KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulla Löfgren (M):
Jag ber att få tacka försvarsministern för svaret. Vad jag förstår av svaret händer det en hel del saker i Regeringskansliet. Jag tog upp frågan med anledning av att Mona Sahlin hade mottagit en rapport från SGI.
Jag trodde att det var hon som också hade ansvaret för att om det händer någonting se till att man ska vara förberedd på hur det ska lösas. Det är intressant med den utredning som nu ska lägga fram sitt betänkande.
Den tar egentligen upp den problematik, har jag förstått av svaret, som jag vill belysa lite grann.
Jag vill poängtera att den samordning som jag föreslår inte innebär att staten ska ta över någonting från kommunerna eller ta på sig en större kostnad än i dag för eventuella översvämningskatastrofer utan enbart att staten ska medverka till att de samhällsekonomiska kostnaderna blir så små som möjligt. Staten står i dag för kostnader utöver den kommunala självrisken.
Uppbyggnad av en personell och materiell beredskap skulle i själva verket spara pengar åt staten, som jag ser det. Det är viktigt att påpeka att det inte är fråga om att ta ifrån kommunerna något operativt ansvar utan att skapa en resurs som en drabbad kommun kan utnyttja i sitt arbete. Jag tror heller inte att det krävs så stora insatser för att åstadkomma den samordningen.
Kanske utredningen kommer att komma med förslag också inom det området. Jag tror att det behövs vissa lag- och regeländringar givetvis, men jag tror inte att de behöver vara så omfattande. För att utnyttja hemvärnet som en nationell insatsstyrka, som jag nämnde i min interpellation, krävs egentligen bara att ministern skriver in i regleringsbrevet att det ska vara en av hemvärnets uppgifter, om jag har förstått saken rätt.
Jag skulle vilja fråga försvarsministern om regeringen är beredd att pröva en modell där hemvärnet kan övas och bli en nationellt användbar resurs.
Ulla Löfgren (M):
På Statens räddningsverk är man inte så nöjd med den situation som nu råder. Det är den uppfattning jag har fått.
Efter att ha fått en föredragning om den förstudie som gjorts i Storuman om en test-, utvecklings-, övnings- och forskningsanläggning för konsekvenser och effekter vid översvämningar tycker jag att den modellen verkar tilltalande.
Det skulle innebära att det fanns en anläggning där räddningstjänst och andra aktörer kunde öva sig i att hantera den materiel som finns och de problem som uppstår i samband med översvämningar. Av förstudien framgår även att om en sådan anläggning förlades till Storuman skulle en förrådshållning av materiel för översvämningsbegränsning också kunna göras i anslutning till en övningsplats.
I dag finns det materiel. Dock är det bara ungefär hälften som kan användas, har jag fått uppgift om, och det är ju lite tragiskt. En sådan central förrådshållning, exempelvis intill Gunnarns flygplats, skulle möjliggöra att man snabbt fick ut materielen, inte bara till Sverige utan också till andra delar av världen där det händer stora katastrofer.
SGI påtalar i sin rapport, den som överlämnades till Mona Sahlin, att det behövs forskning bland annat om hur olika jordarter reagerar vid översvämningar. Sådan forskning skulle också med fördel kunna bedrivas i det projekt som studerats i Storuman. Anledningen är att man har ett perfekt vattendrag med både in- och utlopp i anslutning till Umeälven.
Vattenregleringsföretaget anser inte heller att det skulle vara någon större kostnad att anlägga ett sådant övnings- och prövningsvatten. Där skulle man kunna simulera översvämningar för både övnings- och forskningsändamål.
Kommunerna har ansvaret för det akuta läget vid en översvämning. Dock är det inte så att varje räddningschef har utbildning. Vi skulle behöva ha en central utbildningsplats för räddningscheferna och säga att man måste ha en sådan utbildning för att få vara räddningsledare i en kommun vid en översvämning.
Likadant med hemvärnsmän: Om man utbildade hemvärnsmän över hela Sverige i att hantera denna materiel i samband med översvämningar hade man ju där en resurs som man skulle kunna sätta in.
Det enda jag egentligen är ute efter är alltså att man skulle se till att kommunerna fick möjlighet att förbättra sina kunskaper i detta. Det tror jag skulle göra att vi kunde spara pengar i slutändan om det händer en katastrof.
Jag skulle gärna vilja höra vad ministern har för syn på en central och gemensam anläggning för övning, test och forskning.
Ulla Löfgren (M):
Jag är ledsen, men att det fungerar bra på Räddningsverkets skolor med övningen kring materielen är inte den uppfattning jag har fått. Det finns ju många leverantörer av materiel, och Räddningsverket har inte möjlighet att köpa in alla sorter.
För leverantörerna finns det dessutom ingenstans att testa denna materiel, vilket vore bra. Jag har stor respekt för kommunernas kunskap och också räddningschefernas kunskap.
Jag tror dock att vi kommer att få se översvämningar i mycket större omfattning och på fler håll, och det är faktiskt inte alla kommuner som har möjlighet att hålla i de stora katastrofer som kan komma. Min uppfattning är ändå att det vore bra om man hade en nationell samling kring detta.
Vad jag hört är man från Räddningsverket inte heller riktigt nöjd med dagens ordning.
Med tanke på den proposition som uppenbarligen är på väg och den utredning som ska lämna sitt slutbetänkande i oktober 2007 förstår jag att ministern inte vill uttala så mycket mer tankar kring någon övnings-, test- eller forskningsanläggning - inte minst forskningen är väldigt intressant i sammanhanget, tycker jag. Jag hoppas att ministern har det i minnet.
Jag lovar att återkomma i en motion om jag inte tycker att regeringen riktigt har uppmärksammat frågan.
Ulla Löfgren (M):
Jag är inte jägare längre, men jag har varit det tidigare. Men jag kan inte säga att jag talar i egen sak just i dag. Jag har drivit den här frågan tillsammans med Jan-Evert Rådhström därför att jag har erfarenheter och förstår hur viktigt det är. Många tror felaktigt att vapen blir tysta med ljuddämpare.
Men det är faktiskt bara ljudet ned till 125 decibel som tas bort. Det ger också en ganska skarp knall. Därför är det helt fantastiskt att provskjutningar har visat att det är så som vi har sagt hela tiden. En annan sak som jag tycker är viktig är att rekylen blir mindre.
Jag tycker att rekylen är jobbig. Det är nog jobbigt med rekylen för många kvinnor. Många kvinnliga jägare - vi blir fler kvinnliga jägare - skulle uppskatta ljuddämpare på jaktvapen. Det är positivt.
Justitieutskottet har hela tiden varit negativt och trott att det går att skjuta tyst med en ljuddämpare. Men nu har man tydligen kommit på andra tankar.
Regeringen har uttalat i proposition 2005/06:113, som det hänvisas till i svaret, att det finns skäl att överväga en mindre restriktiv hållning till ljuddämpare. Det känns positivt.
Det finns fortfarande frågetecken med skrivningarna i propositionen, nämligen om regeringen tänker ta bort licenskravet eller bara göra det lättare att få licens. Enligt skrivningarna i propositionen tänker ni inte föreslå ändringar i vapenlagen utan bara i förordningar.
Som jag tolkar det innebär det att det fortfarande kommer att behövas licens för ljuddämpare. Kan jag få ett svar på frågan?
Ulla Löfgren (M):
Jag tror att den här frågan har utretts väldigt länge och väldigt grundligt. Det har jag förstått efter kontakter med Rikspolisstyrelsen. Men nu känner jag mig lite tveksam om vad justitieministern menade med sitt inlägg.
Vad jag förstår av den proposition som ligger på bordet - och där går motionstiden snart ut - tänker regeringen fatta ett beslut om hur det här ska regleras utan att komma till riksdagen med något förslag om lagändring. Stämmer det? Det innebär alltså att licenskravet inte kommer att tas bort.
Det kommer inte att bli som Jan-Evert Rådhström önskar, nämligen att ljuddämpare ska behandlas ungefär som kikarsikte eller ammunition till vapen, det vill säga att har man licens så får man köpa det. Kan vi få ett riktigt klargörande svar på detta?
Det skulle vara roligt inför motionsskrivande med anledning av den proposition som ligger på bordet.
Ulla Löfgren (M):
Jag tycker att det som miljöministern säger verkar intressant. Jag har läst en forskningsrapport som heter Miljöregler - hinder för utveckling och god miljö? Den är från 2004 och är skriven av Lars Emmelin vid Blekinge Tekniska Högskola. Jag antar att miljöministern har läst den.
Man kan undra om vi är inne på rätt spår. Lars Emmelin tycker det inte. Han skriver inledningsvis så här: "Miljöarbetet i Sverige kan förefalla inne på två olyckliga spår. Det ena leder via okoordinerade regelverk och detaljbyråkrati till rättsosäkerhet, minskat intresse för konkreta miljöfrågor och minskad respekt för miljöomsorg.
Det andra leder via diffust formulerade miljömål och hållbarhetsretorik in i symbolpolitik; verkningslös eller i värsta fall kontraproduktiv. Båda medför att krafter slösas, som behövs för att lösa akuta eller mera långsiktiga miljöproblem." Jag tror att detta i väldigt hög grad beskriver hur det ser ut i Sverige.
Han tycker alltså att vi behöver se över hela systemet.
Jag vet ju inte vad den här utredningen ska titta på, men i Naturvårdsverkets redovisning till regeringen med förslag på regelförenklingar föreslår man bland annat att Miljödepartementet "förtydligar verkets uppdrag i förordningen med instruktionen för Naturvårdsverket, så att vägledning direkt till verksamhetsutövare inte utesluts".
Då undrar jag: Ska man tolka det som att Naturvårdsverket ska få ge klara besked i stället för hummanden till de sökande, och kommer regeringen att ge dem ett sådant förtroende att ge besked, som man upplever att myndigheterna i Finland gör? Jag har en fråga till. När kommer den här utredningen att vara färdig? Jag tror att det är ganska bråttom med det här.
Ulla Löfgren (M):
Jag är inte så insatt i den här lagstiftningen, kan jag väl erkänna, men jag vet att i den svenska modellen har vi både en stor och en liten miljökonsekvensbeskrivning. Jag förstod inte riktigt av miljöministern om den kommer att försvinna eller om den kommer att vara kvar.
I andra länder har man först en screening som pekar ut vad som är viktigt att göra miljökonsekvensbeskrivning om, och då har man en miljökonsekvensbeskrivning. Jag hoppas och tror att miljöministern har förstått hur angeläget det är att det blir en snar förändring inom det här området, och därför är jag fortfarande nyfiken på när den här utredningen ska vara klar.
För företagen är det ju inte miljökraven som är betungande, utan det är den utdragna processen och brist på besked. Därför är det viktigt att den utredning som regeringen nu tillsätter arbetar snabbt. Vi behöver ju inte uppfinna hjulet en gång till. Det finns en mängd erfarenhet runt omkring i världen.
Bedömning av miljökonsekvenser inför myndighetsprövning har funnits internationellt i 35 år, men endast en kort tid i Sverige. Vår lösning behöver ju inte vara unik för att bli bra. Så när kommer förslagen? Jag vill också tacka miljöministern, för jag tror att han har förstått hur betydelsefull den här frågan är för svensk gruvindustri och för svenskt näringsliv över huvud taget, och därmed också för Sverige. Därför är jag säker på att det kommer bra förslag.
Jag vill också passa på att inbjuda ministern till Västerbotten och till besök i gruvindustrin. Varför inte komma till Umeå den 23 augusti, då det blir en gruvdag? Välkommen till Västerbotten, och tack för debatten!
Ulla Löfgren (M):
Låt mig börja med det sista som sades. Jag är helt enig med Hans Stenberg om att vi först måste pröva den frivilliga vägen. Nu har man börjat titta på vad överlasterna innebär och fått fram nya fakta. Det kanske inte är så lätt att komma till rätta med problemet genom att höja sanktionsavgifterna.
Man kanske måste införa andra förändringar som gör att exempelvis de som kör styckegods inte råkar ut för höjda axellaster, vilket faktiskt är farligare, genom det sätt man lastar om och så vidare.
Om man genom att vifta med höjda sanktionsavgifter, om ingenting sker, kommer till rätta med problemet har man kanske kommit ytterligare en bit på väg; jag antar att det är därför Sveriges Åkeriföretag nu har en mängd förslag.
Vi utesluter inte höjda sanktionsavgifter men tycker att det är för tidigt att besluta om det. Då det gäller taxi planerar regeringen att genomföra många av de åtgärder som föreslogs i utredningen. Beträffande tömningsstationer finns det dock problem.
Datainspektionen slog ned på det eftersom det enligt Datainspektionen strider mot artikel 8 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna. Det verkar väldigt drastiskt att vi ska införa något som strider mot en sådan konvention.
Ulla Löfgren (M):
Vi träffade taxibranschen i går. Det går alltid att kringgå saker och ting om man vill vara olaglig. Man kan till exempel låta bli att slå på taxametern, och då har man absolut ingen glädje av tömningsstationer. Att göra detta till enbart en fråga om tömningsstationer är att lite grann förenkla problemet.
Det gäller även från taxibranschens sida. Jag förstår givetvis deras önskan om att få en hederlig bransch, och regeringen är öppen för att tillsammans med taxibranschen hitta bra lösningar. När det gäller överlasterna är också det ett problem för hela branschen, precis som Hans Stenberg säger.
Den seriösa branschen är väldigt angelägen om att komma till rätta med problemet. Även där försöker regeringen att tillsammans med branschen hitta bra lösningar.
Ulla Löfgren (M):
I en reservation som gäller taxi sägs att det inte finns några krav på att informationen förs vidare till förarens arbetsgivare eller till beställningscentralen om länsstyrelsen gör en indragning av förarlegitimationen. Det är en av de frågor som regeringen nu ser över.
Man tittar över lagen om trafikregistret för att kunna få denna information tillgänglig för alla. Vägverket har fått i uppdrag att se över gällande bestämmelser om återkallelse av taxiförarlegitimation. Det uppdraget ska redovisas senast den 2 maj. Detta sagt upplysningsvis. Regeringen arbetar alltså med taxifrågan.
Då det gäller överlasterna är vi inte nöjda med att det finns överlaster på 25 procent, och det är inte heller de seriösa åkeriägarna. Vi får försöka att tillsammans komma fram till ett bättre resultat än det som är i dag; helst ska det givetvis vara noll. Vi tror dock inte att enbart en höjning av sanktionsavgifterna löser problemet.
Det behövs många andra saker också. Vi jobbar med frågan, och jag tror inte att vi ska utesluta höjda sanktionsavgifter.
Ulla Löfgren (M):
Jag kan glädja Karin Svensson Smith med att det när det gäller timmerbilarna faktiskt har blivit en skärpning. Det beror mycket på att de seriösa åkarna har tagit tag i det här själva. Man kör med andra däck.
Man vidtar åtgärder för att man inte ska förstöra vägarna. Jag tror att det var i Norrbotten som man hade tittat på överlasterna. Det var bara en väldigt liten del som gällde överlaster på timmerbilar. Det var mer styckegodsbilar som hade överlast, och då var det axellasterna som var besvärliga.
Helena Höij (KD):
Jag vill tacka utrikesministern för svaret, även om jag är både lite förvånad och besviken över hur kortfattat det är. Det finns en myt om att man på Kuba lyckats skapa ett socialt jämlikt samhälle, och visst är det lätt att förföras av denna karibiska ö. Men sanningen är den att fattigdomen är utbredd, den ökar, att ojämlikheterna är många och förtrycket fruktansvärt och värre än på många år.
I dag finns det över 350 politiska fångar på Kuba som lever under vidriga förhållanden, och inga människorättsorganisationer tillåts komma till Kuba. Bara det är ju ett talande faktum. Nu nås vi av information om att till exempel det kristdemokratiska partiet som vi har samarbete med, Movimiento Cristiano Liberación, förkortat MCL, har en stor tillströmning av medlemmar. Men regimen visar inga tecken på att mjukna, tvärtom.
De personer som väljer att stödja de demokratiska krafterna och deras familjer trakasseras systematiskt. I den här situationen, herr talman, tycker jag att det är väldigt viktigt att vårt stöd till demokratirörelsen och dem som utsätts för förtryck är både tydligt och synligt. Det är mot den bakgrunden som jag har ställt min interpellation.
Jag hade hoppats att utrikesministern skulle ta tillfället i akt att utveckla regeringens syn på det direkta stödet till demokratirörelsen på Kuba. Vår tidigare utrikesminister lovade i våras under ett par interpellationsdebatter att regeringen skulle undersöka hur biståndet till demokratirörelsen skulle kunna öka. Den första frågan i min interpellation rörde just detta.
Och jag vill upprepa och förtydliga min fråga: Har regeringen börjat titta på hur stödet till demokratirörelsen kan öka? Om inte, undrar jag självklart varför och hur tidsplanen för ett sådant arbete ser ut. Utrikesministern säger i sitt svar att det torde finnas ytterligare utrymme inom biståndet för svenska enskilda organisationer.
Min fråga är då självklart vilket ytterligare utrymme som utrikesministern avser, om det finns ytterligare resurser som kan gå direkt till bistånd till demokratirörelsen och de oppositionella på Kuba. Utrikesministern säger också att vi fortsätter att stödja det civila samhället och att detta är mycket glädjande.
Utrikesministern talar om att Sveriges ambassad i Havanna har kontakt med företrädare för det civila samhället och har bistått svenska organisationer som har engagerat sig i Kuba. Jag vet detta, och vi är mycket tacksamma för det stöd som till exempel Kristdemokraterna får i sitt arbete.
Jag vet att de kontakter som ambassaden har med de anhöriga till de fängslade är mycket viktiga och att alla ambassader i EU-länderna numera inbjuder de oppositionella och dem som arbetar för ökad politisk frihet på Kuba till nationaldagsfirande etcetera. Men min fråga var faktiskt hur stödet kan öka. Det här stödet fanns redan i våras.
Jag vill på det här viset förtydliga mina frågor, herr talman.
Helena Höij (KD):
Jag får tacka utrikesministern för dessa, som jag ser det, löften om att enskilda organisationer ska kunna få ett ökat stöd för sitt arbete på Kuba.
Av tidigare interpellationsdebatter som utrikesministern har haft i höst har jag förstått att den svenska Kubapolitiken, och det säger också utrikesministern i svaret till mig, överensstämmer med den Kubapolitik som överenskommits inom EU och att ingen förändring av vår Kubapolitik har skett. Jag tycker också att det är viktigt att vi i den här debatten slår fast detta.
Jag tolkar det som att ingen förändring har skett i förhållande till den Kubapolitik som bland annat Anna Lindh mycket förtjänstfullt gav uttryck för i den här kammaren den 28 april och den 26 maj, i våras, och som även förre biståndsministern gav uttryck för.
Vi var flera som då gladde oss åt hennes tydliga fördömande av Fidel Castro och regimen på Kuba och åt att hon gav uttryck för ett direkt stöd till demokratirörelsen och de oppositionella på Kuba.
Det var ett tydliggörande som var välkommet mot bakgrund av att den socialdemokratiska regeringen inte alltid historiskt har hållit med om att Fidel Castro begår övergrepp mot de mänskliga rättigheterna och att det tyvärr till och med i dag finns socialdemokratiska företrädare som uttrycker en beundran för Fidel Castro.
Jag hade hoppats att vi kunde bygga vidare ytterligare på det direkta stödet till demokratirörelsen. Jag vill som sagt uttrycka min uppskattning för det löfte som jag ser att utrikesministern ger när det gäller de enskilda organisationer i Sverige som vill öka sitt bistånd.
Men utrikesministern nämner också det som man brukar kalla för systemöppnande, det samarbete som sker med regimen och de lokala aktörer som så att säga finns inom regimen. Det må väl så vara, men jag tror att det är oerhört viktigt att vi erkänner och inser att det biståndet hittills inte har givit så hemskt mycket resultat. Förtrycket på Kuba har ökat, och regimen har dragit åt tumskruvarna.
Vi vet att förhållandet mellan EU och Kuba är mycket ansträngt, att all kontakt sker genom brevväxling och att de diplomatiska kontakterna är minst sagt ansträngda. Jag tror att det är viktigt att vi inser att det är väldigt svårt med det systemöppnande biståndet. Det handlar i det här läget om att stärka de lokala krafter som finns hos de oppositionella.
Och det är bråttom. Det är många på Kuba i dag som är oerhört rädda för att det kommer att sluta med en konflikt, en våldsam konflikt, och att tiden är knapp för en fredlig övergång från diktatur till demokrati, från planekonomi till marknadsekonomi. Jag tror att Sverige kan spela en oerhört viktig roll här.
Vi är inte förknippade med den amerikanska administrationen. Det har ju låst sig helt mellan USA och Kuba. Jag tror också att vi kan spela en viktig roll i det utbyte som EU har nu när de diplomatiska relationerna är så frostiga. Då tror jag ändå att Sverige har en möjlighet att vara lite av en dörröppnare här.
Helena Höij (KD):
Jag vill börja med att tacka socialministern för svaret som var mycket tydligt. Regeringen kan inte tänka sig att göra det möjligt för till exempel kommuner och landsting att använda sig av personalkontroll inom vård och äldreomsorg på motsvarande sätt som i dag görs inom barnomsorgen. Detta gör mig bekymrad. Jag beklagar det.
Bakgrunden till min interpellation är dels de många brott som begås mot äldre, till exempel våldsbrott, stölder etcetera, dels den utsatta situation som många äldre lever i. Enligt Brottsoffermyndighetens studie Ofrid förekommer våld mot äldre i en sådan omfattning och får sådana konsekvenser att det bör betraktas som ett folkhälsoproblem.
Bara i Söderort i Stockholm kommer det in över 200 anmälningar om brott mot gamla varje år. Situationen är säkert liknande på många andra håll i landet. I höstas fick vi via medierna höra om hur en kvinna kunde stjäla kontanter från äldre på ett äldreboende.
När hon blev upptäckt och anmäld försvann hon och tog anställning på ett annat äldreboende i en annan kommun där hon stal bland annat vigselringar och andra smycken. Hon kunde till och med ta anställning på ett tredje vårdhem innan det här upptäcktes. Allt detta har i alla fall fått mig att reagera.
Samhället har, enligt min och Kristdemokraternas mening, ett ansvar att se till att alla människor kan åldras med värdighet och i trygghet. Gamla människor i det svenska samhället är, inte alltid men många gånger, utlämnade till vård av personer som de inte känner och i alla fall inte har valt själva. I många sammanhang är det berättigat att kalla de gamla för skyddslösa.
Äldre som drabbats av till exempel stölder lever i en ovanligt utsatt situation eftersom de på grund av sitt vårdbehov tvingas öppna sitt hem för en stor grupp utomstående. Jag hoppas och tror att socialministern håller med mig i synen på brott mot äldre och att samhället har ett ansvar att se till att alla människor får vara trygga även när man blir äldre och i behov av vård och omsorg.
Herr talman! Eftersom socialministern inte kan tänka sig att kontrollera dem som söker anställning inom äldreomsorgen mot polisens belastningsregister blir den självklara frågan: Har socialministern några andra förslag för att komma till rätta med denna fullständigt oacceptabla situation?