KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
I sak tror jag att vi är väldigt överens, och jag tycker att det är glädjande att det finns en stor konsensus om svensk alkoholpolitik och för övrigt också till stora delar om svensk narkotikapolitik. Det gör att vi, eftersom vi har denna konsensus, kan vara ganska frimodiga i vårt agerande internationellt. Den är oss till stor hjälp när det gäller att bedriva ett aktivt förebyggande arbete.
Att de fina riktlinjerna i WHO:s strategi har stora likheter med svensk politik är inte en tillfällighet utan ett resultat av att vi varit ganska aktiva i det arbetet. Det är så vi gör. Det som vi ser fungerar på hemmaplan kan vi marknadsföra också på ett internationellt plan. Tack för den konsensusinställningen i dessa svåra frågor!
Den finns minsann inte på plats i alla länder, och jag är därför enormt tacksam och glad över att den finns på plats i Sverige. Vi är även överens i vårt synsätt beträffande Systembolaget, ett detaljhandelsmonopol som vi tycker är bra. Det tjänar Sverige väl. Svenska folket uppskattar Systembolaget mer och mer. Det får höjd nöjdhetsgrad när det gäller utbud, service och annat.
Det är alltså en mycket positiv utveckling som Systembolaget haft, detta också i förhållande till hela befolkningen. Det vi dock ser är att det hela tiden finns en kreativitet och en uppfinningsrikedom. Det växer fram nya företeelser dit lagrummet inte når. Vi har sett att när e-handeln nu börjat ta fart har vi inte haft en tillsyn av den.
Därför tillsatte vi utredningen 2012, alltså just för att titta på hur vi ska tillsyna dessa delar, hur vi ska upprätthålla ålderskontrollen och så vidare. Det var det den utredningen hade i uppgift att göra. När de lämnade sitt svar till mig förra året påpekade de att det finns mer kvar som borde regleras därför att lagrummet är oklart.
De exemplifierade detta i sin utredning, men de hade inte några färdiga lagförslag, eftersom detta inte legat i deras direktiv. Utredningen skickades på remiss, och remissvaren kom in alldeles före jul. Det är väldigt många som instämmer i det som utredaren skrev: att det inte finns tydliga gränser för vad som är tillåtet och vad som inte är det.
Det säger bland annat JK, Tullverket och flera länsstyrelser. En mängd remissinstanser håller med utredaren. Ni vet alla att vi har beredningskrav. Vi kan inte lägga fram ett lagförslag om det inte gjorts en utredning. Men vi har varit ganska skyndsamma.
När så många av de tunga juridiska instanserna sade att gränserna inte är tydliga mellan tillåtet och otillåtet och att det behövs ytterligare reglering tillsatte vi snabbt den här utredningen. Den fick en extremt kort tid på sig att arbeta, som ni säkert har sett, ett halvår, för att vi vill ha fram förslagen snabbt och för att vi vill ge den tydliga signalen att förmodligen inte allt kommer att vara tillåtet som finns i dag.
Detta kan man kalla för en krokig och krånglig väg, men vi har hela tiden agerat skyndsamt. Det vi har kunnat avläsa i omgivningen är att det krävs ytterligare lagförändringar.
Maria Larsson (KD):
Låt mig vara tydlig med att det inte bara är jag som slår vakt om Systembolagets detaljhandelsmonopol. Hela regeringen står bakom det. Det vill jag vara mycket tydlig med.
Jag tycker att vi alla ska räkna det som en tillgång i svensk politik att vi har en bred enighet i de svåra frågorna om drogförebyggande arbete, alkoholhantering och narkotikahantering, eftersom vi vet att detta är särskilda varor som kan drabba människor på ett väldigt smärtsamt sätt. Det är naturligtvis också värnandet om Systembolaget som ligger i botten för det som vi nu gör.
Vi vill ha en tydlig gräns mellan vad som är tillåtet och vad som är otillåtet för att kunna upprätthålla monopolet. Det finns en risk om aktörerna växer i antal. Många av de aktörer som finns, vinklubbar och andra, håller sig helt inom det lagrum som Rosengrendomen stadfäste. De riktar sig till privatpersoner. Men vi ser också nya företeelser, typ det som City Gross gör, som inte är reglerat.
När städfirman vill leverera vin till fredagskvällen är vi ute på marker som vi inte har lagrum som täcker. Det är här vi måste gå in och titta. Norge och Finland har annan typ av lagstiftning. De har också delvis annan lagstiftning i andra avseenden. Det är inte säkert att vi kan titta direkt på deras lagstiftning.
Men vi skriver i direktiven till utredaren att det är möjligt att man kan hämta hem något därifrån. Det stämmer inte helt överens, men det kan finnas skäl att inspireras av varandra. Jag vill säga något om tidsschemat. Utredningen jobbar till den 15 juli. Sedan ska den självklart gå på remiss, precis som alla andra.
Det är alltid så med lagförslag att remissinstanserna måste få säga sitt. Normal remisstid är tre månader. Möjligtvis kan man korta den något; det beror på hur omfattande det blir. Men till saken hör också att det är sommartid. Det är alltså inte möjligt att få fram en proposition om detta före valet. När det gäller tillsynen räknar jag däremot med att kunna komma fram med en proposition. Vi har remissbehandlat utredningen under hösten.
Men det är alltid svårt att säga på förhand hur lång tid olika saker tar. Det är ett ungefärligt tidsschema. Som jag tror att ni förstår är det naturligtvis så att vi har arbetat så skyndsamt som vi har kunnat. Samtidigt ska man säga att volymmässigt utgör privatimporten fortfarande en ganska liten andel av den alkohol som konsumeras i Sverige.
Vi ser att alltmer av det som svenskarna dricker och totalkonsumtionen går nedåt. Men det som de dricker köper de i allt större utsträckning på Systembolaget. Det vittnar om att både service och sortiment tilltalar Sveriges befolkning.
Maria Larsson (KD):
Jag kan fatta mig väldigt kort. Det finns när det gäller vinklubbar seriösa aktörer och mindre seriösa aktörer. Det finns inom det lagrum vi har möjligheter för privatperson att köpa alkohol direkt från ett annat EU-land. En del av dessa klubbar marknadsför sig via internet. Det är under helt legala former förutsatt att de också betalar skatt i Sverige. Det får vara svar nog.
Därmed tackar jag för debatten.
Maria Larsson (KD):
Peter Johnsson har frågat mig om jag verkligen anser att en fritidscheck som riktat stöd till behövande är rätt väg att gå och varför detta är att föredra framför att göra det generella välfärdssystemet starkare. Vi vet att familjer med knappa ekonomiska resurser har svårare att ha råd att betala för sina barns fritidsaktiviteter än andra familjer. Att få delta i fritidsaktiviteter anser jag vara en god skyddsfaktor mot utanförskap.
Det är utvecklande och ger en känsla av delaktighet. Därför har regeringen i budgetpropositionen för 2014 aviserat att vi vill införa en ersättning för kostnader för fritidsaktiviteter för barn i hushåll med försörjningsstöd. För att täcka kostnader för detta har medel avsatts i budgeten. Inom Socialdepartementet har det tagits fram ett förslag till en sådan ersättning, en så kallad fritidspeng.
Förslaget innebär att hushåll med barn som går i årskurs 4-9 som haft försörjningsstöd under minst sex månader den senaste tolvmånadersperioden ska ha rätt till en ersättning på högst 3 000 kronor för kostnader för deltagande i regelbundna och ledarledda fritidsaktiviteter. Barnen får därmed möjlighet att utöva och utveckla sina intressen tillsammans med andra barn och vuxna.
Peter Johnsson menar att det är fel väg att gå och att det vore bättre att göra det generella välfärdssystemet starkare. Jag håller inte med Peter Johnsson utan menar att förslaget inte står i motsättning till satsningar på den generella välfärden.
Tvärtom är fritidspengen ett välkommet komplement till barn som redan lever i familjer med försörjningsstöd och till de generella åtgärder som regeringen vidtagit för att förbättra barns levnadsvillkor. Regeringen har exempelvis höjt barndelen i bostadsbidraget under 2012 och 2014 med sammanlagt högst 975 kronor per månad för en tvåbarnsfamilj.
Den 1 januari 2013 höjdes grundnivån i föräldraförsäkringen från 180 till 225 kronor per dag. Det är en reform av betydelse för unga föräldrar som inte hunnit etablera sig på arbetsmarknaden. Höjda nivåer i det generella välfärdssystemet leder dock inte alltid till höjd levnadsstandard för de barn som lever i familjer som är beroende av försörjningsstöd.
Försörjningsstöd är det yttersta skyddsnätet i välfärdssystemet, och när bidrag höjs minskas försörjningsstödet i motsvarande mån. Riksnormen i försörjningsstödet höjdes emellertid för barn 2012 vilket innebar en höjd levnadsstandard för barnfamiljer med ekonomiskt bistånd.
Utgångspunkten för förslaget till fritidspeng är att barn i familjer med försörjningsstöd ska kunna delta i gemensamma aktiviteter med andra barn utanför skoltid och utanför det egna hemmet. Jag menar därför att det är viktigt att fritidspengen utformas som en kostnadsersättning och inte som en generell inkomstförstärkning.
Jag ser därför fram emot att under våren presentera ett förslag till riksdagen på hur en sådan fritidspeng ska utformas.
Maria Larsson (KD):
Det här är en diskussion som uppenbarligen väcker upp många deltagare så här på kvällskvisten. Många barn har en dröm. Många barn har intressen och talang. Det vi kan se i statistiken är att barn i familjer med ekonomiskt försörjningsstöd är underrepresenterade i de föreningsaktiviteter som pågår varje dag i vårt land.
Jag vill att alla barn ska ha möjlighet att utveckla sin talang och sina intressen. Jag vill att varje barn ska ha det. Det många av er gör här i talarstolen är att ni antar ett vuxenperspektiv. Ni vägrar att ha ett barnperspektiv. Vi destinerar pengarna till barnen.
Ni, en del av er, vill lägga pengarna hos de vuxna och tror att man i ett hushåll som har det ekonomiskt knapert varje månad ska lägga undan pengar till föreningsavgiften som man betalar vid ett tillfälle eller att föräldrarna till de 395 000 barn som vi talade om i förra interpellationsdebatten som lever i ett hem där det kanske finns missbruk eller riskbruk ska avsätta pengar till just fritidsaktiviteter.
Vi vågar ha det tydliga barnperspektivet och säga: De här pengarna är destinerade till barn som ska få utveckla sin talang och sina intressen. Ni vägrar att se barnperspektivet i det. Ni vidmakthåller vuxenperspektivet, som vanligt, skulle jag vilja säga. Jag är förvånad över Socialdemokraternas agerande och ställningstagande i den här frågan. Ni vägrar att se barnen.
Vi har skickat ut frågan på remiss till olika barnrättsorganisationer. Rädda Barnen tillstyrker förslaget. Allmänna Barnhuset välkomnar förslaget. Bris tillstyrker det. Verdandi ser positivt på förslaget som ett komplement till generella insatser. SKL tillstyrker det, och det gör för övrigt också socialdemokraterna i SKL. Jag är förvånad.
Jag är förvånad över att Socialdemokraterna för en diskussion som faktiskt går decennier tillbaka i tiden. Det finns naturligtvis massor av sätt att göra det här på som inte blir ett dugg stigmatiserande. Det handlar om möjligheter för de här ungarna som de inte har i dag. Jag är övertygad om att deras talanger och deras intressen kan bli till stor glädje för dem själva och för andra om de får chansen att utveckla dem. Det är ett tydligt vuxenperspektiv som ni har.
Jag är förvånad.
Maria Larsson (KD):
Det är viktigt, för det har inte riktigt framgått i debatten hittills, att framhålla att inte minst Rädda Barnens mätningar nu visar att barn i ekonomisk utsatthet minskar i de flesta av landets kommuner. Denna statistik är från 2011.
Efter det har regeringen fattat ytterligare beslut om höjda bostadsbidrag, satsningar på jobbstimulans och höjning av föräldrapenningen för dem med grundnivå. Detta bör leda till att antalet fattiga barn eller barn i ekonomisk utsatthet - jag tycker att det är bättre att säga så - minskar.
Jag har träffat ganska många sådana barn, som har berättat för mig att de tycker att "barnfattigdom", som myntades som politiskt begrepp av oppositionen, är ett förfärligt uttryck som sätter dem i skuld. Det är inte mitt fel att mamma eller pappa har dåligt med pengar, säger de. Återigen: Barnperspektivet är det viktiga här.
Jag tycker att ni som säger nej till den här reformen ska ställa er frågan hur det kommer sig att alla de organisationer som företräder barnen - Bris, Rädda Barnen, Verdandi och Allmänna Barnhuset - tillstyrker den här reformen, för de har betraktat frågan ur barnens perspektiv.
De har liksom jag sett i statistiken att så många av de här barnen inte kommer med i fotbollsklubben eller i simskolan. Skillnaden för de här föräldrarna, som säkert älskar sina barn och vill dem väl, är att de har en trängre ekonomisk situation. Nu säger vi att vi vill att de här barnen ska få förverkliga sina drömmar och sina intressen.
Då blir det en specialdestinerad summa. Jag tycker att ni överdriver dramatiskt hur utpekande det skulle vara. Det är just den här enkelheten. När man betalar en föreningsavgift får man ett kvitto. Så brukar jag göra på gymnastikklubben. Jag får ett kvitto där. Det är inte särskilt konstigt att man kan ta med sig det till socialförvaltningen. För övrigt har vi inte fastställt exakt hur det här ska gå till. Det kanske ska finnas en kommunal frihet.
Fråga era partikamrater i Lund vad de såg för positivt med det här systemet och hur det har fallit ut! Både Vänsterpartiet och Socialdemokraterna i Lunds kommun har tillstyrkt det här. Det har varit konsensus om det. Och i SKL, där kommunpolitikerna finns, som företrädare för Socialdemokraterna, har man också tillstyrkt det här.
De som finns ute i kommunerna, som möter verkligheten och som förhoppningsvis möter barnen - jag hoppas att vi är många som gör det som politiker - ser behovet, och de ser att det här skulle kunna fylla en funktion.
Maria Larsson (KD):
Att säga att man vill barn väl är lätt. Det gör många. Det gör nästan alla. Det svåra kan vara att komma på hur , så att det verkligen gör skillnad för barnen.
Jag är övertygad om att en fritidspeng ger möjlighet för betydligt fler barn att förverkliga sina drömmar och att utveckla sina intressen och talanger än en ytterligare höjning av det generella stödet. Det är vår bedömning. Och jag är fullständigt övertygad om att så kommer att bli fallet. Tack för debatten, och tack för det stora engagemanget i denna fråga!
Maria Larsson (KD):
Margareta Larsson har frågat mig hur det kommer sig att remissvar har plockats bort från proposition 2011/12:160 om ersättning från staten till personer som utsatts för övergrepp eller försummelser i samhällsvården. Hantering av remissvar är en mycket viktig del i regeringens beredande av förslag.
Remissopinionen sammanfattas dock av läsbarhetsskäl alltid mycket kort i propositioner genom en summarisk jämförelse med kommittéförslaget. Jämförelsen ska i stort sett bara ange om remissinstanserna instämmer i kommittéförslaget eller inte och vilka de viktigaste invändningarna är. Det remissvar som Margareta Larsson efterlyser behandlas och bemöts i propositionen under rubriken "Ersättningens storlek".
Remissvaret i sin helhet finns i Socialdepartementets arkiv och är tillgängligt för allmänheten.
Maria Larsson (KD):
Jag vet inte var Margareta Larsson har fått uppgifter ifrån, med det känns som om det har rört ihop sig lite grann eller som om det är en hel del nonsens. Remissvar som inkommer är alltid en värdefull kunskapskälla för regeringen när den skriver sitt förslag. De är alla offentliga.
De registreras och finns för utlämnande för den som så önskar, och vi är naturligtvis skyldiga att lämna ut dem. Däremot kan en del av de personliga brev med berättelser som har kommit in via Vanvårdsutredningen vara sekretessbelagda.
Om det är sådana som har begärts ut har det ibland, för att skydda respektive person, funnits överstrykningar eller annat för att man inte ska kunna härleda dem. Personen i fråga har kanske inte varit medveten om att alla handlingar som kommer in till departementet blir offentlig handling. Men när det gäller remissinstansernas svar finns det absolut ingenting sådant. Allt är tillgängligt.
Allt är offentligt. Däremot kan man inte skriva ut vad varje enskild remissinstans tycker och tänker i propositionerna. Det skulle bli ett alldeles för omfattande material. Det sätt som vi har använt oss av är det reguljära sättet att skriva en proposition där man summariskt sammanfattar om remissinstanserna stöder alternativt inte stöder det som föreslås i propositionen. Det är det vanliga sättet. Så gör vi alltid.
Det här är inget undantag från det. Vi har gjort på det sättet. När det gäller den aktuella sak som Margareta Larsson tar upp nämns inte just den föreningen med namn i propositionen i just de här frågorna. I stället nämns tre andra organisationer för personer som har vanvårdats. Två av dem är positiva till en enhetlig ersättning och dess storlek, och en är negativ.
Vi har arbetat på det reguljära sättet. Det har skett på precis på samma sätt i den här frågan också.
Maria Larsson (KD):
Jag har förståelse för att Sverigedemokraterna är ett relativt nytt parti i Sveriges riksdag och kanske inte alltid vet hur vi går till väga. Arbetet med den här propositionen har skett på ett likartat sätt som det gör med alla propositioner, nämligen att man som regering har ett beredningstvång.
Som ansvarig minister för det här är jag glad över att vi som ett av få länder har tillsatt utredningar som samlar berättelserna. Det var den föregående regeringen som tillsatte utredningen som samlade ihop berättelserna och började gräva i vår mörka historia.
Sedan kunde jag tillsätta en utredning där vi bad om förslag på hur vi ska skapa en upprättelse för de personer som har utsatts för det här. Vi är alltså ett av få länder som har gjort detta. Jag är övertygad om att fler länder har en likartad, mörk historia. Här har vi vågat ta oss an den.
Den utredning som jag tillsatte kom med förslag om både en upprättelseceremoni där en offentlig ursäkt framförs och en ersättning på ett engångsbelopp på 250 000 kronor för försummelser och övergrepp av allvarlig art.
När man lämnade det förslaget till mig hade man inhämtat erfarenheter från det fåtal andra länder som har grävt i sin historia, varav Norge är ett.
Norges uppenbara rekommendation var att inte ha differentierade ersättningar, vilket hade skapat mycket problem, och att inte heller dela upp det i kommunal och statlig ersättning utan använda sig av en typ av ersättning.
Det var den typ av rekommendation som Norge gav till Sverige och som också blev utredarens förslag som ledde till den sjupartiuppgörelse som sedan slogs fast i form av ett riksdagsbeslut. Så gick det till. Förvanska inte historiebeskrivningen, Margareta Larsson!
Maria Larsson (KD):
Jag ska återigen säga att när en proposition skrivs redovisas remissinstansernas synpunkter utifrån de förslag som läggs fram. De redovisas summariskt - det är det förfaringssätt som vi alltid använder oss av - men alla remissvar finns att begära ut.
Jag blir lite upprörd över de anklagelser som Margareta Larsson står här och slänger omkring sig och över argumentationen. Du står här och säger konspiratoriskt att regeringen gömmer undan saker. Så är det faktiskt inte. Allt finns öppet och tillgängligt. Insinuationerna har inte någon som helst verklighetsförankring. Det är inte ett hederligt sätt att argumentera på i Sveriges riksdag.
Jag är glad över att vi har grävt upp detta och att det är en del av Sveriges historia i dag. Jag är glad över att vi har fått till stånd en ersättning, och det har varit någonting som jag har drivit hela vägen. Men den handlar om att ha en majoritet med sig när man ska genomföra det. Det var jag som tillsatte utredningen som tittar på detta, så inte heller i Margareta Larssons interpellation stämmer historiebeskrivningen. Man får hålla sig till sanningen i interpellationsdebatter, Margareta Larsson.
Det som kallas för Prosjekt Oppreisning i Norge, som bistår kommuner i deras arbete med sådana här frågor och enskilda som har drabbats av vanvård, har framfört tydligt att ett enhetligt belopp hade varit att föredra, för erfarenheterna från Norge visar att ett graderat ersättningssystem hos de vanvårdade har skapat en känsla av att ha blivit orättvist behandlade när det gäller ersättningsnivån.
Det var alltså ofrånkomligt också med ett graderat ersättningssystem.
Maria Larsson (KD):
Jonas Gunnarsson har frågat mig om jag har för avsikt att vidta några åtgärder för att få till stånd ett förfarande i situationer som den han beskriver i sin interpellation avseende omhändertagande av svenska barn i Norge. Som Jonas Gunnarsson är väl medveten om kan jag som minister varken kommentera eller försöka påverka enskilda ärenden.
När barn omhändertas av sociala myndigheter i Sverige gäller svensk lagstiftning oavsett vilket land barnet kommer från. På samma sätt är norsk lagstiftning gällande i Norge och ligger till grund för omhändertaganden i Norge oavsett vilket land barnet kommer från. Det norska rättssystemet liknar det svenska, och reglerna är ofta likartade i social- och familjerättsliga frågor.
Jag vill gärna lyfta fram att Sverige i januari 2013 anslöt sig till 1996 års Haagkonvention om behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn. Konventionen syftar till att stärka skyddet för barn i internationella situationer.
Den ger till exempel myndigheter i ett konventionsland formella möjligheter att samarbeta i ett ärende gällande barn i ett annat konventionsland, inklusive ärenden som gäller placering av barn. Norge har ännu inte ratificerat denna konvention. Både Norge och Sverige har dock ratificerat barnkonventionen.
Det innebär att ansvariga myndigheter i både Norge och Sverige ska säkerställa det enskilda barnets rätt att få sina grundläggande rättigheter och behov tillgodosedda. Barnkonventionen sätter barnet i centrum och uttrycker barnets behov som rättigheter. En röd tråd i konventionen är barnets behov av och därmed rätt till båda sina föräldrar.
Flera av barnkonventionens artiklar syftar till att ge barnet ett särskilt skydd i situationer där vuxenvärlden på olika sätt kränker barnet och brister i respekt för det. Barnet får inte skiljas från sina föräldrar mot deras vilja, om det inte är nödvändigt för barnets bästa. I barnkonventionen görs det också klart att barnets och vårdnadshavarnas intressen inte alltid sammanfaller.
I avvägningen mellan barnets intressen och föräldrarnas har barnets företräde. Jag vill avsluta med att betona att insatser som genomförs mot föräldrars vilja alltid är förenat med svårigheter, även om det för barnet kan vara nödvändigt.
Maria Larsson (KD):
Precis som interpellanten säger har Sverige och Norge goda förbindelser och ett rikt utbyte av varandra på många områden. Norge har ett aktivt arbete för barns rättigheter varför vi också på det området har haft mycket utbyte. Inte minst har vi från Sverige på senare tid frågat Norge om fördelarna med att införliva barnkonventionen i lagen, vilket Norge har gjort.
Som Jonas Gunnarsson säkert känner till har vi en utredning som tittar på och analyserar konsekvenserna av ett sådant förfarande också i Sverige. Det finns alltså ett gott samarbete på alla sätt mellan vårt grannland Norge och Sverige. Men precis som jag sade i mitt interpellationssvar gäller norsk lagstiftning i Norge och svensk lagstiftning i Sverige.
De har många likheter, men svenska myndigheter har ingen möjlighet att överpröva ett utländskt domstolsbeslut. Rättsväsendet är självständigt i Norge, precis som i Sverige, och ett annat lands myndighet kan som sagt inte överpröva.
Den svenska medborgare som är bosatt i Norge är hänvisad till den myndighet som har fattat beslutet, till det norska rättssystemet. När medborgaren åter är bosatt i Sverige kan denne också vända sig till den kommun där man bor i Sverige. Det är de legala förhållandena.
Att jag nämner Haagkonventionen i mitt svar beror på att den, när båda länderna har ratificerat den, ger formella möjligheter att samarbeta i ett särskilt ärende gällande barn. Det gäller också ärenden som rör placering av barn. Sverige har nyligen ratificerat konventionen, och jag vet att ett sådant arbete pågår även i Norge.
De förbereder en proposition till sitt parlament och en ratificering. I framtiden kan detta innebära utökade möjligheter att samarbeta i enskilda ärenden, men det är fortfarande så att norsk lag gäller i Norge och svensk lag gäller i Sverige. Vi har inte möjlighet att överpröva varandras domslut.