Finn Bengtsson (M):
Dessa interpellationer tar upp ett mycket viktigt ämne. De berör nämligen ytterst patientsäkerheten inom hälso- och sjukvården och äldreomsorgen samt för klienter inom socialtjänsten. Här har alliansregeringen ett pågående arbete för att komma med en proposition, vilket inte den förra regeringen förmådde. När det är tre stycken vänsterorienterade frågeställare skjuter man tyvärr in sig på helt fel saker.
Som så tydligt framgår av ministerns svar kunde inte ens en av interpellanterna i regeringsställning, Ylva Johansson, lösa ut den här frågan när hon, före detta biträdande socialminister, nu i stället kräver att alliansens justitieminister ska hjälpa henne med detta. Krav reses nu i opposition ömsom på identisk yttrande- och informationsfrihet, ömsom på likvärdigt meddelarskydd och meddelarfrihet, oavsett vilken typ av verksamhet det gäller och oavsett om sådana verksamheter råkar ha ett skydd enligt gällande grundlagsreglering.
Om nu frågan var så angelägen att lösas med en grundlagsändring är det förvånande att den nu reses till justitieministern i den nya regeringen efter drygt ett års regerande, när den grundlagsändring som var nödvändig för detta kräver minst ett mellanliggande allmänt val, något som man haft gott om tid på sig för under den tidigare vänsterkartellens tre på varandra följande mandatperioder vid makten. Fru talman!
Det är därför krokodiltårar som frågeställarna gråter för just patientsäkerheten genom att falskeligen förespegla att den tar fasta på huvudsakligen den grundlagsreglerade yttrandefriheten. För hälso- och sjukvården gäller anmälningsplikt för personalen vid förekomst eller blott misstanke om fel och brister. Ansvarig vårdgivare prövar sedan anmälan av detta med stöd av lex Maria till ansvarig myndighet som utreder frågan. På liknande sätt förhåller det sig inom socialtjänsten, som vi har hört, enligt lex Sarah.
Vad gäller försäkran om yttrande- och meddelarfrihet finns det alltså en tillfredsställande ordning i lagtexten. Frågan gäller mer hur den i praktiken kan utnyttjas i ett socialistiskt sjukvårdssystem respektive i ett alliansregeringssystem. I det förra behandlas offentligheten både som finansiär och utförare. Så få arbetsgivare som möjligt, eller i Vänsterpartiets fall inga andra alternativa arbetsgivare än landstingen själva, ska då få finnas. Hur går det då med yttrandefriheten och meddelarfriheten? Hur garanteras dessa i praktiken?
Jo, svaret är att det gör de inte alls. De snarare urholkas genom få konkurrerande möjligheter för ofta med rätta kritiska hälso- och sjukvårdsarbetare att välja en tillförlitlig arbetsgivare. Ett mycket näraliggande konkret exempel på detta har jag från mitt hemlän Östergötland under förra mandatperioden.
Dåvarande socialdemokratiska landstingsstyrelseordföranden tillsammans med personalansvarigt vänsterpartistiskt landstingsråd drev kravet på att anställda som inte var lojala mot den förda politiken med en omvälvande omstrukturering i hela länet, även om sjukvårdspersonal bedömde den som farlig ur patientsäkerhetssynpunkt, i stället skulle sitta still i båten - så föll orden - eller lämna sin anställning.
Det gick så långt att politikerna i en ohelig allians med landstingets högsta tjänstemän JO-anmäldes för brist på just meddelarfrihet inom offentlig anställning. JO avgav också mycket klander för detta agerande, något som, besvärande nog för den socialistiska filosofin om hur meddelarfriheten i praktiken ska värnas, bagatelliserades öppet inför press och personal.