Ulla Andersson (V):
Om jag ska återkomma till de väldebatterade bankerna kan vi se att de gjorde en vinst på 90 miljarder, varav en tredjedel kommer direkt från statliga subventioner. Man har avkastningsmål som över huvud taget inte är rimliga, och det brukar även statsrådet instämma i. Om vi tittar på hur det ser ut i verkligheten är den enda bank som har kontanthanteringen kvar på alla kontor också den som inte har lagt ned något kontor över huvud taget och som dessutom är bäst etablerad runt om i landet, det vill säga har mest lokal närvaro.
De banker som däremot är sämst på kontanthantering, det vill säga de som har dragit ned på kontanthanteringen på flest kontor, är också de som lägger ned flest bankkontor. Så argumentet håller nog inte riktigt där, skulle jag vilja påstå. Kanske statsrådet ska syna bankerna lite mer.
Jag menar att man ska ställa krav på bankerna även när det gäller kontanthanteringen, för enskilda personer, företag och självklart anställda i butikerna drabbas hårt av butiksrånen. Jag köper inte riktigt finansmarknadsministerns argument, för den bank som är bäst på det här är som sagt också den som är mest etablerad och inte har lagt ned något bankkontor hittills.
Du hänvisar till den utredning som tillsattes efter förskingringen i Panaxia, det vill säga ett kontakthanteringsföretag som hämtar dagskassor hos företag och sedan förvarar dem. Det är egentligen inte en utredning som hanterar bankernas betaltjänster i första hand utan det är, som det står i direktiven, ett vidare perspektiv. Vad det kommer att leda till i slutändan tror jag att varken statsrådet eller jag vet.
Jag tror att fokus framför allt kommer att vara på dessa kontanthanteringsföretag och inte på bankerna. Butikerna har ju tagit över mycket av bankernas tidigare ansvar, men nu försvinner ju butikerna på landsbygden. Även om man har löst det i upphandlingen som var efter lagändringen 2008 har många av butikerna försvunnit sedan dess.
Som jag sade är det fem butiker hemma i Gävleborg som har försvunnit bara det senaste året. En av anledningarna till att de har försvunnit är den statliga Postens agerande. De har inte längre paketutlämning och annat i butikerna, därför att Posten i sin tur har ett avkastningskrav på sig som gör att de inte har råd att behålla de här tjänsterna ute på landsbygden, vilket gör att det blir sämre underlag för landsbygdsbutikerna.
Statsrådet sade att det här är en generationsfråga, en teknikfråga, en fiberfråga och så vidare. Jag skulle vilja påstå att det också är en integritetsfråga, en fråga för skuldsatta som har väldigt svårt att få betalkort och kort över huvud taget. Det är en fråga för små företag. Jag har varit i kontakt med många små företag som visar på hur svårt och dyrt det är att bli av med sina kassor. De får åka långa sträckor för att det ska funka.
Och det är många föreningar som har stora problem, eftersom de hanterar väldigt mycket kontanter. Även om man i dag lägger pengar på teknikutveckling, för det gör regeringen, löser det inte riktigt problemet som finns i dag. Därför menar jag att man måste vidta någon annan åtgärd än just att jobba med teknikutveckling.
Jag tycker att man kan göra två saker parallellt för att se till att det fungerar på landsbygden och för att få ned antalet butiksrån, vilket jag menar behövs, för butikerna är inte lika skyddade mot rån som bankerna. Ju mer kontanter som finns i butikerna, desto mer ökar självklart risken för rån. Det kan vi se inte minst hemma hos mig där antalet butiksrån har ökat kraftigt.
En av de butiksinnehavare som har blivit rånade sade: Vi har tagit bankernas ansvar och ser till att kunderna får kontanter. Han menade att det har ökat risken för honom. Jag återkommer i nästa inlägg.