionen med statsrådet.
Jag undrar om statsrådet kan tänka sig att ta något särskilt initiativ när det gäller den här musikutredaren som statsrådet har tillsatt för att ge denne en vink om att ta upp jazzens ställning och se på vilket sätt man kan stärka jazzen i fortsättningen så att den får, kanske inte en likvärdig, för det är nog ett väldigt långt steg, men i varje fall en bättre behandling än vad den får i dagsläget.
Det är mil mellan det stöd som andra klassiska musikformer har och det lilla stöd som jazzen har som den rebelliska utbrytargenre den är. Den har en kortare historia då den uppstod i Amerika under 1800-talet. I internationella sammanhang har Sverige ett oerhört gott renommé och förtjänar det renomméet när det gäller jazzmusikens ställning internationellt.
Det skulle naturligtvis vara väldigt trevligt om vi också kunde visa från samhällets sida, från statens sida, att vi uppskattar det som jazzmusikerna och jazzmusiken gör. Jag ger fortfarande statsrådet en chans att i sitt nästa inlägg säga: Jag kommer att på något vis kommunicera med utredaren för att ge honom möjlighet att också lyfta fram jazzmusiken i fortsättningen.
Jag vet inte vilket tidsplan som utredaren har, men jag återkommer gärna till statsrådet om tre månader med en ny fråga om statsrådet har fått något förslag från utredaren som kan förbättra för jazzmusiken. Jag lovar alltså en fortsättning på vår jazzmusikdebatt om jag inte inom tre månader har sett något mer påtagligt bevis på att statsrådet har skickat signaler till utredaren och har fått ett förslag från utredaren om att stärka jazzen. En fortsättning lovas alltså så här före jul!
Bosse Ringholm (S):
Min interpellation handlar om EU-ländernas växande budgetunderskott och den oro jag känner för att många EU-länder i likhet med Sverige fortsätter med ofinansierade skattesänkningar. Det är en oro som delas bland annat av chefen för Europeiska centralbanken. Han har nyligen uttryckt samma oro. Anders Borg känner ingen som helst oro. Anders Borg tycker att man kan fortsätta med skattesänkningar, trots att man lånar till skattesänkningar.
Jag påminner Anders Borg om vad vi gjorde under upprensnings- och budgetsaneringsarbetet efter den förra borgerliga regeringen, Bildtregeringen, då den socialdemokratiska regeringen tvingades till kraftigt höjda skatter. En del av skatterna sade vi tydligt var tillfälliga skattehöjningar för att klara krisen under 90-talet. De pengarna skulle tillbaka till löntagaren den dag det fanns ekonomi för det. Därför återfördes pengarna.
Det var skattesänkningar, som Anders Borg säger. Det var egenavgifterna som återfördes till skattebetalarna. Detta gjordes när det fanns ett överskott, Anders Borg. Det var inte fråga om, som Anders Borg gör, att låna till skattesänkningar.
Anders Borg lånar till skattesänkningar i år, och han har lånat ihop till så mycket skattesänkningar att han har lyckats med den fantastiska prestationen att under dessa tre år - vi ser slutet av Anders Borgs period nu - har han gått från ett stort offentligt överskott till ett underskott i snart hundramiljardersklassen.
Han har gått från hög sysselsättning till lägre sysselsättning och en i stort sett fördubblad arbetslöshet. Det är uppenbart att Moderaterna som i den förra valrörelsen sade att man ville bli det nya arbetarpartiet i stället har blivit det nya bidragspartiet med höjda socialbidrag och lånade pengar till skattesänkningar - som inte ger några jobb.
Det nya bidragspartiet Moderaterna!
Bosse Ringholm (S):
Det är en händelse som ser ut som en tanke att, när regeringen inför riksdagen ska redovisa inriktningen på den nya Lissabonprocessen, den sociala sammanhållningen inte finns med. Nu säger Anders Borg att han inte tror att vare sig EU-kommissionen eller det nuvarande ordförandeskapet Spaniens så kallade tre vise män kommer att glömma bort den sociala sammanhållningen. Varför har då den svenska regeringen glömt bort den sociala sammanhållningen?
Det hade varit enkelt att säga att det var ett misstag att man glömde bort den. Men jag är inte säker på att det är ett misstag. Det är kanske en händelse som är medveten. Det finns naturligtvis många högerregeringar i Europa som inte lägger särskilt stor vikt vid den sociala sammanhållningen. Det framgår ganska tydligt också av Anders Borgs svar när han säger att han har varit med i den sociala dialogen i det europeiska sammanhanget.
Jag vet att den finns, men det var inte det jag frågade om. Jag frågade om på vilket sätt motsvarande dialog fanns här hemma. På vilket sätt har Anders Borg sett till att arbetsmarknadens parter har varit involverade i processen hittills, och på vilket sätt kommer deras synpunkter att tas till vara i fortsättningen?
Jag nämner den lilla skriften Europa efter Lissabon - lärdomar av Lissabonstrategin 2000-2009 från LO, TCO och Saco som ett exempel på vilka ambitioner de fackliga organisationerna i Sverige har på det här området. Därför ställde jag frågan: På vilket sätt är de svenska parterna på arbetsmarknaden involverade i regeringens arbete, och på vilket sätt har man tagit hänsyn till deras synpunkter? Dialogen på europeisk nivå vet jag finns, men jag skulle vilja höra vad som händer också på hemmaplan.
Jag är säker på att där kommer Anders Borg att möta kravet på att den sociala sammanhållningen inte bara ska vara kvar i Lissabonprocessen utan att den också, framför allt, ska graderas upp. Den har tyvärr förtvinat under senare år med allt fler högerregeringar i Europa.
Bosse Ringholm (S):
När näringsminister Maud Olofsson är trängd väljer hon att prata om andra saker, att inte svara på frågor eller att ställa frågor till oss andra som debatterar. Jag hade en ganska enkel fråga, Maud Olofsson.
Har Staffan Anger rätt när han säger att det nybildade bolaget Fouriertransform blev ett vanligt riskkapitalbolag, eller blev det ett riktigt stöd för fordonsindustrin? Maud Olofsson undviker att svara på den frågan. Det som har karakteriserat Maud Olofssons och den svenska regeringens agerande är att man först var oerhört passiv.
När alla länder ryckte ut till stöd för sina bilindustrier hänvisade man till marknader. När statsministern fick frågan om man kan ta regeringskontakt med den amerikanska regeringen sade han: Vi politiker kan inte hålla på med sådant där. Maud Olofsson, svara på frågan nu! Blev det ett riskkapitalbolag, eller blev det ett bolag som ska vara till stöd för fordonsindustrin?
Det vore bra om Maud Olofsson kunde redovisa för riksdagen i fortsättningen på vilket sätt de små länderna får ha samma villkor som de stora. Det är alldeles uppenbart att inte bara Tyskland utan också Frankrike och många andra har försökt och lyckats införa olika typer av statligt stöd utan att EU-kommissionen har reagerat särskilt mycket. Även om Maud Olofsson har tagit upp det här i konkurrensrådet har vi inte sett något resultat av det.
Jag skulle fortfarande vilja ha ett svar på det som var min huvudfråga i interpellationen men som jag inte fick något svar på: På vilket sätt kan man säga att alla länders, små som stora, bilindustrier har behandlats på ett korrekt och likasinnat sätt? Den frågan kvarstår, Maud Olofsson. Nu kan Maud Olofsson ägna sin sista tid åt att ställa frågor till mig, svara på eller tala om något helt annat.
Men frågan kvarstår: Kan Maud Olofsson redovisa att stora och små länders bilindustrier behandlas korrekt och på likartat sätt?
Bosse Ringholm (S):
Statsrådet Mats Odell säger i svaret på min interpellation att han är beredd att överväga ytterligare åtgärder när det gäller bonusarna i bank- och finansvärlden och att han är beredd att överväga en riskdifferentierad stabilitetsavgift, som är ett alternativ som har förts fram i debatten. Jag tackar för svaret. Jag måste säga, Mats Odell, att det för en gångs skull var ett svar där det fanns ett innehåll.
Jag kommer naturligtvis noga att följa upp om detta svar också leder till någon form av handling och åtgärd från regeringens och Mats Odells sida. För några dagar sedan skrev Svenska Dagbladet: Bonusgasen i botten. Resultatet har ingen betydelse. Storbankerna höjer bonusen ändå. Det är klart att det är illavarslande att det är så.
Trots att vi har haft en debatt under mycket lång tid om överdrivna bonusersättningar i banker och i finansinstitut men också i övriga bolag verkar det som att det har haft mycket liten inverkan på bankernas och andras agerande.
Mats Odell säger i sitt svar att regeringen har följt de internationella riktlinjer som har tagits fram av G20-gruppen och EU och andra. Tyvärr är väl det internationella riktlinjer som inte är särskilt verkningsfulla. Vi minns alla det mycket märkliga uttalande som statsminister Fredrik Reinfeldt gjorde i höstas, efter G20-mötet i Pittsburgh i september.
Fredrik Reinfeldt sade att bonusbubblan nu sprack. Ja, det hade varit en förhoppning att så hade varit fallet, men sanningen är den att det inte hände särskilt mycket över huvud taget efter det. Jag kan också se att en stor bank som Nordea i det här läget faktiskt inte har brytt sig om att göra några stora förändringar.
Tvärtom har företrädare för Nordea i en artikel nyligen sagt: Det finns ingenting som hindrar oss att i stort sett fortsätta med de system vi har. Jag inser statsrådet Odells dilemma när det gäller Nordea. Även om staten har ett stort aktieinnehav är staten inte på något vis majoritetsägare, utan det finns andra intressen som driver på och försvarar bonusprocessen i Nordea. Där har statsrådet naturligtvis ett svettigt jobb framför sig när det gäller att kunna övertyga.
Nu säger statsrådet i sitt svar att de svenska bankerna ändå har försökt att göra förändringar efter den debatt som har varit. Men det är väl en liten skönmålning. Handelsbanken höjde exempelvis sina bonusar under 2009 med 66 procent. Man kan väl inte säga att den banken har tagit något som helst intryck av den allmänna debatten?
SEB - det är en annan bank som hade ett ganska svagt resultat förra året - har också en bonus på bortåt 800 miljoner kronor. Det är nästan lika stort som resultatet. Och Nordea kommer att betala nästan 3 miljarder kronor i bonusar.
Jag tror nog att Mats Odell måste fundera på det svar som han lämnar på min andra fråga, som jag ändå tycker är positivt, att man är beredd att överväga ytterligare åtgärder och någon form av riskdifferentierad avgift till stabilitetsfonden. Det är en åtgärd som Mats Odell inte bara bör överväga, utan han bör se till att ganska snabbt komma tillbaka till riksdagen, eftersom bankerna uppenbarligen inte bryr sig om signalerna från regeringen på området.
Bosse Ringholm (S):
Det är bra att Mats Odell håller dörren öppen för fortsatta insatser mot bankernas excesser när det gäller bonusar och andra finansinstituts agerande. Men jag är inte lika säker på att Mats Odell vill visa den handlingskraft som skulle behövas. Det regelverk som nu har trätt i kraft och som Mats Odell hänvisar till, är det så särskilt starkt?
Är det inte bara ett regelverk som i huvudsak skjuter upp bonusutbetalningarna över tiden? Det ändrar inte volymen eller inriktningen. Det är bara ett uppskov, strängt taget. Det är inte bara jag som påstår det. Jag kan hänvisa till Mats Odells egen, om jag säger så, bank, där staten har ett stort inflytande trots allt.
Nordeas företrädare, både styrelseordförande och vd, säger i en debattartikel den 28 januari i Dagens Nyheter att "det finns inte någonting som begränsar vare sig bonusnivåer eller lönenivåer i regelverken".
Man inför ett sådant nytt regelverk och den största banken tycker att det inte finns något som hindrar dem att fortsätta det bonusregn de har hållit på med sedan ganska länge. Det är precis som Mats Odell säger. Det spelar ingen roll om det sker i Sverige eller någon annanstans. Det är lika illa var det än sker.
Men Nordeas representanter har uppenbarligen inte uppfattat det nya regelverket som särskilt besvärande eller hämmande eller som att det på något vis förhindrar att de kan fortsätta den process de har haft sedan länge att ha mycket stora bonusutdelningar. Jag inser att det finns kommunicerande kärl mellan bonus och lönenivåer. Det är inte så enkelt att bara klippa av den ena strängen och tro att den andra inte förändrar sig på något vis.
Det handlar om hela processen, att man inom framför allt finansvärlden och bankerna har ersättningsnivåer i sin helhet, både löner, bonus och andra typer av ersättningar, som är vida större än i många andra branscher.
Jag ger inte så mycket för det argument som ofta används om svenska bankföreträdare att det skulle vara så stor internationell konkurrens att de främsta bankföreträdarna skulle fly landet om de inte fick de våldsamma bonusar som de har fått under senare år. De kommer uppenbarligen att få dem även i år och framöver om Mats Odell inte gör mer i fortsättningen. Jag tror att konkurrensargumentet är överdrivet. Jag har inte sett någon sådan flykt.
Jag tror inte heller att det kommer att bli fallet i fortsättningen. Nu säger Mats Odell att man överväger idén som har förts fram att man kan ha någon form av differentierad avgift som hänger ihop med just hur mycket bonus man är beredd att betala ut från bankernas sida. Jag skulle vilja höra mer om vad det övervägandet går ut på, om det kan komma något förslag under våren eller om Mats Odell vill vänta så att han låter en ny, socialdemokratisk regering efter höstens val lägga fram förslaget.
Det är ett alternativ som kanske framför allt garanterar att det är lite mer kraft i förslaget. Uppenbarligen förhindrar det nuvarande regelverket inte tillräckligt att bankerna fortsätter att betala ut. De är tondöva, som det har sagts i debatten. Många bankledningar och bankdirektörer fortsätter med sitt bonusagerande trots den oerhört intensiva debatten.
Bosse Ringholm (S):
Det är väl bra att Mats Odell och jag är överens om att vi bör göra insatser för att stoppa den enorma utveckling som har skett när det gäller bonusar i bankvärlden och finansvärlden under senare tid. Men frågan är om det regelverk som nu har beslutats om och som ska genomföras verkligen förhindrar det hela. Jag kan tvivla på det.
Jag blir ännu mer tvivlande när Nordeas främsta representanter själva säger att det inte finns någonting i regelverket som gör att de tvingas begränsa sig när det gäller bonusnivåer eller lönenivåer. Om företrädarna för den största banken själva dömer ut regelverket och säger att det är som förut har regelverket från början fallit.
Man ser på utdelningar, inte bara från Nordea utan också från Handelsbanken och SEB för 2009 att det inte på något vis har begränsat deras utdelningar. Det fortsätter som om ingenting har hänt. Därför tror jag att Mats Odell måste snabba på. Det räcker inte med att försöka genomföra något internationellt regelverk som uppenbarligen inte är tillräckligt effektivt. Man måste ta ett steg till.
Jag är ändå glad över att Mats Odell vill titta på idén om någon form av koppling mellan bonusnivåerna och de avgifter som man kan tänka sig i fortsättningen. Man ska naturligtvis vara öppen för vilken teknik som kan användas, men det är helt klart att det behöver göras mer. Att vänta till 2011 är väl, Mats Odell, att vänta så länge att det kanske blir någon annan än Mats Odell som får lägga fram det förslaget i en ny regering.
Bosse Ringholm (S):
Det blir intressantare och intressantare. Jag konstaterade från början att regeringen är splittrad i den här frågan. Nu verkar det som att utrikesministern byter ståndpunkt under debatten också. Före debatten har utrikesministern sagt att han tänka sig en utredning om för- och nackdelar med ett svenskt Natomedlemskap. I interpellationssvaret säger han att det inte ska bli någon sådan utredning.
Nu intar han på nytt ståndpunkten att han inte har något emot en utredning. Det är just denna osäkerhet om vad som är regeringens linje som är det centrala. Säkerhetspolitik är inte som vilken annan politik som helst. Säkerhetspolitik handlar om Sveriges förhållande till andra länder och om att skapa trovärdighet för den svenska linjen.
När en utrikesminister svajar så uppenbart från den ena månaden till den andra och ingen vet vart han svajar nästa månad skapar det stor oro för svensk utrikespolitik. Ännu värre är naturligtvis att det i regeringen finns starka krafter som vill få till stånd ett Natomedlemskap, vilket Carl B Hamilton bekräftar.
Det är naturligtvis alldeles uteslutet att i ett sådant läge tro att vi kommer att få svar på de frågor som vi har ställt, nämligen om Sverige ska delta i försvarsplanering för de baltiska staterna och om Sverige ska delta i luftförsvaret i de baltiska staterna. Jag förstår att utrikesministern inte vill svara på de frågorna.
Om han skulle ge sitt tydliga svar på de frågorna skulle han bekräfta antingen Folkpartiets Natovänliga linje eller också smyglinjen, som han själv och kanske andra i regeringen representerar och som man inte vill tala klartext om. Efter utrikesministerns slingrande här måste svenska folket i höstens val se till att rösta för ett alliansfritt Sverige - i dubbel bemärkelse.
Både i militär bemärkelse och när det gäller det politiska inflytandet behöver vi ett alliansfritt Sverige efter den 19 september.
Bosse Ringholm (S):
Det är klart att det hade varit märkligt om skolministern hade gett i uppdrag till Skolverket att återkomma efter höstens riksdagsval. På den punkten behöver skolministern inte känna någon oro för att jag skulle ha någon annan uppfattning. Jag tror inte att det är så enkelt att man kan säga att myndigheten får klara ut detta. Vi har trots allt en läroplan. I läroplanen ingår, precis som skolministern säger, att försöka få in de demokratiska politiska partiernas arbete som en del av samhällsundervisningen.
Det är väl inget konstigt i att man berättar om vad som sker i kommunfullmäktige, landstingsfullmäktige, regionfullmäktige och riksdagen? Den möjligheten kan naturligtvis alla skolor använda under hela läsåret, inte bara när det råkar vara valår. Men det är klart att det kan finnas en komplikation ett valår. Det är fler som vill ta del av möjligheten som kan finnas. Jag tycker att Jan Björklund inte behöver vara så blygsam.
Det brukar han inte vara i andra sammanhang. Även om han råkar vara ledare för ett av partierna har han möjlighet att gå ut tillsammans med exempelvis partierna, Sveriges Kommuner och Landsting och andra huvudmän på skolans område och säga att det är viktigt att man får till stånd de här informationsutbytena och den här debatten. Jag inser att det finns rektorer som bockar och säger: Vi väntar ett tag. Det är knepigt.
Det blir för många partier, och det kan bli knepiga diskussioner på något vis. Men demokratin är trots allt sådan att vi ska visa stor tolerans mot olika grupper och grupperingar. Sedan får man inte visa tolerans på det sättet att man utestänger på orimliga villkor. Det är väl detta som skolministern hoppas att Skolverket ska klarlägga. Men jag är inte säker på att det går att klarlägga detta på ett sådant sätt att man kan lösa alla situationer.
Det är mer fråga om att ålägga skolledningarna ett ansvar, oavsett om det är kommunala eller privata skolor i landet, att själva ta initiativ och själva driva på. Det behöver inte bara vara partierna och ungdomsförbunden som ska komma och be om att få dela med sig av sin information i skolorna.
Jag tror att det skulle vara ett starkt stöd för många av landets skolledningar, för rektorer i både privata och kommunala gymnasier och även grundskolor, om skolministern kunde säga mycket tydligt att det här är någonting som vi vill främja och som vi tycker ligger i linje med läroplanen, för det gör det alldeles uppenbart. Då tycker jag att man kan söka andra vägar och inte bara säga att Skolverket får klara ut det.
Jag tycker att vi kan hjälpas åt från de demokratiska politiska partierna att få till stånd den här dialogen.
Bosse Ringholm (S):
Inte ens Statens skolverk har direktivrätt i den bemärkelsen att man kan tvinga skolor att åstadkomma någonting på det här området. Men det är klart att det är oerhört viktigt att Statens skolverk kan vara pådrivande på samma sätt som skolministern kan vara pådrivande. Jag tycker också att de politiska partierna i ungdomsförbunden, som ett led i den demokratiska processen, kan vara pådrivande här på olika sätt och vis.
Visst finns det gränsdragningsproblem och visst kan det finnas bekymmer om det är alltför många aktörer som vill komma till samma skola och vid samma tid, men jag tror att det går att hantera. Det viktigaste är att inte blunda för problemen och säga att det här gör vi ingenting åt. Jag hoppas fortfarande att skolministern vill göra mer än att bara förlita sig på Statens skolverk. Det finns andra vägar som man kan söka.
Sedan får man väl i sista hand fundera på om det är JO-uttalanden eller annat som är något slags hinder och om detta i så fall måste hanteras på något annat sätt i framtiden, för vi behöver allt stöd för att få till stånd ett högt valdeltagande och ett stort engagemang från våra ungdomar, som vi vet har ett lägre valdeltagande än andra åldersgrupper.
Det gäller naturligtvis att från början få ungdomar så samhällsintresserade och så delaktiga som möjligt och att få dem att känna ansvar i den demokratiska processen. Om de får med sig det redan under skolåren tror jag att det är en förutsättning att lyckas med demokratin längre fram. Jag hoppas att skolministern funderar på sin kammare en gång till och ser om han kan göra någonting mer utöver att bara ge ett uppdrag till Statens skolverk.