Bodil Ceballos (MP):
I går på Rapport tog man upp en fråga som också finns med i dagens betänkande, nämligen företagens ansvar för mänskliga rättigheter. Det handlade om Systembolagets affärer med vingården Robinson Winery, som betalar sina anställda mellan 53 och 58 kronor per dag förutom den bostad som enligt avtal ska ingå i lönen. Men att bostäderna skulle vara i det urusla skick de var kan knappast ha varit tanken.
Att sydafrikanska myndigheter och arbetsgivare inte bryr sig nämnvärt innebär inte att vi som konsumenter ska låta bli att göra det. Svenska konsumenter har tidigare deltagit aktivt i att få slut på apartheidtidens råa diskriminering av majoritetsbefolkningen genom att bojkotta sydafrikanska varor. Vi konsumenter kan göra skillnad, och vi vet det. Däremot borde det inte vara så att det är vi konsumenter som ska göra jobbet.
Det borde ha varit gjort redan. Systembolaget skulle redan när man började handla av Robinson Winery ha kollat upp hur företaget sköter sig när det gäller arbetstagarnas rättigheter och förhållanden och också när det gäller om man följer de miljöregler som finns.
Det är inte utan att det är lätt att sätta vinet i vrångstrupen om man får veta att de som skördar druvorna tvingas leva under vidriga förhållanden eller utsätts för gifter vid besprutning med mera. Det är också lätt att sätta vinet i vrångstrupen när man får veta vilka bekämpningsmedel som eventuellt har använts och som skulle ha varit förbjudna här i Sverige av både miljöskäl och hälsoskäl.
Systembolaget gjorde det rätta efter att Sveriges Television hade uppmärksammat dem på problemet. Man kontaktade Robinson Winery. Men varför kollades de inte upp redan innan man började handla med dem? Fru talman! Svenska företag som köper varor i andra länder har naturligtvis ett ansvar för vad de gör och eventuellt ställer till med när de handlar. Ett ännu större ansvar har de svenska företag som etablerar sig i andra länder.
Att lämna EU-området med en miljöstörande verksamhet för att miljölagstiftningen där är mindre strikt och det därmed är möjligt att producera billigare är inte acceptabelt när det samtidigt leder till ökade utsläpp och ökad miljöförstöring. Inte heller är det acceptabelt att flytta produktion till ett annat land för att producera billigare om det samtidigt innebär att arbetstagarnas rättigheter kränks.
Det är heller inte acceptabelt om den verksamhet som ska bedrivas i det nya landet faktiskt inte leder till större välstånd för den inhemska befolkningen utan ibland till och med till ökad fattigdom. Vi har sett många exempel på grupper av människor som har fått lämna sina odlingsmarker för att lämna plats åt utländska företag som producerar för export till sina hemländer. Stora Enso är till exempel en av de allra största markägarna i Uruguay.
Det innebär ett väldigt stort ansvar. Man kan fråga sig om det är ansvarsfullt med storskaliga eukalyptusodlingar till pappersbruken när vi vet att man får två, högst tre, skördar och att växtperioden är på cirka sju år innan träden skördas, och vi vet att jorden utarmas. Vilken hänsyn tas till befolkningen? Kränker man deras rättigheter?
Görs det någon konsekvensbedömning av hur de sociala förhållandena påverkas? Papperet är det vi som konsumerar i slutänden. Fru talman! Det är inte så att jag på något vis har hört att Stora Enso missköter sig, utan min fråga är mer av generell karaktär. Här i Sverige talar vår handelsminister sig varm för corporate social responsibility, ett frivilligt åtagande att respektera mänskliga och sociala rättigheter.
Och det är bra att det finns, men det är inte tillräckligt. Det behövs ett bindande regelverk, helst på global nivå, för att säkerställa att alla länders företag respekterar både människor och miljö. Fru talman! Det finns en bransch som omtalats under de senaste åren, och det är resebranschen.
För några år sedan kom en rapport som visade att charterbolagen anlitade hotellkedjor där det förekom både barnsexturism och/eller exploatering av bland annat burmesiska gästarbetare som arbetade under vidriga arbetsförhållanden. Och för resebolagen är det naturligtvis inte positiv reklam att bli omskrivna för bristande respekt för mänskliga rättigheter, men det ledde också till en större uppmärksamhet från både konsumenter och producenter.
Många resenärer väljer bort att bo där de vet att de som byggt hotellet utnyttjats av arbetsgivaren eller där barnsexturism förekommer. För att återgå till gårdagens Rapport -sändning fick vi också veta att nu ska även Kina sälla sig till skaran av badparadis med till exempel taxfreeförsäljning både till utlänningar och till kineser. Och jag har ingenting alls emot att Kina ger sig in på badparadismarknaden, tvärtom.
Det jag däremot har väldigt mycket emot är att Kina är det land i hela världen som verkställer allra flest dödsstraff varje år. Ingen vet hur många det är, men det rör sig om ett tusental eller fler. När det gäller Kinas brott mot de mänskliga rättigheterna och dödsstraffen är det märkligt tyst i världen. Ingen vill stöta sig. Kina är i dag en av världens stora aktörer. De investerar som aldrig förr i både fattiga och rika länder.
Afrika dammsugs på resurser, och många afrikanska länder är faktiskt nöjda och glada för att kineserna bygger vägar etcetera. De gör det dessutom utan att ställa ständiga krav på mänskliga rättigheter, som vi traditionella givare gör. I och för sig ger det då inga arbetstillfällen till lokalbefolkningen eftersom de tar med egen arbetskraft, men ingen protesterar över dåliga arbetsförhållanden för de kinesiska arbetstagarna när de arbetar i andra länder. Men det gör vi i Sverige.
Vi ställer krav på både miljö och arbetsförhållanden, och det borde fler göra. Ett svenskt exempel är Dragon Gate i Älvkarleby, som fick byta ut sina bambuställningar mot byggställningar som är godkända i Sverige och som anmäldes för miljöbrott när de eldade bildäck och annat bråte på gårdsplanen. Det som är självklarheter för oss är inte självklart överallt. Och inte lämnade Dragon Gates ägare Sverige för att vi ställde krav på både arbetsmiljö och miljö.
Nu är bygget snart klart. Fru talman! I dagsläget är det så att alla länder vill att Kina ska investera i just deras land. Alla vill ha tillgång till denna jättestora marknad, och Sverige är inget undantag. Ministrar, riksdagsledamöter, handelsdelegationer, kommunstyrelser etcetera, alla vallfärdar vi till Kina för att Sverigefrämja.
Frågan om mänskliga rättigheter tas upp från politikerhåll förstås, ibland för att vi vill det men ibland också för att det förväntas av oss från hemmaopinionen. Om övriga aktörer lyfter frågan eller ens funderar över saken är mer höljt i dunkel. Vad tycker då vi konsumenter? Tycker vi att det är okej att åka på chartersemester i ett land där de avrättar cirka tre personer om dagen? Tycker vi att det är okej att så många fängslas på grund av sina åsikter?
Tycker vi att det är okej att journalister inte får skriva fritt? Tycker vi att det är okej med en regim som skjuter studenter som protesterar? Jag tror inte att vi tycker det. Och kanske är det till och med en konsumentbojkott som kommer att kunna sätta press på Kina i slutänden. Halvhjärtade påtryckningar från politikerhåll har inte lyckats.
OS i Peking blev aldrig det gyllene tillfälle då alla förväntade sig att Kina skulle tvingas att upphöra med sina brott mot de mänskliga rättigheterna i hemlandet. Vad kan få de kinesiska makthavarna att respektera de egna medborgarna? Det måste förstås vara en blandning av påtryckningar: politiska, från konsumenter och sedan den interna förstås. Mer kan vi alla göra, också regeringen. Fru talman!
Jag har vid många tillfällen här tidigare talat om vikten av att underteckna tilläggsprotokollet till de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna, så jag upprepar inte det här i dag. Dessutom har Hans Linde redan tagit upp frågan här tidigare.
Och allt som jag och Miljöpartiet har sagt tidigare i den frågan finns samlat i riksdagens protokoll, så den som vill läsa mer om vad Miljöpartiet tycker om de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna kan hitta det både i motioner och i anföranden här i kammaren.