KBLab/rixvox huggingface dataset:
Veronica Palm (S):
Det var en konstig avslutning av ett statsråd som har genomfört några av de mest stelbenta regler som någonsin har funnits i en sjukförsäkring. Man bortser helt från individen och går mer och mer åt en diagnosbaserad försäkring med fasta tidsgränser och en sista dag i försäkringen. Då är det systemen man värnar och inte individen som är inne i dem.
När det gäller tilliten, rättssäkerheten och JO-anmälningarna är det uppenbart att vi har olika syn. Jag vill ha en försäkring som fungerar. Självklart ska det finnas möjlighet att överklaga om det inte blir rätt. Givetvis ska man ha en granskning av en stor myndighet, men det är inte alltid lösningen. Från högern säger man att alla människor har rätt.
Det är bara att gå in på hemsidan och överklaga. Så enkel är dock inte verkligheten för den som har råkat ut för en olycka, för den som är orolig för hur ekonomin ska se ut nästa månad och för den som känner sig lite nervös att gå till sin arbetsgivare och kräva ett arbetsgivarintyg för att kunna gå till Försäkringskassan för att få hela sin ekonomi genomlyst.
Det är inte så det fungerar i verkligheten. Det är en i ordets sämsta mening liberal syn på samhället. Jag är ganska liberal i andra sammanhang, men här tror jag inte att det är så enkelt att en hemsida och rätten att överklaga är det som löser rättssäkerheten. Det måste funka i verkligheten. Det finns två tydliga alternativ när det gäller sjukförsäkringen. Jag tar gärna en debatt med Gunnar Axén om det vilken dag som helst.
Det finns en rödgrön överenskommelse som jag på sex sekunder inte hinner redogöra för men som finns tydlig att läsa på rodgron.se. Välkommen dit och tack för debatten!
Veronica Palm (S):
Jag blir glad när jag hör jämställdhetsministern säga att man inte vill jobba med symbolfrågor och hänvisar till realpolitik. Det gillar jag, det gillar en socialdemokrat. Det viktigaste är att förändra förutsättningarna och skapa ökad jämlikhet och öka rättvisan när det gäller kvinnors rätt till arbete och lön.
Däremot gillar jag inte den politik som Nyamko Sabunis regering har administrerat, för där ser vi tydligt hur ett Bidragssverige växer fram, hur jobben försvinner och bidragen ökar. Framför allt rycks kvinnors möjlighet till egenförsörjning undan.
Rätten till egenförsörjning innebär både en möjlighet att bygga ett bra välfärdssamhälle för alla och öka jämlikheten. Ur ett kvinnoperspektiv är det kärnan. Kärnan för att bygga kvinnors rättigheter är rätten till den egna försörjningen. Det gäller alla kvinnor.
Vi kan se att 15 000 kvinnor i välfärdssektorn förra året blev arbetslösa, 15 000 jobb försvann, för att vi hade en regering som valde att passivt se på när den internationella krisen rullade in över Sverige och blev en jobbkris. Och sedan fortsatte regeringen att passivt se på när krisen rullade in över välfärdssektorn.
Välfärden är till många delar kvinnors arbetsmarknad, vilket både Nyamko Sabuni och Luciano Astudillo redovisat. Den är även förutsättningen för kvinnors arbete, har alltid varit det och kommer att vara det tills vi fått ett jämställt samhälle. Dit är det dock en bit kvar. Med den nuvarande regeringens politik går vi bakåt.
Vi ser hur regeringen valt att förändra a-kassan. Det gäller inte bara de grova huggen mot a-kassan utan man har även tvingat en halv miljon löntagare rakt in i utanförskap. Sedan kom krisen. Det som dessutom hänt är att kvinnor, som till stora delar jobbar deltid eller kan ta en del vikariat för att få in en fot på arbetsmarknaden, nu tvingas säga nej.
De tvingas tacka nej till arbete eftersom deltidsstämplingsreglerna ändrats så att de inte kan försörja sig om de endast får möjlighet att komma in på arbetsmarknaden lite grann. Vårdnadsbidraget torde vara det mest slående exemplet.
Nyamko Sabuni, folkpartistiskt statsråd, har valt att införa ett vårdnadsbidrag som vi nu ser effekterna av, nämligen att kvinnor inte får komma ut på arbetsmarknaden. I min hemkommun Stockholm har vi två exempel på det. Det ena är Rinkeby-Kista stadsdelsnämnd där man tvingas lägga ned förskolor eftersom de kvinnor som står längst från arbetsmarknaden erbjuds vårdnadsbidrag.
Deras barn får inte komma in på förskolan, får inte delta i bra pedagogisk verksamhet och inte möta det svenska språket. Det andra exemplet finns på Södermalm. Där klarar kommunen inte barnomsorgsgarantin utan skriver brev till de kvinnor som sökt barnomsorg och säger att de kan få ett vårdnadsbidrag i stället för att börja jobba.
Det är den realpolitik på jämställdhetsområdet - kvinnors rätt till arbete och en värdig lön - som den nuvarande regeringen åstadkommit. Eftersom statsrådet tog upp skillnaden mellan symbolpolitik och realpolitik måste jag få fråga: På vilket sätt har detta stärkt kvinnors ställning på arbetsmarknaden?
Veronica Palm (S):
Det är precis som Luciano Astudillo säger. Det är en fråga om politik och om man vill använda det politiska verktyget, om man tror att marknaden löser alla problem eller om man tror att vi faktiskt kan lösa en del problem tillsammans. Den här regeringen har valt att backa och ta mindre ansvar.
Resultatet har vid varje budget blivit att i runda slängar 60-70 procent av de resurser som tillförts eller skattesänkningar som gjorts har tillfallit män och i runda slängar 30-40 procent tillfallit kvinnor. Så blir det om man inte vill ta politiskt ansvar. Statsrådet säger: Vi lagstiftar inte om livspusslet! Nej, vi har märkt det! Tvärtom väljer ni att backa.
Ni väljer att säga att det är upp till var och en att lösa sitt eget problem. Hittar man inte pusselbitarna får man helt enkelt låta bli. Är det så att man när man jobbar i kassan på Konsum blir erbjuden att gå upp i arbetstid och arbeta tre timmar extra på torsdagskvällar kan man inte anta erbjudandet, för man har inte rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid. Där väljer ni att backa och säga att man får lösa det med farmor, mormor eller barnflicka om man har möjlighet.
Men har man inte det så har politiken inget ansvar. Då får man fortsätta att vara fattig. Det är vad den här regeringens politik pekar mot. Nyamko Sabuni tyckte att jag blandade ihop privat och offentligt utförande av offentligt finansierade tjänster. Men för mig är det inte intressant. Det som är intressant är hur verkligheten ser ut.
Verkligheten är sådan att barngruppernas storlek ökar och resurserna i äldreomsorgen minskar. I Stockholms kommun finns det i praktiken inte längre något tak för storleken på barngrupperna. Det är reducerat. Det är effekten av fyra års medveten högerpolitik.
Veronica Palm (S):
Jag brukar säga att man kan mäta ett samhälle utifrån hur det behandlar sina minsta och yngsta medborgare, de som inte har rösträtt och som drabbas eller stöds beroende på hur politiken används. Barn har drabbats under den här regeringens politik.
Barnfattigdomen har ökat, storleken på barngrupperna i förskolan och skolan har ökat och klyftorna i samhället har ökat. Det drabbar också barn.
I den här debatten vill jag fokusera på de barn som kanske har det allra tuffast, nämligen barn som kommit nyligen till Sverige och som befinner sig i en asylprocess, har genomgått en asylprocess men fått avslag eller inte har genomgått någon asylprocess men vistas i Sverige utan lagliga papper. De barnen har det allra tuffast. Det blev ett ganska tunt svar från statsrådet.
Jag är stolt över att en socialdemokratisk regering har genomfört en rättssäkerhetsreform på migrationsområdet. Det fanns en bred majoritet i riksdagens kammare för detta. Det var ett arbete som förberetts under lång tid, och vi förde väldigt tydligt in barns rättigheter i portalparagrafen för den nya utlänningslagen.
Det hänvisar statsrådet till, och han hänvisar till att han följer utvecklingen och att han i elfte timmen har tillsatt några utredningar. Det jag undrar är: Vad vill egentligen regeringen? Vart vill man komma med utredningarna? Det duger inte att bara följa utvecklingen. Det måste ju finnas en vilja.
Jag kan inte tolka det som annat än att de interna strider som finns i borgerligheten har hindrat regeringen i arbetet. Det är ingen hemlighet att de fyra borgerliga partierna är djupt splittrade i delar av migrationspolitiken. Vi får väl se om statsrådet kan redogöra för vad man vill och vart man vill komma.
För mig är det väldigt tydligt. Jag vill inte att barn ska användas som hävstång i asylprocessen. Om föräldrar reser in i landet utan rätt papper, avviker efter ett avvisningsbeslut eller efter att ha fått ett nej på en asylansökan är det fel. Men barnen ska inte användas som hävstång.
Vi socialdemokrater har varit tydliga med att vi måste våga se de gömda barnen och de papperslösa barnen. Det handlar då om rätten till skolgång och till akutvård också för de barn som är papperslösa men inte gömda. Det har man inte i dag.
Det gäller att våga rappa på utredningen som till slut tillsattes på våren 2010 om översyn av vården för papperslösa med fokus på barn. Att utredningarna tillsätts våren 2010 för att löpa över ett regeringsskifte visar tydligt att statsrådet inte har varit intresserat av att lagstifta.
Det har varit en passiv regering, antagligen för att det har varit splittring mellan de borgerliga partierna. Det är svåra frågor. Det har jag full respekt för. De måste utredas och granskas från alla håll. Men man måste också våga veta vart man vill. Min fortsatta fråga blir: Vad vill regeringen? Hur avser statsrådet att fortsätta att stärka barns rätt i och efter en asylprocess?
Veronica Palm (S):
Jag kanske uttryckte mig oklart. Jag är inte nöjd med det som har kommit trots att det har kommit sent. Jag ställer mig lite frågande till vad det är regeringen egentligen vill. Man väljer att ducka under tre och ett halvt år för problem som finns och som fanns innan. Det är jag den första att säga.
Men det är problem som växer och är på väg att permanenta sig i vårt land. Man väljer att ducka eller att ha interna konflikter. Jag har inte insyn i hur arbetet på Regeringskansliet går.
Sedan väljer man att tillsätta ett knippe utredningar i slutet av mandatperioden för att få lugn och låta dem löpa över valet. Vad ska de leda till? Vad vill regeringen? Man måste ändå kunna ha en viljeyttring. Det ställer jag mig lite frågande till.
När det gäller det konkreta innehållet i migrationspolitiken är det bra att statsrådet har varit tydligare mot Migrationsverket. Det vill jag berömma statsrådet för. Det är dock det enda som statsrådet har gjort.
Vi har under den gångna mandatperioden sett ända sedan den nya lagstiftningen trädde i kraft att begreppet "synnerligen ömmande omständigheter" har av domstolsväsendet tolkats hårdare än vad lagstiftaren hade som syfte. Jag vill inte uttrycka mig tydligare än så. Det är viktigt med fria domstolar i asylprocessen.
I den diskussionen har vi haft en bred enighet i riksdagens kammare. Men statsrådet och Moderaterna har valt att mäla sig ut och inte ta i frågan. Man har valt att inte tillsätta en utredning eller att göra en översyn av den delen i migrationslagstiftningen som handlar om synnerligen ömmande omständigheter.
Det har ofta varit fråga om barn som har drabbats otillständigt av en politik som inte är vad den här kammaren åsyftade när riksdagen stiftade lagen. Då måste man våga, som jag som socialdemokrat gör, att kunna backa två steg, titta på lagstiftningen och säga: Det var inte precis så här vi menade. Vi menade inte att sjuka barn i sjukhussäng ska avvisas från landet.
Vi menar politiskt att det fanns ett lagrum för att hindra detta. Det menar man inte vid tolkningen av lagstiftningen. Då är vårt verktyg att ändra lagstiftningen. Makten att göra det ligger hos regeringen. Det är regeringen som lägger fram propositioner. När och om det kommer en sådan proposition - inte under den här mandatperioden utan när vi har en ny, rödgrön regering - kommer jag att rösta ja till den.
I riksdagens kammare är det detta jag kan göra. Det är regeringens uppdrag att lägga fram lagstiftningsförslag, men regeringen har valt att inte göra speciellt mycket. Det oroar mig.
Veronica Palm (S):
Detta börjar likna politikerkäbbel: Vem tar det längst tid för att göra saker? Vem utreder snabbast? På vilket sätt ska man genomföra lagstiftning? Jag vill bara för tydlighetens skull framföra att det socialdemokratiska partiet har rätt bra koll på hur man stiftar lagar i det här landet - om någon skulle misstänka något annat. Den diskussionen kan vi ta bort.
Jag började också med att säga att detta tar tid, och det ska få ta tid. Det är svåra frågor. Det handlar om människors liv och öde, och därför måste det utredas. Och just därför gör det mig om inte upprörd - det kanske är ett alltför starkt ord - så ändå förvånad att man ser problemen och väljer att vänta i tre och ett halvt år för att tillsätta utredningar som ska löpa över valet för att slippa diskussionerna. Det går inte att tro att det handlar om någonting annat.
När det gäller synnerligen ömmande omständigheter och barn tycker vi socialdemokrater tillsammans med våra samarbetspartier, Miljöpartiet de gröna och Vänsterpartiet, att vi måste gå fram. Självfallet ska det genomföras en utredning innan man stiftar lag; så fungerar det parlamentariska arbetet.
När det handlar om barns rättigheter är Socialdemokraterna och våra två samarbetspartier, Miljöpartiet de gröna och Vänsterpartiet, tydliga med att barn inte ska användas som hävstång i asylprocesser. Barn har egna rättigheter som är stipulerade i FN:s barnkonvention. Det är självklart att man måste utreda hur detta ska gå till, men vi vet vart vi vill gå. Det vet vi inte när det gäller den borgerliga majoriteten. Vi vet inte vad de fyra högerpartierna vill.
Vi vet vad en rödgrön majoritet skulle vilja, men vad de fyra högerpartierna vill vet vi inte. Vi är stolta över att vi tillsammans med våra samarbetspartier har genomfört en ny lagstiftning i vår majoritet med barns rätt i portalparagrafen. Det är en tydlig skillnad mellan högerpolitik, där man inte gör någonting och där man är splittrad, och rödgrön politik, där man har ambitioner och vill gå fram.
Veronica Palm (S):
Av statsrådets svar får man känslan av att det är en grundläggande principiell fråga, och det är den, men det är också en akut vardagsfråga för de människor som drabbas. Jag måste beskriva frågan så att den som lyssnar på debatten förstår.
Min fråga handlar alltså om de människor som tidigare haft så kallad tidsbegränsad sjukersättning och som under året utförsäkras, alltså lämnar sjukförsäkringen utan att de återfått sin arbetsförmåga. De är fortfarande sjuka och kan inte arbeta, utförsäkras, kommer till programmen på Arbetsförmedlingen och får vara där i tre månader.
När de här tre månaderna har gått upphör programmen. Antingen kan man vara kvar eller så kan man gå till arbete eller återgå till sjukförsäkringen. I runda slängar räknar man med att 30-45 procent av dem - det är olika statistik, och det är svårt att bedöma - som blivit utförsäkrade kvalificeras tillbaka in i sjukförsäkringen.
Av dem som har haft sjukersättningar, alltså förtidspensionärer, de allra mest sjuka, kan man gissa att det är fler. Då kommer min fråga. 10 procent av de här utförsäkrade med sjukersättning har ingen skyddad sjukpenninggrundande inkomst. De är nollklassade. De äger inte rätten att återinträda i sjukförsäkringen, punkt.
De äger inte den rätten. Då kan man, som socialförsäkringsministern, säga att det där får vi diskutera i en utredning. Det tycker jag att vi ska göra, men socialförsäkringsministern har ett akut problem på halsen. Hon har nämligen utförsäkrat några av dem som är nollklassade. Hon har fört en politik som gör att de redan i dag står utanför och inte har pengar att försörja sig.
De äger inte rätt att återinträda i sjukförsäkringen. De har inte rätt att finnas i arbetslivsintroduktionen på Arbetsförmedlingen, för de är för sjuka för det. Vad ska de göra? Det är min ganska enkla fråga. Då kan man antingen diskutera utredning och tekniska problem eller välja att svara enkelt på frågan.
Det var meningen. Det enklaste hade varit att inte utförsäkra dem, inte utförsäkra människor som är nollklassade, som inte äger rätt att komma tillbaka, som helt kastas ut. Så valde inte regeringen att göra. Precis som i hela reformen om sjukförsäkringen har det varit slarvigt, hafsigt, regeringen har inte lyssnat på remissinstanser och man har sett effekterna efteråt. Nu är effekten här.
10 procent av dem med tidsbegränsad sjukersättning, de allra sjukaste, utförsäkras och har inte rätt att återinträda i sjukpenningen. Då vill jag ställa en enkel fråga till socialförsäkringsministern: Hur ska de kunna försörja sig?
De har inte rätt till sjukpenning, inte rätt till ersättning från Arbetsförmedlingen och de kan inte arbeta därför att de är bedömda för sjuka för att kunna arbeta. Hur ska de kunna försörja sig? Det är en enkel rak fråga, och jag tycker att man som ansvarig minister för socialförsäkringar borde kunna svara på den. Hur ska de utförsäkrade, nollklassade människorna kunna betala räkningarna i slutet av månaden?
Veronica Palm (S):
Inte med ett ord svarar statsrådet på min enkla fråga. Jag opponerar mig inte mot reglerna, för hade jag fått vara med och bestämma hade vi inte utförsäkrat sjuka människor ur sjukförsäkringen. Jag opponerar mig mot att regeringen utförsäkrar sjuka människor när vi vet att 10 procent av dem med sjukersättning som utförsäkras är nollklassade och alltså inte har någon skyddad SGI.
De får inte vara på Arbetsförmedlingen eftersom de är för sjuka för det. De får inte vara på Försäkringskassan eftersom de inte har någon skyddad sjukpenninggrundande inkomst. Det är människor som inte kan arbeta. De är så sjuka att de inte kan gå till Arbetsförmedlingen en halvtimme i veckan.
Det kan vara människor som kommer direkt från särskolan, som har haft aktivitetsstöd och under lång tid inte haft möjlighet att komma ut i arbete. Socialförsäkringsministern talar om att det ska göras i deras takt och på deras villkor. Det tycker jag med, men det är inte sanningen. Socialförsäkringsministern utförsäkrar dem till tre månader i en karantän.
Efter tre månader får man möjlighet att söka sig tillbaka om man har en SGI. 10 procent av de utförsäkrade med sjukersättning har inte det. Vad ska de försörja sig på? Jag hoppas att socialförsäkringsministern kan ge ett ärligt svar på den frågan. Eftersom socialförsäkringsministern inte gav mig något svar blir det svårt att få i gång en debatt om de utförsäkrade nollklassade utan inkomst.
Jag tänker därför bemöta lite annat i debatten. Jag förstår att Gunnar Axén har behov av att berätta om saker som han tycker är bra. Jag skulle önska att Gunnar Axén ställde en egen interpellation, för verkligheten stämmer inte med vare sig den bild som regeringen ger eller som Gunnar Axén ger.
Det kanske vore smakfullt att ha en debatt mellan Gunnar Axén och regeringen, för det vi debatterar här är något annat. Gunnar Axén förvränger inte bara verkligheten. Han presenterar också ett statistiskt underlag bestående av en person som har fått höjd ersättning. En person!
Sanningen är att mer än hälften har fått sänkt ersättning efter utförsäkringen, och de allra flesta med mer än 1 000 kronor. Det är det statistiska underlaget för hela gruppen. De helt nollklassade har vi också talat om. Nollklassad är man om man inte har en sjukpenninggrundande inkomst. Skälet till att man inte har det är att man inte har fått komma in på arbetsmarknaden.
Jag har ställt interpellationer, till exempel föregående interpellation, om det ökade socialbidragstagandet, om det ökade utanförskapet, om det haveri och det misslyckande som den borgerliga politiken uppvisar. Att komma in i socialförsäkringssystemen handlar om rätten till arbete. Det är en rätt som den moderatledda regeringen har förvägrat och ryckt undan från många människor.
Var tredje studentflak som rullar runt på stan får köra rakt in i garaget, för det finns inga jobb. Var tredje ung i de största ungdomskullarna sedan 40-talet går rakt ut i massarbetslöshet. Det gör att de inte kommer in i socialförsäkringssystemen.
70 000 fler i utanförskap och 100 000 fler arbetslösa är den moderatledda regeringens bokslut. Det gör att även försäkringarna rämnar.
Veronica Palm (S):
Socialförsäkringsministern pratar om alla utom dem som jag har ställt en interpellation om. Det är anmärkningsvärt. Det är roligt att höra att socialförsäkringsministern har koll på vad folk gör, hur många som har blivit utförsäkrade, hur många som inte får pengar, hur många som inte kan komma tillbaka, hur många som inte kan arbeta och hur många som har svårt att komma in i försäkringen igen, men det tar vi i nästa interpellationsdebatt.
Det är inte dem jag pratar om. Om någon här i landet ska kunna se till att så få människor som möjligt lever på socialbidrag är det landets socialförsäkringsminister. Vi har generella allomfattande socialförsäkringar just för att vi inte ska behöva komma tillbaka till ett samhälle där man bockar och bugar med mössan i handen och ber om bidrag.
Vi har försäkringar som vi har betalat genom avstått löneutrymme för att vi, när olyckan är framme, ska kunna få ersättning. De som blev utförsäkrade från sjukersättningen och förlorade sitt kommunala bostadstillägg förlorade pengar för att de blev utförsäkrade. Som kommentar till det säger socialförsäkringsministern: Man kan också ansöka om att få försörjningsstöd.
Det finns de som inte fick sin ansökan om förlängd sjukpenning prövad för att reglerna inte var i kraft när utförsäkringarna påbörjades. Det är ju fullständigt otillständigt. Man börjar kasta ut folk innan man vet hur regelverket ser ut. Om dem säger socialförsäkringsministern: Om det är så är det försörjningsstöd som gäller. Det är inte värdigt ett välfärdssamhälle.
Jag vill ge socialförsäkringsministern en sista chans att svara på frågan: Hur ska de nollklassade utförsäkrade som inte kan försörja sig på Arbetsförmedlingen, genom arbete eller försäkringskassa få pengar att betala räkningar i slutet av månaden?
Veronica Palm (S):
Där är vi överens. Också jag hoppas att jag slipper att få se en politik där man glömmer och gömmer människor. Det vi inte är överens om är hur verkligheten ser ut. Hur ser det ut i dag i Sverige? Jag är inte den som vill svartmåla. Jag vill verkligen att varje enskild människa får rätten att förverkliga sina drömmar. Det är därför jag är politiker, och det är därför jag är socialdemokrat.
Människor måste få stöd och hjälp om de har det lite tufft. Då måste vi ha ett samhälle som håller ihop där vi har en försäkring som finns där för den som råkar ut för en olycka som ger ersättning för förlorad inkomst, finansieras soldariskt, har en bred riskspridning och har ett aktivt inslag redan från början.
Du ska redan från början få möjligheter att ta dig vidare ut, kanske tillbaka till samma arbete eller till ett annat arbete. Den som är snickare och har blivit träallergiker ska inte gå passivt sjukskriven hur länge som helst. Han ska beredas någonting annat. Detsamma gäller en pilot som har blivit blind.
Där finns ett tydligt rödgrönt alternativ för hur man kan gå i en annan riktning med solidaritet, ansvar och värdighet och rätten till arbete för varje människa. Mot det står en högerregering som har haft fyra år på sig men som har haft bråttom. Både Cristina Husmark Pehrsson och de andra borgerliga företrädarna har haft bråttom, och kanske lite för bråttom. Det är inte bara en dålig politik.
Det är en slarvig politik. Jag vill tacka statsrådet för den här debatten, som antagligen är den sista vi har i kammaren innan valet. Jag ser fram emot en spännande valdiskussion. Jag hoppas att vi kommer att fortsätta att ha debatter, och jag hoppas att statsrådet då inte är statsråd. Men det får väljarna avgöra.