KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Abrahamsson (M):
KU3 är ett enigt betänkande där riksdagen föreslås att slutligen anta några vilande grundlagsändringar på tryck- och yttrandefrihetsområdet, så att dessa kan träda i kraft som planerat den 1 januari 2015.
En enig riksdag sade redan i våras ja till de här förslagen, men jag tänker mig att riksdagens nya ledamöter liksom alla tv-tittare och andra som följer kammardebatten kanske vill veta vilka grundlagsändringar det handlar om. Därför tänkte jag säga några ord om den saken.
Den första ändringen gäller det territoriella tillämpningsområdet och innebär att tidningar och så kallade tekniska upptagningar som inte har getts ut i Sverige inte heller ska omfattas av tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen. Det gör de nämligen i vissa fall i dag.
Till exempel anses en skrift vara utgiven i Sverige om den sänds med post härifrån till adressater utomlands, trots att skriften inte når den svenska allmänheten över huvud taget. Nu ändras detta så att TF och YGL bara skyddar ett fritt informationsutbyte i Sverige. Den andra ändringen gäller det så kallade korrespondentskyddet, som nu förtydligas.
Vårt grundlagsskydd för anskaffare och meddelare ska, lite förenklat, inte gälla för utländska journalister och andra som publicerar sig i utlandet om det inte finns någon egentlig koppling till Sverige, till exempel att uppgifterna har anskaffats eller meddelats här i landet. Då gäller skyddet. TF har hittills inte varit riktigt tydlig på den punkten, men nu blir den det.
Några ändringar på tryck- och yttrande-frihetens område Syftet med de här ändringarna är att Sverige ska kunna medverka i internationellt rättsligt samarbete även på tryck- och yttrandefrihetsområdet. I sådana här fall, där just kopplingen till Sverige är svag, kan detta behövas. Exempelvis kommer svenska åklagare att kunna hjälpa sina europeiska kolleger med att ingripa mot rasistisk propaganda som sprids från Sverige.
Sådant samarbete har varit omöjligt i vissa fall just på grund av TF och YGL. Den tredje ändringen är att det i vanlig lag ska kunna ställas krav på berättigat intresse hos den som yrkesmässigt begär en kreditupplysning. Det ska också bli möjligt att i vanlig lag föreskriva att den som har varit föremål för en kreditupplysning ska ha rätt att få reda på det.
Den som begär kreditupplysningar i större skala - här talar vi om företag - ska alltså inte längre kunna gömma sig bakom tryckfrihetsförordningen. Jag och utskottet tycker att det är en högst rimlig ordning. Med de orden, herr talman, yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkande nr 3.
Maria Abrahamsson (M):
Vänsterpartiet ifrågasätter nivån på riksdagsledamöternas arvode, som partiet menar är för högt och därför riskerar att skapa en förtroendeklyfta mellan väljare och valda. För att råda bot på detta föreslår partiet att arvodet sänks från dagens 61 000 kronor till prisbasbeloppet som ligger på 44 500.
Därmed skulle riksdagsledamöternas arvode ligga närmare vad det stora flertalet i väljarkåren tjänar. Så argumenterar Vänsterpartiet i sin reservation. Men det är ett svagt argument. Enligt Medlingsinstitutets statistik för 2013 ligger genomsnittslönen för män och kvinnor i samtliga sektorer på 30 600.
För gruppen arbetare var genomsnittslönen 25 600. Båda beloppen är långt under det riksdagsarvode på 44 500 som Vänsterpartiet föreslår. Om det skulle ha varit någon konsekvens med Vänsterpartiets förslag borde man givetvis ha landat på snittlönen i riket.
Med det förslag som Vänsterpartiet nu har lagt fram kommer den påstådda förtroendeklyftan mellan väljare och valda att kvarstå. Man åstadkommer i princip inget annat än att än en gång provocera väljarkåren. Jag tillhör dem som tycker att vi riksdagsledamöter är värda våra arvoden. Jag är stolt över att jag kan säga det utan att skämmas, och jag säger det också till mina väljare. Jag är värd mitt arvode.
Den stora majoriteten av oss jobbar hårt vardag som helg. Någon fritid i vanlig mening har vi inte. Också när vi inte är här i kammaren är tillvaron fylld av väljarkontakter, medlemsmöten och andra jobbaktiviteter - så också på helgerna. Det vet vi som sitter här. Herr talman!
Räknar man lågt har man som riksdagsledamot en arbetsdag på ungefär tio timmar fem dagar i veckan och ungefär tio timmar till under lördag och söndag. Då kommer vi upp i 300 timmar i månaden. Detta är alltså fortfarande lågt räknat. Med dagens riksdagsarvode på 61 000 innebär det en timlön på ca 200 kronor.
Jag tror inte att det är många som tycker att det är en överdrivet hög timlön för oss valda ombud i Sveriges riksdag. Dessutom är det som utskottet framhåller i betänkandet en helt rimlig ordning att riksdagsledamöterna inte själva bestämmer storleken på sitt arvode, som Vänsterpartiet vill. Den uppgiften bör även fortsättningsvis ligga på en fristående arvodesnämnd.
Så har jag en kommentar, herr talman, till Sverigedemokraternas reservation. Partiet vill ha fri sittning i kammaren, inte bara som i dag vid debatter och frågestunder utan också vid voteringarna.
Sverigedemokraternas motivering till att införa fri sittning när riksdagen går till omröstning är att det skulle underlätta kommunikationen inom partigruppen om plötsliga ställningstaganden behöver göras.
Det är ju så Sverigedemokraterna har utmärkt sig i kammaren, det vill säga att plötsligt ändra sina ställningstaganden, att överraska från en votering till en annan, att ändra riksdagens voteringspraxis inte om utan när det passar partiets syften.
Denna parlamentariska oreda har Sverigedemokraterna, som bekant, åstadkommit även utan fri sittning vid voteringarna. Jag förstår faktiskt inte vad partiet bråkar om här och nu. Herr talman! Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationerna.
Maria Abrahamsson (M):
Tack för frågan! Det stämmer att moderater tidigare har väckt motioner i frågan. Även i betänkandet finns en motion från två moderater i frågan. Men argumentationen i den motionen för att införa fri sittning i kammaren är att man vill ha ännu mer livliga debatter. Eller hur?
Sverigedemokraterna hänvisar själva i sin motion till att vi efter nyår nu har ett system där vi har tagit bort riktkarlarna, och förfarandet att resa sig upp och visa sin partigrupp hur man ska rösta är borta.
Att i det sammanhanget införa fri sittning för att öka kommunikationen inom partigruppen menar jag kan mer skada voteringssituationen, som kräver en viss koncentration och kanske inte så mycket kommunicerande i övrigt. Jag kan leva med att vi har haft den här inställningen i fråga om fri sittning, men det gäller som sagt var inte voteringssituationen. Där är kanske era bevekelsegrunder helt enkelt lite tveksamma.
Maria Abrahamsson (M):
Jag delar kanske inte riktigt Jonas Millards oro för feltryckningar om vi inte får sitta gruppvis. Det gör jag inte. Det tycks inte heller kammaren överlag göra. Det finns faktiskt ingen opinion för den fråga som Sverigedemokraterna driver. Det systemet må vara infört i andra länder, men Sveriges riksdag är Sveriges riksdag. Vi beslutar själva över våra arbetsformer och vår ordning i kammaren, och de har fungerat väl.
Jag måste också säga att jag inte känner mig helt övertygad om Jonas Millards värnande om demokratiska rutiner. Jag är ledsen.
Maria Abrahamsson (M):
Jag vidhåller helt enkelt att den minskning av påstådd förtroendeklyfta som Vänstern vill uppnå genom att sänka vårt arvode från 61 000 till 44 500 är så marginell att provokationen gentemot väljarkåren i så fall är precis lika stor, som jag sa i mitt anförande.
Det diffar så pass mycket i inkomst att det är snudd på populism att hävda att det skulle minska förtroendekrisen. Vill ni, som jag sa, vara konsekventa får ni väl föreslå att vi ska ha ett arvode som ligger på genomsnittsnivån i riket. Det gör ni inte. 200 kronor i timmen kan man tycka är mycket pengar.
Å andra sidan vet vi att väljarna har rätt stor förståelse för och en önskan om att vi gör ett bra jobb. Kan vi förklara det på ett vettigt sätt och redovisa vad vi åstadkommer tror jag att acceptansen och toleransen finns i väljarkåren för att vi tjänar något mer än vad genomsnittsinkomsttagaren gör.
Man kanske till och med önskar att vi använder den tid vi är satta här till att just uträtta de saker som våra väljare förväntar sig att vi ska göra, om så med 200 kronor i timmen. Det var som sagt var lågt räknat.
Maria Abrahamsson (M):
Jag vill passa på att gratulera om inte landet så i vart fall statsrådet Ygeman till upphöjelsen. Jag har också fått lära mig att det hör till god ton att man tackar statsrådet för svaret. Det vill jag också göra, även om ett uteblivet svar också är ett svar. Det är ungefär min tolkning.
Jag har förstått av att läsa det kortfattade svar som jag fick av statsrådet i går via e-post att man på departementet kanske ännu inte har riktigt kläm på hur den nya ansvarsfördelningen på Justitiedepartementet ska påverka den omorganisation av svensk polis som ska sjösättas vid årsskiftet.
Hade man vetat om på vilket sätt denna överflyttning av ansvaret för svensk polis hade fått effekt hade givetvis statsrådet nämnt detta i sitt svar. Det skulle jag ha gjort i alla fall. Det hade jag framhållit som en fördel med omflyttningen av ansvaret. Men vi hörde ingenting om detta.
I stället hör vi att det är viktigt att polisen involveras i den civila krisberedskapen. Det håller jag med om. Det är viktigt.
Men vad som gör mig lite förvånad när jag läser bilagan till budgetpropositionen, som just behandlar försvar och samhällets krisberedskap och som jag förstår numera måste vara statsrådet Ygemans husbibel, närmare bestämt, är att där nämns egentligen inte polisen med ett enda ord, förutom när det handlar om blåljusmyndigheterna.
Men polisen är bara en av dessa. Att blåljusmyndigheterna har haft problem med sitt kommunikationssystem Rakel har varit känt sedan länge. Det är väl också den röda tråden i det lilla som eventuellt kan sammankopplas med polisen i den här budgetbilagan: Vad det handlar om är att få Rakel att fungera bättre.
Det är sant, det håller jag med om, men om det är det som motiverar att statsrådet Ygeman också har fått huvudansvaret för svensk polis tycker jag att det vore på sin plats att få detta lite utvecklat, och det får jag inte i det svar som jag hörde läsas upp här i dag.
Statsrådet vet ju att anledningen till att vi i Sverige de senaste decennierna har haft ett samlat politiskt ansvar för hela rättsväsendet hänger ihop med att de olika delarna påverkar varandra. Effektiv polis leder till ökade krav på åklagarmyndigheter, vilket i sin tur leder till ökade krav på domstolar och i förlängningen även på kriminalvården.
När man nu bryter loss en del, det vill säga polisen, och lägger den under en annan minister kan det också uppstå situationer där man behöver ha kontroll över vad som händer i de andra delarna i rättskedjan. Hur ska det ansvaret se ut, och vad har statsrådet för kommentar till detta?
Först och främst vill jag dock ha lite mer kött på benen när det gäller hur samhällsskyddet och polisens insatser ska involveras i varandra, just med tanke på att budgetpropositionen inte nämner någonting om detta, mer än att Rakelsystemet måste fås att fungera effektivare.
Maria Abrahamsson (M):
Att regeringen fattar beslut kollektivt är känt - även för mig. Det innebär dock inte att alla statsråd har ansvar för alla myndigheter. Ett exempel är den konflikt som kan uppstå när det blir oklarheter om vilka statsråd som har ansvar för vad.
Häromveckan uttalade sig justitieminister Morgan Johansson i SVT om polisens "jakt" på papperslösa flyktingar. Han fick en fråga om hur det är möjligt, och Vänsterpartiet uttalade sig kritiskt. Justitieministern svarade att de frågorna inte var hans ansvar utan att polisfrågorna ligger hos Ygeman.
I förra veckan läste jag i Svenska Dagbladet om kritiken från FN:s tortyrkommitté och Europarådet mot de långa häktningstiderna i Sverige. Då svarade polisminister Ygeman att de långa häktningstiderna nog kan vara motiverade när det gäller grova brott och grov organiserad brottslighet.
Häktningsfrågor och häktningstider regleras i rättegångsbalken och ligger inom kriminalvården. Hur ska man förhålla sig till att statsrådet helt plötsligt tassar på den marken? Det är inte heller helt glasklart. Uppklaringsprocenten behöver absolut bli bättre. Det är därför vi sjösätter en ny polisorganisation vid årsskiftet.
På de tre veckor den nya regeringen har jobbat har ni inte hunnit ta fram den. Det är den tidigare regeringen som har arbetat fram den. Det kan vi vara överens om. Jag vidhåller att jag inte är särskilt fixerad vid departementsindelningen. Det är inte orsaken till min fråga. Det framgår av min interpellation att jag undrar på vilket sätt omorganisationen gynnar medborgarnas trygghet mot brott. Det är vad jag vill ha svar på.
Eftersom man gör en rätt omfattande organisationsförändring, som inte har skett på 30 år i Sverige, tycker jag att det går att ge något mer besked än att det ser ut så i hela Europa, att det nog ska gå bra och att statsrådet kan göra en kraftfull insats. Jag vill ha lite mer tydliga besked om vilka överväganden som ligger bakom förändringen.
Maria Abrahamsson (M):
Jag har förståelse för detta, och jag väntar gärna på svar. Jag kommer inte att släppa frågan utan återkomma till den. Däremot tror jag att statsrådet ska akta sig för att ge sig in i diskussioner om att analysera arbetets gång i domstolar. De flesta som har intresse för kriminalpolitiska frågor och rättsfrågor vet att brottmål kan vara komplicerade.
Men detta är en illustration av hur svårt det kan bli att förhålla sig till vem av ministrarna, justitieministern eller polisministern, som har ansvaret för rättspolitiken. Det hade varit mer befogat om Morgan Johansson hade svarat på just frågan om synen på häktningstider. Det får ni göra upp sinsemellan. Där kommer jag in på nästa led i frågan.
Så länge statsråd på samma departement är överens, i detta fall om rättskedjan, är det bra. Men vad händer den dagen det blir konflikt? Vad händer den dagen när statsrådet Ygeman vill ha mer pengar till sin polisorganisation och justitieminister Johansson säger att pengarna behövs för att bygga fängelseplatser? Det är en diskussion som jag gärna ser fram emot att ta med er längre fram.
Jag konstaterar att det som var kärnan till min interpellation var frågan om hur involveringen av polis och civil beredskap ger synergieffekter. Vi har fått reda på att det blir synergieffekter - dock inte vilka. Det är intressant för den rättssökande allmänheten och den allmänhet som vill ha sina brott uppklarade, det vill säga frågan om uppklaringsprocenten. Det finns inga besked alls.
Det kan jag bara tolka på ett sätt, nämligen att statsrådet Ygeman inte riktigt vet vad han ska ha den nya organisationen till.
Maria Abrahamsson (M):
Jag tackar justitieministern för svaret och inte minst för den pedagogiska genomgången av vallagen och den grundlagsfästa ordningen med fria demokratiska val. Vikten av demokratiska val kan inte nog understrykas, så tack än en gång, justitieministern, för den viktiga påminnelsen!
Men när justitieministern kommer till det som närmare berör min interpellation, det vill säga vårt valsedelssystem, får i vart fall jag inte riktigt ihop svaret. Justitieministern medger att det är många väljare som tycker att det är obehagligt att i vallokalen behöva ta sina valsedlar när andra tittar på.
Omständligheten de upplever i att de själva måste skydda sin valhemlighet genom att plocka åt sig alla möjliga valsedlar för att inte röja vilket parti de röstar på måste man ändå säga är en rätt allvarlig sak. Och det är inte bara jag som tycker det. Det svenska valsedelssystemet har ju fått kritik av internationella valobservatörer, av statsvetare och från forskarhåll.
Därför hade jag väntat mig att det ansvariga statsrådet skulle säga att problemet nog borde åtgärdas. Uppenbarligen har demokratiminister Alice Bah Kuhnke den uppfattningen. I en debatt på Kulturhuset nyligen menade hon att det är ovärdigt Sverige att den här typen av kritik mot vårt valsedelssystem behövs.
Men justitieministern lovar alltså ingenting i den vägen utan säger bara att han inte vill utesluta att han kan komma att titta närmare på detta. Jag tycker att det är en lite defensiv attityd till ett problem som justitieministern själv medger finns. Därför vill jag be justitieministern om ett förtydligande.
Är det verkligen så att han inte tar mer allvarligt på problemet med valsedlarna än att han inte vill utesluta att han kommer att titta på frågan?
Maria Abrahamsson (M):
Tack, justitieministern, för det - som jag uppfattade det - mycket positiva svaret och beskedet att man är beredd att öppna upp för en översyn av frågan! Det är nog inte bara jag som blir glad utan rätt många här utanför också. Det var verkligen kul. Jag vill bara påpeka en sak apropå det lilla nålsticket om att det sparas 200 miljoner på utredningsväsendet, som justitieministern antydde.
Man kan ju också se det så här: Regeringen tillsätter utredningar som riksdagen i ett tillkännagivande har sagt att vi inte vill ha. Jag tänker bland annat på förhandlingsperson i fallet nedläggningen av Bromma flygplats och den typen av utredningar som vi inte vill ha. Riksdagen säger klart och tydligt nej tack; ändå lägger regeringen pengar på att utreda frågor.
Kanske borde man prioritera lite annorlunda i så fall, om man upplever att man har ont om pengar. Jag vill säga ytterligare en liten sak om valsedelssystemet. Jag kan förstå att man vill samla ihop frågor inom Regeringskansliet och utreda flera saker samtidigt inom samma härad, så att säga.
Men den här frågan är en sådan som man ganska enkelt skulle kunna lösa genom att till exempel flytta in valsedlarna från bordet utanför valskärmarna och ha valsedlarna innanför valskärmarna så att väljarna inte behöver känna att de måste ta en sedel från varje parti. Men jag ska inte lägga mig i detta mer i dag.
Jag är jätteglad för svaret och ser fram emot att vi i valet 2018 har bättre valhemlighet.
Maria Abrahamsson (M):
Jag hade egentligen tänkt nöja mig, men det sista justitieministern sa var just detta att han inte utesluter att vi tittar närmare på detta. Det var precis det jag ville få ett förtydligande av. I förra replikskiftet medgav justitieministern att vi öppnar upp för en översyn.
För mig är det ett kraftigare uttryck än att säga att man inte vill utesluta. Om vi ska avsluta den här i det stora hela rätt positiva debatten vill jag bara få ett förtydligande: Öppnar vi upp eller utesluter vi inte?
Maria Abrahamsson (M):
Min fråga riktar sig till justitieministern. För en tid sedan hade ministern och jag en debatt i kammaren om valhemligheten och om bristerna i systemet som innebär att väljarna i vallokalen tvingas plocka åt sig valsedlar från alla partier för att kunna välja att rösta på ett parti anonymt bakom skärmarna. Justitieministern höll med om att det här är ett problem och avslutade med orden: Mitt svar i dag ska tolkas som att vi öppnar upp för en översyn av detta.
Så kom EU-kommissionen med kritik, och justitieministerns departement har svarat också där: I syfte att se om det svenska valförfarandet ytterligare kan förbättras överväger regeringen att ge en utredning i uppdrag att utreda om kraven på hur valsedlar görs tillgängliga i vallokalen bör skärpas. Min fråga lyder: Är det justitieministerns ambition att vi ska ha nya regler på plats inför valet 2018?
Maria Abrahamsson (M):
Jag är den första att hålla med om att den person som har druckit några glas vin kan vara fullständigt livsfarlig bakom bilratten när det fordras snabba reflexer och blixtsnabba situationsbedömningar.
Men det sunda förnuftet säger att en person som har druckit några glas vin och greppat rodret till sin båt har mycket mer gott om tid att bedöma och reflektera över vilka manövrer som kan behöva göras för att undvika faror.
Att som i den allmänna debatten - och till och med bland politiker - tala om sjöfylla vid 0,2 promille är ett missbruk av det svenska språket. Bestämmelsen om ett utvidgat straffansvar vid 0,2 promille till sjöss infördes den 1 juni 2010.
Det gäller inte bara för skeppare och besättning på stora fartyg utan även för båtfolk på mindre och mellanstora båtar. När lagstiftningen infördes motiverades den av sjösäkerhetsskäl. Enligt riksdagen fanns det anledning att se lika allvarligt på alkoholpåverkan till sjöss som i trafiken på våra vägar.
Det är ett resonemang som därefter har underkänts av Högsta domstolen. I en dom från sommaren 2012 framhåller Högsta domstolen att risken från trafiksäkerhetssynpunkt är lägre vid promillekörning till sjöss än vid vägtrafik.
En måttlig alkoholpåverkansgrad till sjöss har alltså inte lika högt straffvärde som samma alkoholpåverkansgrad vid bilkörning - detta enligt landets högsta juridiska instans.
Med anledning av Högsta domstolens avgörande och med tanke på att 0,2-promillegränsen nu har varit i kraft under sex sommarsäsonger är tiden mogen att se över om lagens effekter överensstämmer med lagstiftarens intentioner. Detta motionerade jag om redan för tre år sedan.
Därefter har riksdagen upprepade gånger år efter år uttalat att det är angeläget att beslutad lagstiftning utvärderas och att det är angeläget att regeringen följer frågan. Samma sak föreslås nu.
I det betänkande som vi nu behandlar, CU2, står det just att utskottet förutsätter att regeringen noga följer frågan. Sedan föreslår utskottet att riksdagen avslår de motionsyrkanden som finns om en utvärdering av 0,2-promillegränsen.
När dåvarande ordförande i trafikutskottet, Anders Ygeman, i valrörelsen 2014 mer eller mindre ställde ut som vallöfte - eller i varje fall uttalade sig positivt i tidningen Båtliv - att det skulle göras en utvärdering tändes hoppet hos det svenska båtfolket om en utvärdering av 0,2-promillegränsen till sjöss. Och varför gjorde man det?
För att det svenska folket vill kröka ned sig i sina båtar? Nej. För den stora majoriteten båtförare står båtliv för naturupplevelser, frihetskänsla och social samvaro i båten, ibland tillsammans med alkohol.
Att få bestämma själv om man ska ta ett eller två glas vin, två öl eller en snaps ger frihetskänsla utan risk för sig själv eller någon annan. Herr talman! Jag tror att förhoppningen om en utvärdering har förstärkts hos den nästan 1 miljon småbåtsägare som finns i Sverige. Varför har den då förstärkts? Jo, därför att den politiker som i valrörelsen 2014 . I know.
Den politiker som nästan ställde ut detta som ett vallöfte är i dag statsråd i en regering som har utredningsmakten i sin hand.
Maria Abrahamsson (M):
Frågan är vid första anblicken fullt rimlig. Men när man tänker efter inser man att vi nu har en situation där regeringen inte redovisar siffror som skulle beskriva effekten av de förslag som regeringen lägger fram. Då sitter riksdagen lite med skägget i brevlådan, så att säga. Hur ska vi tolka förslagen när vi inte kan se effekterna utskrivna i budgetpropositionen, vilket man till exempel kunde göra under alliansregeringens år?
Det är det som ligger bakom. Vårt motiv är att vi inser behovet av att vi får utreda detta själva. Vi har då riksdagens utredningstjänst till vårt förfogande. Och då tillför vi mer resurser dit.
Maria Abrahamsson (M):
Problemet är ju att Björn von Sydow vägrar att se att vi diskuterar utifrån två olika verkligheter. Det var en verklighet som var för handen när överenskommelsen ingicks, och då var alliansregeringen noga med att redovisa siffror i budgetpropositionen som riksdagen sedan kunde värdera, ta ställning till och utforma sitt förslag utifrån. Nu har vi en situation där riksdagen inte längre har den möjligheten eftersom vi inte får se de siffror som visar effekterna av regeringens förslag.
Det är klart att i det läget inser en ansvarsfull riksdag, som är svenska folkets främsta företrädare, att vi behöver skaffa oss det underlag som vi nu inte längre får. Därför vill vi förstärka riksdagens utredningstjänst. Det är den verklighet som vi lever i nu, och det är mitt svar på frågan.