KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maryam Yazdanfar (S):
Tack, arbetsmarknadsministern! Jag tolkar arbetsmarknadsministerns svar som att han inte avser att göra någonting för de ungdomar som står utan sommarjobb den här sommaren. Det är det som explicit står i svaret. Det är tråkigt eftersom ett sommarjobb är viktigt. Det är det första steget in på arbetsmarknaden.
Om det är en positiv och bra upplevelse kan det bli fortsättningen på en tillsvidareanställning på till och med heltid eller att man får kontakter som kan vara avgörande för hur tiden på arbetsmarknaden kommer att arta sig när man blir äldre. Framför allt ger det en känsla av självständighet, egna pengar, och sysselsättning under sommaren.
Därför är det här viktigt, och det var därför den socialdemokratiska regeringen öronmärkte pengar så att så många ungdomar som möjligt skulle få sommarjobb. Hur ser situationen ut i år? Jag kan berätta hur den ser ut i min hembygd i Stockholms län. Där har sommarjobben närapå halverats i jämförelse med förra året. Särskilt jobbigt är det för de unga människor som är under 18 år.
För dem är det nästan helt omöjligt att få tag på ett sommarjobb. Jag har några andra fakta. Socialdemokratiskt styrda kommuner investerar nästan fyra gånger så mycket i sommarjobb för unga än borgerligt styrda kommuner. Arbetsmarknadsministern följer en borgerlig linje i att inte bry sig om unga människors sommarjobb. Det kan inte vara önskvärt.
Flera kommuner uppger att satsningarna har blivit mindre eftersom regeringen har tagit bort stödet. I några kommuner har de själva satsat för att möta upp regeringens neddragningar. Är det inte lustigt att det är i just socialdemokratiska kommuner? Jag kan ta exemplet Nynäshamn. Man erbjuder där tre veckors sommarjobb till alla skolungdomar från årskurs 9 till och med årskurs 3 på gymnasiet.
Trots att regeringen har skurit ned på de statliga bidragen till sommarjobb väljer Nynäshamns kommun att satsa på feriejobb till ungdomar. Behöver jag tillägga att Nynäshamn är socialdemokratiskt styrt? En annan socialdemokratiskt styrd kommun i Stockholms län är Södertälje. Där jobbar man tillsammans med bostadsbolaget Telge Hovsjö AB för att fixa sommarjobben till ungdomarna.
I de borgerliga kommunerna Vaxholm och Lidingö satsar man inte en enda krona på sommarjobben. Kommunalrådet på Lidingö är tydligare än arbetsmarknadsministern - och det är väl bra, ibland - och uttalar att det inte är kommunens uppgift utan den enskildes fulla ansvar att skaffa sig sommarjobb. Vad jag förstår är det här de borgerliga partiernas och regeringens syn. Det är ett eget ansvar att skaffa sig sommarjobb.
Därmed blir skillnaderna mellan dem som har kontakter, som har resurser att söka sommarjobb, och dem som inte har det tydliga. Om vi gräver lite i den borgerliga retoriken får vi ett klart besked. Det är inte politikens ansvar att hjälpa ungdomarna på traven.
Maryam Yazdanfar (S):
Då förstår jag att Sven Otto Littorin inte håller med sin borgerliga kommunstyrelseordförandekollega på Lidingö som säger att sommarjobb inte är viktigt och att jag har tolkat arbetsmarknadsministern rätt, att han tycker att sommarjobb är viktigt men inte så viktigt att man vill satsa pengar på det. Det är väl där problemet kommer in.
Varken min eller Jennie Nilssons interpellation handlar om de välutbildade studenterna som via Academic Work kan få ett sommarjobb eller den person som är 21-22 år och pluggar på komvux som kan gå tillbaka som sommarvikarie på det jobb man hade tidigare.
Det här handlar om 16-17-åringar utan kontakter, vilkas föräldrar kanske är arbetslösa eller sjukskrivna och som inte kan dyka upp på mammas eller pappas jobb och be om sommarjobb. Det är de yngsta ungdomarna som har de sämsta kontakterna med arbetslivet.
Det är där samhället kan göra en aktiv insats, med ganska små resurser, för att dessa ungdomar ska få lite egna pengar under sommaren, känna sig viktiga, få en sysselsättning och få in den första foten på arbetsmarknaden.
Jag har gjort en kartläggning över sommarjobben i min valkrets i Stockholms län, och där har sommarjobben i år just för den grupp som jag nämnde nära halverats jämfört med förra året. Det är alltså särskilt allvarligt för 16-17-åringar. Jag har då en väldigt tydlig och klar fråga till Sven Otto Littorin.
Om man bor i Haninge, Solna eller Huddinge, är 16-17 år och har gjort allt i sin makt för att skaffa ett sommarjobb men misslyckats med det: Vad tycker du att man ska göra i sommar?
Maryam Yazdanfar (S):
Om utredningen heter Framtidsvägen - en reformerad gymnasieskola kanske jag får komma med ett förslag på namn på propositionen. Den kanske kan heta: Vissa får gå ut bakvägen. För det är det som blir resultatet av regeringens politik. Jag ska berätta om bakgrunden till den här interpellationen. I våras besökte jag Arbetsförmedlingen i Märsta som ligger i en väldigt expansiv region, i Stockholmsregionen där jag kommer ifrån.
Där finns Stockholms läns största arbetsplats, Arlanda flygplats. Många unga människor som söker sig till Arbetsförmedlingen i Märsta skulle kunna slussas vidare dit. Problemet är att de inte har rätt kompetens för de allra minst kvalificerade yrkena på Arlanda flygplats. Det är sådana yrken som för 30 år sedan kanske bara krävde grundskolebehörighet och knappt det.
I dag krävs det ganska avancerade kunskaper i engelska och gärna i ett språk till. Det krävs ganska avancerade kunskaper i matte. De ungdomar som är ute i långtidsarbetslöshet kommer ofta från de yrkesförberedande programmen. De har inte kunnat tillgodogöra sig de här ämnena. Nu tycker utbildningsministern inte att de behöver göra det i framtiden heller. Då undrar jag en sak.
Till vilka företag tänker Jan Björklund gå ut och säga: Jag vet att vi lever i en föränderlig värld där det är väldigt viktigt att ha teoretiska kunskaper för att man ska kunna få en livslång utbildning, men våra gymnasieelever i Sverige behöver inte de teoretiska utbildningarna, för det är inte fråga om att sänka krav utan om att ställa andra och tydligare krav på yrkeskunnande, det vill säga inga krav på det teoretiska kunnandet.
Det är det som leder till det sorteringssamhälle som Folkpartiet tydligt har tagit ställning för. Jag såg att utbildningsministern i morse debatterade betyg för de elever som till hösten ska börja i årskurs 1. Som sjuåring ska man kunna veta att man har blivit icke godkänd. Det börjar redan där.
Man ska också veta att vissa människor jobbar bäst med händerna. De kan inte ta till sig de teoretiska kunskaper som finns i samhället. På så sätt skapar vi ett A- och ett B-lag i samhället där vi redan på förhand bestämmer vilka som ska jobba med huvudet och vilka som ska jobba med händerna. Och du ska inte komma hit och tro att du kan byta väg i livet. Vi sparar ju in på komvux.
Det tycker jag inte är ett sätt som man bygger framtidens utbildningsväsen på. Det är inte på det sättet som man förbereder dagens unga människor inför framtidens arbetsmarknad.
Jag tycker att det är oerhört häftigt att vi lever i ett föränderligt samhälle där vi inte är protektionister, där vi faktiskt har uppmuntrat förändringens vindar och de strukturomvandlingar som har skett i Sverige under hela 1900-talet. Men det här sätter den borgerliga regeringen stopp för. Det här är ett exempel på den politik som gör att det sätts stopp för den förändringsbenägenheten. Det är väldigt tråkigt.
Maryam Yazdanfar (S):
Utbildningsministern undrar varför det inte kommer några utländska delegationer för att lära av Sverige. Vad vet jag? Kanske beror det på att utbildningsministern och regeringen för en skolpolitik för forntiden. Det kanske inte är så attraktivt att studera det som ett framtidsexempel.
Skillnaden mellan dig och mig, Jan Björklund, är att jag tror att det i framtiden inte kommer att duga att kunna måla i 50 år. Du måste kunna vara mottaglig och föränderlig i en föränderlig arbetsmarknad. Jag vill inte ha de klassklyftor som det innebär när vissa har chansen att skola om sig, att utbilda sig under en hel livstid och hela tiden vara i framkanten på arbetsmarknaden.
Andra däremot lämnas bakom, utanför. Du vill ha ett samhälle där klassklyftorna cementeras, där vissa får vara med och andra lämnas utanför. Det är det som det här är ett exempel på. Det finns många andra exempel i din politik som befäster de klassklyftor som redan finns och som kommer att öka dessa i framtiden.
När man inte lyckas, då behöver man hjälp, tror jag. Jag tror inte att det finns dåliga barn och bra barn. Det finns inte smarta barn och dumma barn. Det finns barn som kommer från studiemotiverade hem. Det finns barn som kommer från välbärgade hem. Det finns också barn som kommer från hem utan studietradition och kanske också från socioekonomiskt svaga hem.
Det är för deras skull som jag vill ha höga teoretiska kunskapskrav. Med resurser vill jag också se till att de här barnen kan tillgodogöra sig de kunskaper som de behöver för framtidens arbetsmarknad. Du lämnar dem utanför. Du struntar i dem.
Du säger att vissa ungdomar kan tänka och att andra inte kan tänka och därför inte ska behöva tillgodogöra sig de teoretiska kunskaperna. Så var det också på 1800-talet. Man sade sig inte bygga ett utbildningssystem för framtiden.
Maryam Yazdanfar (S):
Jag måste börja med att påminna Jan Björklund om vad som hände i september 2006. Det var ju så att ni i de borgerliga partierna vann valet, så från och med september 2006 är det faktiskt du som har makten, du som har ansvaret och du som inte längre är i opposition. Så sluta vara i opposition mot en gammal politik som fördes för flera år sedan och börja ta ansvar för den politik som du nu har ansvaret för att bedriva!
Nej, det handlar inte om att nedvärdera yrkesutbildning. Jag är otroligt stolt och glad över att vi i Sverige har en tradition av bra yrkesutbildningar. Ganska många gånger hör man att svenska elever i gymnasieskolan till exempel vinner olika hantverkstävlingar och yrkesskicklighetstävlingar runt om i världen. Jag tycker att det är jättehäftigt. Men även de barnen ska ha en chans att utbilda om sig om de vill det.
Det ska inte vara bara en gåva till de barn som kommer från socioekonomiskt starka eller studiemotiverade hem eller, för den delen, för det här är ren och skär klasspolitik, rika hem. De barnen ska kunna ha alla chanser hela livet. Men de fattiga barnen ska vi stänga vägarna för. Dem ska vi ge färre vägar.
Redan i ettan ska de få veta att de inte är godkända. På gymnasienivå ska de få höra: Du har kanske inte hjärnans kompetens, och du har kanske inte tankens kompetens. Men om du håller dig till handens kompetens ska det nog gå bra för dig också. Det är ett cyniskt och diskriminerande sätt att se på elever och barn och på ungdomars förmåga, tycker jag.
Maryam Yazdanfar (S):
Jag tackar statsrådet för ett nonchalant svar. Det är ett väldigt nonchalant svar. Om statsrådet väljer att svara oss i oppositionen nonchalant må det vara upp till honom. Men när statsrådet väljer att nonchalera den miljon unga människor som de närmaste tio åren vill flytta hemifrån blir det väldigt allvarligt.
Statsrådet ger dem inte ett enda svar. En miljon unga människor, lika många som 40-talistgenerationen, ska ut på bostadsmarknaden. Jag har hört att statsrådet själv löste sin bostadssituation genom att bo kvar hemma, eftersom han bodde så stort. Men alla har inte den lyxen. Framför allt har man inte den lyxen i Stockholmsregionen.
Jag kan ge statsrådet Mats Odell rätt i att alla problem i bostadspolitiken inte kan bero på honom personligen. Men hur är det med partikamraterna i Stockholmsregionen?
Känns det inte lite konstigt och udda att stå här och säga att man värnar hyresrätten när man tillhör ett parti som har sålt ut så enormt stora delar av just hyreslägenhetsbeståndet? Och känns det inte lite konstigt att stå här och säga att man värnar hyresrätten när man har tagit bort investeringsstödet till just hyresrätter?
Vad säger statsrådet när statsrådet är ute och träffar de människor som ska ut på bostadsmarknaden? Statsrådet behöver inte ens gå ut och träffa de människorna personligen. De finns på tv varje dag.
Joni är en ensamstående mamma på 22 år som tillsammans med sin treårige son Silas måste flytta runt bland kompisar, vänner och bekanta varje vecka för att de annars tvingas stå på gatan. Hon har ingenstans att bo. Han är jätteorolig. Har statsrådet sett Bianca som med sin son, tio månader gammal, blir hänvisad till vandrarhem här i Stockholm?
De har ingenstans att bo. Det är inte bara hjärtskärande. Det är så fruktansvärt orättvist. Det här är ett rikt land. Ensamstående mammor med små barn ska inte behöva gå omkring som flyktingar i sin egen hembygd för att statsrådet inte tar sitt ansvar. Det är det som det handlar om.
På vilket sätt skulle det vara snedvridande att ge Joni och Bianca en möjlighet till en egen lägenhet och en grund för att kunna uppfostra sina barn? Jag begär inte att statsrådet ska förklara vad som har hänt före 2006. Men jag begär faktiskt att statsrådet ska svara de här människorna nu, för statsrådet har ansvar.
Att vara minister måste rimligtvis innebära mer än att stå här och säga att man vill värna hyresrätten. Det måste också vara att kavla upp ärmarna och börja jobba.
Maryam Yazdanfar (S):
När Socialdemokratiska Ungdomsförbundet skulle definiera den generation vi pratar om, åttio- och nittiotalisterna, som jag själv tillhör, kom man på det slående uttrycket "den -lösa generationen". Arbetslösa, bostadslösa och därmed maktlösa. Det märkliga är att den äldre generationen kräver så fruktansvärt mycket av oss åttio- och nittiotalister.
Vi ska jobba längre för att kunna försörja den äldre generationen när de går i pension. Vi ska skaffa barn tidigare för att lösa nativitetskrisen på ett europeiskt plan. Vi ska ut på arbetsmarknaden tidigare och inte studera så länge. Annars tjänar vi inga skattepengar. Dessa krav ställer den äldre generationen på de yngre.
Det är bra. Man ska ställa krav. Men borde man inte ha några rättigheter då?
När jag frågar bostadsminister Mats Odell vad han har för svar till 20-25-åringar som är flyktingar i sina egna hembygder, som får gå från lägenhet till lägenhet, säger han att när räntan når 4 procent börjar byggbolagen kanske att bygga hyresrätter igen. Är det den rättighet man har?
Man har rätt att som ung människa vara något slags regulator på bostadsmarknaden, men man har skyldighet att försörja en hel generation som vill gå i pension. Rättigheter och skyldigheter pratar vi om.
För att kunna kräva saker av en generation måste de faktiskt också ha rätten att ha en bostad, ett jobb och makt över sitt eget liv och sin egen vardag.
Ett annat svar som Mats Odell skulle kunna ge är det svar som en av Mats Odells alliansvänner i Stockholmsregionen en gång ärligt gav när jag frågade om högerns bostadspolitik. Han sade att summan av all bostadspolitik är det som människor efterfrågar och det som byggs. Har man inte råd att efterfråga en lägenhet i Hammarby Sjöstad är det ingenting politiken kan göra.
Är det Mats Odells svar? Det enklaste svaret är väl: Varför valde du inte föräldrar med några miljoner på banken som kan hjälpa dig att köpa en bostadsrätt? Det hade kanske varit det enklaste svaret. Men det är kanske lite väl nonchalant, till och med för bostadsminister Mats Odell.
Maryam Yazdanfar (S):
Vilken politik är då den rätta, Mats Odell? Handlar det om att sitta och vänta på en 4-procentig ränta? Handlar det om att hyra lägenhet i andra hand? Handlar det om att hoppas att man ska vinna på Lotto?
Bostadsminister Mats Odell har fortfarande inte gett ett svar till 80- och 90-talisterna - den generation som nu söker sig ut på bostadsmarknaden.
Jag var länge kommunalpolitiskt aktiv i Stockholmsregionen, och Mats Odells partikamrater i Stockholmsregionen har alltid skyllt på socialdemokratiska regeringar när vi socialdemokrater har kritiserat dem när de har sålt ut beståndet av hyreslägenheter och bara byggt dyrt för folk som har pengar.
Då har de sagt att det beror på socialdemokratiska regeringar. Sedan fick de borgerliga i Stockholmsregionen sina drömmar besannade i och med att det blev en borgerlig regering. Men är det då inte ödets ironi att den regeringen också skyller på socialdemokratiska regeringar i stället för att kavla upp ärmarna och faktiskt göra någonting själva? Det kanske är så att regeringen också tillhör denna lösa generation.
Men jag förstår inte, för regeringen är verkligen inte arbetslös. Den har jättemycket att göra. Den är inte bostadslös. Rosenbad måste ändå vara en väldigt bra tillflyktsort. Och den är baske mig inte maktlös. Ni har makten i era händer, men ni väljer att abdikera och resignera, och det är tragiskt.
Maryam Yazdanfar (S):
Det kan vara viktigt att komma ihåg varför det är viktigt att göra dessa organisatoriska förändringar. Där vill jag hänvisa till den rapport som Ekonomistyrningsverket har kommit med tidigare i år och som handlar om styrning och uppföljning.
Det har till exempel varit svårt att uppnå kostnadsmedvetande och budgetdisciplin för polisväsendet som helhet. Fördelningen av ansvar och befogenheter inom polisväsendet är otydlig. Det tycks också vara skillnad mellan den formella fördelningen av ansvar och hur den uppfattas i praktiken. Detta är allvarliga brister och problem som vi ser att Ekonomistyrningsverket pekar på.
Då känns det inte så betryggande när justitieministern i interpellationssvaret säger att man har valt att fokusera på verksamheten och inte på organisationen eftersom en väl fungerande organisation är en förutsättning för att verksamheten gentemot medborgarna ska fungera bra.
Fungerar inte organisationen kan man anställa i stort sett hur många poliser som helst - det kan vara 20 000, men det kan lika gärna vara 25 000. Om inte styrningen, uppföljningen och arbetet fungerar spelar antalet poliser mindre roll. Jag skulle vilja veta hur justitieministern ser på det.
Maryam Yazdanfar (S):
Helt kort: I förra interpellationsdebatten fick jag höra att den internationella finanskrisen inte är regeringens ansvar. Nu är de organisatoriska problemen inom polisen Socialdemokraternas ansvar.
Det börjar, lite grann på samma tema som min partikamrat Thomas Bodström hade, bli lite tjatigt att under ert tredje regeringsår få höra om de saker som ni tycker att vi gjorde fel - detta i stället för att få höra om de saker som ni vill göra rätt.
Maryam Yazdanfar (S):
Jag tackar utbildningsministern för svaret. Jag tillhör själv de en och en halv miljoner personer i Sverige som har ett annat modersmål än svenska, det vill säga att jag lärde mig ett annat språk än svenska som förstaspråk. I mitt fall är det persiska, men i Sverige finns det 200 andra språk som människor pratar som sina modersmål.
Det här är en fantastisk tillgång för Sverige. Tänk vilken kompetens Sverige som nation besitter på grund av de en och en halv miljoner personer som pratar över 200 språk. Det är en enorm konkurrensfördel i en globaliserad värld. Det är därför som jag blir väldigt orolig när jag läser att det från folkpartistiskt håll kommer signaler om att man vill förbjuda undervisning på elevernas modersmål i den svenska skolan.
All forskning är entydig: Vi lär oss bäst på det språk som vi förstår. Ett barn som har fötts i Sverige av svensktalande föräldrar kan ungefär 10 000 ord när det börjar skolan.
Då är det klart att man ligger efter svenska barn om man kommer till Sverige i skolåldern - man ligger back redan när man börjar skolan, främst när det gäller språk. Tvingas man därför överge sitt modersmål helt försvåras inlärningen av både svenska och ämneskunskaperna.
Jag måste säga att det förslag som kommer från Folkpartiet och utbildningsministerns partikamrater är otroligt kontraproduktivt, om det är så att vi vill öka inlärningen av både ämneskunskaper och svenska för de barn som kommer till Sverige i skolåldern. Det kan ta hela fem år att komma i kapp, beroende lite på i vilken ålder man kommer till Sverige.
Jag tycker att vi inom den svenska skolan i stället ska uppmuntra två- och flerspråkiga elever och låta alla språken blomstra. Språkinlärning är inget nollsummespel.
Det är inte så att jag blir sämre på svenska om jag kan bättre persiska eller tvärtom, utan det är snarare så att min förståelse och min förmåga att växla mellan språk och tillgodogöra mig ytterligare språk ökar om jag får en chans att lära mig så mycket som möjligt redan från början. Därför är de signaler som kommer otroligt oroväckande.
Det är ett tråkigt sätt att se på de en och en halv miljoner personer som har den här kompetensen och som det svenska samhället kommer att kunna dra nytta av i en globaliserad värld. Om det är så att utbildningsministern inte håller med sina partikamrater som vill förbjuda den här typen av undervisning undrar jag vad han i stället vill göra för att flerspråkig kompetens ska värderas högre inom den svenska skolan.
Hur ska vi göra för att de här barnen ska lära sig mer och därmed kan ge mer i yrkeslivet sedan?
Maryam Yazdanfar (S):
Jag är väldigt glad för att Gunnar Andrén tog upp Vilhelm Moberg. Tillsammans med Per Anders Fogelström tillhörde han mina favoritförfattare, som jag upptäckte i bokslukaråldern.
Men för att alla elever som, precis som jag, först lärt sig ett annat språk ska kunna tillgodogöra sig svenska så bra att de som 12-13-åringar kan läsa Vilhelm Moberg och se att det inte är de som är annorlunda - det finns svenskar som har haft samma upplevelse av isolation och utanförskap som när man kommer till en ny dagisgrupp - måste de få vara säkra i sig själva. De måste få vara säkra i sitt modersmål.
Och de måste få känna stolthet över sitt modersmål och sina rötter. När jag kom som sexåring till Sverige - den här upplevelsen stöds av flerspråkighetsforskningen - sattes jag i förskolan. Ett år innan jag skulle börja skolan sattes jag i förskolan och fick en invänjning av en förskollärare som faktiskt pratade persiska. Jag hade tur, eftersom jag kom till en sådan förskola.
Förskolläraren var inte där första dagen. Jag minns fortfarande den utsatthet jag som sexåring kände när alla andra var blonda, blåögda och dessutom pratade ett språk som jag absolut inte förstod. Min förskollärare Annika ska ha all heder.
Hon var gift med en iranier och blev en brygga och en bro mellan de här två kulturerna och språken - det gällde rent språkligt men också kulturellt och kunskapsmässigt. För mig var det oerhört viktigt. Och det här stöds av flerspråkighetsforskningen, som säger att man behöver sådana här broar. Man behöver sådana språkliga broar, och man behöver sådana kulturella broar.
Min dröm är att man ska kunna prata båda sina språk lika mycket. Det hoppas jag att utbildningsministerns mål också är. Man ska kunna känna stolthet över sina gamla rötter och kunna odla nya rötter genom Vilhelm Moberg, Per Anders Fogelström, Selma Lagerlöf. Men man måste få börja någonstans, och man måste få vara säker på sig själv och sin identitet och sitt språk och sin kultur.
Det är därför som jag ser fram emot att läsa den utvärdering som har skett av hur tvåspråkighetsundervisningen har fungerat.
Och det är därför som jag är övertygad om, av egen erfarenhet, att flerspråkighetsforskningen stämmer, att man måste få börja med att känna trygghet och stolthet i ett språk och i en kultur innan man kan tillgodogöra sig och anamma och lära sig älska det andra språket, den andra kulturen och sitt andra land.
Någonting som jag tycker är så sorgligt är när svensk-iranska eller svensk-turkiska eller svensk-somaliska barn säger: Jag är somalier eller jag är turk eller jag är iranier, men jag bor i Sverige. Ska man inte, om man är uppvuxen här och kanske till och med är född här, kunna säga att man har två identiteter, att man har två länder, att man har två kulturer och att man är stolt över dem båda?
För att kunna lära sig att älska Sverige och det svenska språket måste man ha kunnat älska sina rötter först. Det är min fullkomliga övertygelse. Det är därför som jag tycker att utbildningsministern ska se mer till forskningen, mer till fakta och faktiskt anamma alla typer av språkinlärning. Det kommer nämligen att gynna det svenska språket i slutändan.