KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Det finns en lång rad principiella frågor att diskutera i sammanhanget. Vad är statens ansvar inom hälso- och sjukvården och vad är landstingens ansvar? Hittills har vi haft den gemensamma uppfattningen att det är landstingen som har ansvaret.
Det är de som organiserar sig, och det är de som svarar gentemot sina medborgare för att säkra en god och väl fungerande hälso- och sjukvård. På ett antal områden har staten ett ansvar. Det handlar bland annat om lagstiftning. Det handlar om att vi på vissa områden använder våra myndigheter för att få ett visst mått av styrning, till exempel när det handlar om nationella riktlinjer, forsknings- och utvecklingsarbete.
Det kan ibland handla om att initiera arbeten så att de fungerar som en katalysator för att förstärka eller initiera en utveckling på ett visst område. Jag tror inte att vi ska förstatliga svensk hälso- och sjukvård. Med det följer att det sannolikt alltid kommer att finnas vissa skillnader mellan landstingen.
En del av skillnaderna är acceptabla och kloka. Det handlar om olika förutsättningar. I andra fall är skillnaderna sådana att de behöver motverkas. Det kan handla om sådant som leder till att man inte får vård på lika villkor. Vilken är den mest effektiva nivån för att organisera sjuktransporter? Är det på landstingsnivå eller på statlig nivå?
Min slutsats kan inte bli annat än att det mest effektiva sättet att organisera detta är genom att landstingen, som också har ansvar för de övriga delarna av hälso- och sjukvården, också svarar för transporterna i samband med sjukfall. Det är helt enkelt anledningen till att vi inte har velat gå vidare med förslagen.
Man ska också minnas att det här var Försvarsdepartementets utredning där en del av det här handlade om sjuktransporterna. Den här utredningens förslag har säkert kommit till nytta i många olika avseenden.
En viktig information i sammanhanget kan också vara att enligt uppgift har SKL, Sveriges Kommuner och Landsting, själv startat ett projekt där man tar hänsyn till förslagen, eller åtminstone bygger delvis på förslagen, i utredningen för att ta fram ett underlag för beslut om samverkan när det gäller luftburen ambulansverksamhet mellan olika aktörer.
Det här ska slutrapporteras till landstingsdirektörerna i juni 2011, om ungefär ett halvår. Jag tror att det är en klok och bra ordning att landstingen som är ansvariga för detta också tar ansvar för att lösa detta på ett ändamålsenligt sätt. Jag tror att det är det bästa sättet att åstadkomma de snabba och effektiva transporter som naturligtvis är en viktig del av svensk hälso- och sjukvård.
Göran Hägglund (KD):
Gunilla Svantorp använder som ett argument att frågan har utretts många gånger och därför borde förslagen genomföras. Men det är självklart inget argument. Det gäller om man har goda förslag som innebär förbättringar och där staten behöver vara med. Vår bedömning är att staten inte behöver vara med.
Det är inte en fråga om det ska finnas ambulanshelikoptrar eller inte, utan det handlar om att de ska finnas där det är ändamålsenligt. Men det här kan landstingen göra själva. Parallellen med Norge fungerar inte heller eftersom staten har en helt annan roll i det norska hälso- och sjukvårdssystemet än vad den har i Sverige.
När det gäller rikssjukvården undrar Gunilla Svantorp om det ska vara varje landsting för sig eller om staten och landstingen ska agera tillsammans. Jag tycker ingendera. Landstingen tillsammans klarar frågan själva. Staten ska gripa in där vi tror att det har ett mervärde och vi tror att det leder till klara förbättringar. Det som landstingen kan ta ansvar för själva och själva ska finansiera ska de också göra.
Det skulle naturligtvis vara en poäng om man tänker sig att tillföra ytterligare pengar för att staten ska ta det ekonomiska ansvaret. Men några sådana förslag har jag inte sett i riksdagen från något parti. Det är naturligtvis en legitim ståndpunkt att driva. För vår del tycker vi att det här är en del av landstingens ansvar, och de har helhetsansvaret när det gäller hälso- och sjukvården.
Göran Hägglund (KD):
När det gäller frågan om jämlik vård är det en av de absolut viktigaste saker som vi jobbar med under den här mandatperioden. Det handlar om att vi genom mätningar av kvaliteten, genom så kallade öppna jämförelser, bättre ska kunna se när vården inte lever upp till kravet att den ska vara jämlik i enlighet med hälso- och sjukvårdslagen. Vi ska kunna få vård på lika villkor i hela Sverige.
Med det leder inte till den absoluta slutsatsen att det är staten som ska sköta helikopterverksamheten i Sverige, utan ansvaret för vården ska fortfarande ligga på landstingen. Vi ska där det finns skäl för det arbeta med att se till att få ännu bättre jämförelsematerial, alltså mäta och jämföra för att landstingen ska förbättra.
På ett antal områden fordras det riktlinjer, och det är Socialstyrelsens roll att se till att de utfärdas. Men slutsatsen av detta måste inte med nödvändighet bli att det är staten som ska svara för helikopterverksamheten. Som jag nämnde genomför SKL ett arbete, och det sker delvis mot bakgrund av Helikoptern i samhällets tjänst .
Men det är inte en utredning i vanlig mening, utan det är ett projekt som syftar till att ta fram beslut som ska kunna leda till samverkan mellan olika aktörer när det gäller luftburen ambulansverksamhet. Jag tycker att det är det rätta att landstingen, som har ansvaret för vården i alla olika delar, också ska ha ansvaret för att transporterna fungerar på det mest ändamålsenliga sättet över hela landet.
Alla ska kunna känna sig trygga med att man snabbt kommer till doktorn när det behövs.
Göran Hägglund (KD):
Marianne Berg har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att modernisera lagen om fastställande av könstillhörighet samt vilka åtgärder jag avser att vidta för att förbättra situationen för människor som önskar genomgå könskorrigerande behandling. Jag har också fått frågan om vilken tidsplan jag har för det fortsatta beredningsarbetet med förslagen från Könstillhörighetsutredningen. Jag har i mars månad i år besvarat delvis samma frågor som interpellanten nu ställer igen.
Förhållandena har inte ändrats sedan dess. Mitt svar är detsamma nu som då. Förutom förslagen i betänkandet Ändrad könstillhörighet som lämnats av Könstillhörighetsutredningen har det i Socialstyrelsens regi utförts ett utredningsarbete. Socialstyrelsens rapport Transsexuella och övriga personer med könsidentitetsstörningar har av styrelsen remitterats till olika berörda instanser.
Jag har erfarit att Socialstyrelsen avser att till Socialdepartementet överlämna de delar av styrelsens arbete som gäller lagstiftningsfrågor någon gång i början av sommaren. Jag kan därför inte nu ange någon närmare tidsplan för det fortsatta arbetet inom Regeringskansliet. Herr talman! Detta var en uppläsning av det skriftliga interpellationssvar som jag översände inför denna debatt. Sedan dess har Socialstyrelsen inkommit med det dokument som jag nämner i slutet av det inledande svaret.
Det hände i onsdags förra veckan. De har överlämnat ett förslag som innehåller dels ett antal lagförslag, dels ett antal åtaganden när det gäller saker och ting som Socialstyrelsen själv vill arbeta med för att bland annat förbättra bemötandet, koncentrera kunskap och så vidare omkring sådant som rör de personer som vi samtalar om.
Eftersom det här arbetet kom in så sent som för några dagar sedan har vi ännu inte ordentligt hunnit påbörja den beredning som vi behöver göra. Därför kvarstår svaret att jag för närvarande inte kan avge någon tidtabell.
Göran Hägglund (KD):
Vi kanske ska börja med historien. Det stämmer att jag ärvde en utredning, som kom i början av min ämbetsperiod - jag tror det var i början av 2007 precis som Marianne Berg sade. Den fick avgörande kritik från nästan alla som yttrade sig. Den dög inte att gå vidare med.
Efter detta har vi varit i en situation där vi har funderat mycket på vad vi ska göra. Det är klart att vi vet vad våra myndigheter gör. De vet vad vi önskar att de ska gör Socialstyrelsen har gjort ett arbete kring detta. Arbetet har varit ute på remiss, och man har landat i ett antal ståndpunkter. Mycket handlar om väldigt enkla saker som jag inte tror att någon kommer att kunna ha någon synpunkt på.
Det är dock en del saker som är mer komplicerade. Lagstiftningsförändringarna gäller bland annat detta med att man måste vara ogift, som dagens lagstiftning som gäller sedan 1972 föreskriver. Jag tycker att det borde vara tämligen okomplicerat att ändra detta, men det kan få en del implikationer för annan lagstiftning, som måste ses över.
Det handlar också om det gällande kravet på sterilisering, som 2007 års utredning höll fast vid, och om frågan om bevarande av könsceller. Marianne Berg nämnde också frågan om utländska medborgare som har bott i Sverige i mer än två år. Det tror jag heller inte tillhör de mer komplicerade frågorna.
Men när det gäller just de två punkter där två utredningar har kommit till helt olika slutsatser bör vi åtminstone titta på vad det är som ligger bakom. Detta gäller en liten grupp, sades det här. Så är det. Under åren 2004-2009 var det i genomsnitt 37 personer per år som ansökte om ändrad könstillhörighet och om de ingrepp som är nödvändiga i sammanhanget, men vi ser en ökning.
År 2009 var det 60 personer ungefär. Även om det är få personer det handlar om är det naturligtvis viktigt för varje enskild person. Därför är det viktigt att vi har ett noggrant beredningsarbete och att vi jobbar på med den hastighet som vi kan för att presentera ett lagförslag som vi förhoppningsvis kan få en bred överenskommelse om i kammaren.
Göran Hägglund (KD):
Jag kommer inte att lämna någon tidsram i dag av det enkla skälet att vi inte har hunnit analysera förslaget som det ser ut. Är det så att det är busenkelt kommer det att gå mycket fortare än om det innehåller mycket komplexa avvägningar som ska göras. Börje Vestlund är inne på att man skulle kunna korta remisstiden. Jag är inte ens säker på att förslaget kommer att behöva remitteras.
Det beror lite på om ytterligare personer eller instanser behöver yttra sig. Det kan vara så att den remissomgång som redan har skett är till fyllest. Det vill jag lämna öppet. Tidsramen beror på vad analysen visar. Vi ska titta på det tillsammans med de remissvar som har kommit in. Ni vet mycket väl att vi har beredningskrav.
Om vi inte sköter det kommer vi att få kamraterna i KU på oss som kommer att tycka att vi slarvar igenom lagstiftningen, och det ska vi inte dra på oss. Det ska ske noggrant och på ett sådant sätt att vi kan få en lag som fungerar så snabbt som möjligt.
Göran Hägglund (KD):
Teres Lindberg har frågat mig varför inte gruppen män som har sex med män finns med i årets överenskommelse med Sveriges Kommuner och Landsting om hivprevention eller med i förhandlingarna om kommande överenskommelser. Jag vill inledningsvis säga att frivilligorganisationerna har en stor betydelse för att preventionsarbetet ska fungera effektivt.
För att kunna nå ut till de berörda riskgrupperna måste samspelet mellan ansvariga myndigheter, huvudmännen och frivilligorganisationerna genomföras på ett konstruktivt sätt där alla parter har respekt för varandras roller och betydelse i preventionsarbetet. Gruppen män som har sex med män, MSM, är en prioriterad grupp i överenskommelsen mellan staten och Sveriges Kommuner och Landsting.
I 2010 års överenskommelse kom parterna överens om att avsätta medel för projekt som är riktade till MSM och unga vuxna och som löper under en treårsperiod. Detta innebär att en tredjedel av de medel som ligger under denna del av överenskommelsen årligen går till projekt riktade till MSM och unga vuxna fram till och med år 2012.
Det är därför logiskt att treårssatsningen för 2011-2013 har fokus på andra viktiga områden som inte täcktes in av 2010 års satsning. För perioden 2011-2013 är prioriteringen inom överenskommelsen bland annat migranter och andra grupper med utländsk bakgrund. Inom dessa grupper anmäls flest antal nysmittade. Det är här viktigt att ta i beaktande att det var fullt möjligt att ansöka om projekt som berör MSM-grupper inom detta område.
Avseende den kommande treårssatsningen 2012-2014 är det ännu inte fastlagt vilka prioriteringar som ska gälla. Detta kommer regeringen och Sveriges Kommuner och Landsting att förhandla om under hösten 2011. Smittskyddsinstitutet tar fram underlagen inför förhandlingarna om överenskommelsen. Vid framtagandet av underlagen för myndigheten en dialog med frivilligorganisationerna.
Dels organiserar Smittskyddsinstitutet årliga möten, så kallade organisationssamråd, med de frivilligorganisationer som erhåller bidrag för insatser mot hiv/aids och andra smittsamma sjukdomar, dels genomför myndigheten uppföljningsbesök hos respektive frivilligorganisation som tilldelats medel. Utöver det har Smittskyddsinstitutet många underhandskontakter löpande med olika frivilligorganisationer.
Genom detta förfarande ges frivilligorganisationerna möjlighet att föra fram sina ståndpunkter avseende utformningen av överenskommelsen. Hivrådets roll är att bistå Smittskyddsinstitutet i frågor som rör hiv och andra sexuellt överförda infektioner och i arbetet med att främja ett tvärsektoriellt och lokalt förankrat förebyggande arbete gentemot olika målgrupper. Hivrådet har inte till uppgift att självständigt föra en dialog med parterna för överenskommelsen.
Göran Hägglund (KD):
Det känns inte som att jag når fram fullt ut med det som jag vill säga till Teres Lindberg. Jag kan läsa i det tredje stycket i mitt svar, andra meningen, där det står så här: "I 2010 års överenskommelse kom parterna överens om att avsätta medel för projekt som är riktade till MSM och unga vuxna för projekt som löper under en treårsperiod." Det går alltså medel till det här området.
Teres Lindberg sade ändå i sitt tidigare inlägg att det är grupper som inte längre finns med. Svaret är att de finns med i den överenskommelse som vi har slutit för tre år. Och vi gör ytterligare satsningar. Därutöver gör vi satsningar särskilt på migranter och andra grupper med utländsk bakgrund. Jag skriver också: "Det är här viktigt att ta i beaktande att det var fullt möjligt att ansöka om projekt som berör MSM-grupper inom detta område." Det finns alltså där.
Och detta är naturligtvis någonting som vi kommer att fortsätta att satsa på, eftersom vi tror att det spelar en jättestor roll för smittspridningen. Varje person som inte blir smittad är naturligtvis en jättestor vinst på det mänskliga planet men förstås också ekonomiskt.
Göran Hägglund (KD):
Genom den indelning vi har i Sverige har vi alltid ett problem genom att det är många olika huvudmän. Hur man än skär tillvaron kommer det nästan alltid att finnas gränser och olika huvudmannaskap av olika slag. Här är det tydligt att det fordras mångas medverkan för att lyckas väl.
Vi har till exempel kommunernas ansvar när det gäller skolan. Skolan är det som möter barn och ungdomar obligatoriskt, vilket gör att skolan har goda möjligheter att inom en väl fungerande sex- och samlevnadsundervisning förmedla kunskap men också skapa en plattform för viktiga samtal med och mellan ungdomar omkring de här viktiga frågorna.
Vi har landstingens roll, och vi har ungdomsmottagningarna, som är nycklar i sammanhanget. Vi vet att det finns ett bekymmer - det är inte ett problem att många tjejer går dit, men det är problem att alltför få killar går till ungdomsmottagningarna. Oftast är det stor skillnad mellan könen när det gäller närvaro där.
Det kan i värsta fall spegla ansvarsfördelningen mellan parterna i ett förhållande, vilket i så fall är dystert. Vi måste bli bättre på att nå killar eller män i det här sammanhanget.
Jag ska påminna om det som vi har startat i form av umo.se, det vill säga ungdomsmottagning på nätet, som är en möjlighet för den som kan ha långt till en ungdomsmottagning men också för den som kan tycka att det är lite genant att öga mot öga möta en annan människa. Via nätets verktyg kan man ställa frågor och, om det krävs, slussas vidare till kunnig personal som man kan möta.
Teres Lindberg ställer två konkreta frågor. Den första är om jag har för avsikt att lägga fram en nationell SRHR-strategi. Vi har inte sagt att vi ska publicera en strategi på det sättet. Däremot har vi vidtagit många åtgärder som tillsammans bildar en strategi, ett sätt att ta sig an problematiken.
Vi försöker åstadkomma ett samarbete över de olika befogenhetsgränserna, så att vi också kan samarbeta med kommuner och landsting och använda ny teknik, som jag nämnde, för att kunna ta oss an de här frågorna. Den andra frågan i interpellationen var: "På vilket sätt säkerställer socialministern att alla i Sverige har samma tillgång till sexuell och reproduktiv hälsa och där tillhörande hälso- och sjukvård?"
Jag har försökt beskriva det genom det jag sade nu och det som finns i svaret. Detta är väl ett område där vi aldrig kan säga att vi gör nog. Det kommer alltid att kunna göras mer. Genom jämförande studier kan vi se ganska stora skillnader mellan till exempel olika landsting eller olika kommuner och därmed skillnader i vad som erbjuds invånarna, inte minst de unga invånarna.
Vi kan behöva förstärka i de sammanhang där man inte har prioriterat detta tillräckligt. Detta är i första hand en fråga som rör sådant som kan leda till sjukdomar, som är viktiga att förebygga ur mänsklig synvinkel. Men det finns också en ekonomisk aspekt. Den är underordnad men spelar naturligtvis en roll. Det finns pengar att spara på att arbeta förebyggande.
Jag tror också att det visar sig i de sammanhang där man har jobbat mer målmedvetet i förhållande till dem som har haft en mindre dedikerad attityd.
Göran Hägglund (KD):
Jag önskar att jag delade Teres Lindbergs oerhört starka tro på att nationella strategier löser avståndsproblem och att det blir kvällsöppet på ungdomsmottagningar av det skälet. Vi har i Sverige något som man i den här rollen ibland kan beklaga, nämligen något som vi kallar kommunalt självstyre. Det innebär att det ansvar som ligger på kommuner och landsting ska de ta.
Vi ska inte lösa problemen åt dem, utan de har ansvar och befogenheter. Det finns alltid ett grått fält där man kan landa på både det ena och det andra. Ibland arbetar Socialstyrelsen fram till exempel riktlinjer till hjälp när det gäller sjukdomsgrupper eller annat. Men det är inte självklart att vi ska ta över alla dessa verksamheter, till exempel när det gäller skolan.
Jag har gissningsvis samma erfarenheter som Teres Lindberg av skolan. Det var inte där man lärde sig något, om man säger så. Det berodde bland annat på att lärarna var väldigt dåligt förberedda och rustade för den uppgift som de hade. Jag hoppas att vi genom åtgärder kan åstadkomma förbättringar framöver, så att man får en större del av lärarutbildningen som ligger på det här.
Men jag tycker också att det många gånger är en bra poäng - om inte lärarna är perfekta på det här området - att ta in till exempel erfarna barnmorskor för att bedriva den här undervisningen. De är ofta oerhört kunniga och blir inte så generade som lärarna ofta blir inför den här situationen. De kan göra ett väldigt bra jobb, och det kommer in ytterligare en person i skolans värld, vilket jag tror är bra.
Beträffande kvällsöppet på ungdomsmottagningar är min erfarenhet att man på många håll jobbar med det alltmer. Det tror jag är väldigt bra, för det gäller naturligtvis att kunna nå ungdomar när de finns tillgängliga. Har man långa skoldagar och kanske långa resor är det klart att det underlättar om det kan vara öppet även kvällstid.
Den som behöver p-piller behöver i regel inte åka 15 mil för att få det - det kan man få ordnat på en vårdcentral. Men för att få det bemötande och den behandling som finns på en ungdomsmottagning ska det naturligtvis vara en ungdomsmottagning, som är specialiserad. Sammantaget kan jag säga att vi jobbar brett med detta.
Vi har ett samarbete som säkert går att utveckla med landsting och kommuner för att bättre använda skolans resurser och för att ännu bättre använda ungdomsmottagningarna och driva på för att de ska bli fler. Här skulle jag vilja passa på att uppmana alla landsting att tänka igenom hur det ser ut, inventera behov och arbeta mer aktivt på det här området, för här ser det väldigt olika ut över landet.
Med det sagt ställer jag mig ändå lite tveksam till om ytterligare ett dokument kommer att lösa de här problemen. Jag tror att det handlar om konkreta åtgärder, om hårt arbete, om att få med landstingen ännu bättre på det här tåget och om fortsatta förändringar i skolans värld för att skolan, som ju möter alla barn och ungdomar på obligatorisk basis, ska utnyttja den positionen bättre än vad man hittills har gjort.
Göran Hägglund (KD):
Beskrivningen, att göra ingenting, är naturligtvis alldeles felaktig. Hela mitt svar och det som vi har resonerat om handlar om en bred palett av åtgärder som faktiskt görs, och mycket görs ute i Kommun- och landstingssverige omkring de här frågorna. Mer behöver göras, men jag är långt ifrån säker på att det behövs ytterligare ett papper för att åstadkomma den skillnaden. Jag tror att det behövs mer av attityd och mer av idogt arbete för att se till att genomföra detta.
Det handlar också om ekonomiska prioriteringar ute i landstingen. Vi kan inte göra dem åt landstingen. De gör dem själva. Det här är ett område som jag tycker att man ska titta väldigt noga på för att se vad man kan göra för att möta den okunskap som ibland finns och bristen på plattformar för att samtala. Det gäller inte minst plattformar för unga personer där de kan samtala med någon annan vuxen än de egna föräldrarna omkring frågor som kan vara lite genanta och lite besvärliga att prata om.
Det behövs fler sådana.