KBLab/rixvox huggingface dataset:
Alireza Akhondi (C):
Att vara statsråd i Sverige är inte alldeles enkelt. Jag förstår att det finns ett tydligt ramverk för vad statsrådet får och inte får göra. Samtidigt hänvisar den ansvariga myndigheten till att det är regeringen som måste fatta beslut för att stoppa bidrag till enskilda samfund.
På så sätt är regeringen inte på något sätt förhindrad att agera i frågan. Sedan finns annat som statsrådet kan göra. Just inför propositionen om demokrativillkoret finns en färdig utredning.
Då finns det ingen anledning att skjuta på en process och göra ett omtag. Den kritik som har framförts mot propositionen är väl omhändertagen i remissförfarandet med anledning av lagförslaget.
I det här skedet kan jag inte, såvida statsrådet inte har några andra besked att ge, dra någon annan slutsats än att statsrådet faktiskt duckar frågan. Då är det i så fall upp till statsrådet att motbevisa, lägga fram konkreta förslag och säga vad som ska göras.
Det räcker inte att hänvisa till en utredning som jag och Centerpartiet tog initiativ till, som regeringen nu verkställer. Jag är ledsen, Jakob Forssmed, men det räcker inte.
Alireza Akhondi (C):
Det iranska folkets uppror mot islamistregimen i Iran börjar närma sig tre månader. I tre månader har deras vädjande blickar varit riktade mot väst och mot oss i Sverige. Sverige är ett land som alltid har haft ett gott renommé runt om i världen tack vare sin starka röst för mänskliga rättigheter och kvinnors rättigheter.
Men det är också en röst som har börjat tystna i takt med att konflikterna krupit oss närmare. Det är illavarslande. Det är nämligen i tider av oro och komplexitet som vårt mod och vår beslutsamhet prövas på riktigt - när mörkret är som tuffast och när ljuset inte siktas i slutet av tunneln. Fru talman!
Statsrådet väljer att inte svara på mina frågor i interpellationen utan hänvisar främst till att Sverige just nu inte är medlem i CSW. Men redan om ett par månader kommer Sverige att ta plats i denna viktiga kommission, så varför duckar statsrådet i frågorna?
Varför väljer statsrådet att inte lyssna in den svenska riksdagen, som tydligt önskar att Sverige ska höja sin röst och agera med konkreta steg? Fru talman! Utrikespolitiken är komplex och bör hanteras varsamt. Det är jag och många med mig väl medvetna om. Varje förflyttning innebär långtgående konsekvenser inom en rad områden.
På ett plan förstår jag den försiktiga svenska hållningen, och naturligtvis inser även jag vikten av att agera tillsammans med andra. Ensam är aldrig stark. Men denna saktfärdighet när det gäller att ens med försiktiga steg röra sig mot att ompröva hållningen gentemot ett land som så tydligt bryter mot grundläggande mänskliga rättigheter är varken logisk eller särskilt bra.
Tvärtom kan denna saktfärdighet vara till skada för svenska intressen, för Sveriges anseende och för Sveriges möjlighet att vidmakthålla sin starka position när det gäller just frågor kring mänskliga rättigheter och kvinnors rättigheter. Fru talman!
I går kom det rapporter från Iran om att myndigheterna ska avskaffa den så kallade moralpolisen och att en utredning pågår om avskaffande av det obligatoriska slöjtvånget. Många svenska medier rapporterade om detta, och mellan raderna kunde man läsa att det iranska folket hade nått sitt mål.
Men låt mig vara tydlig: Den revolution som har inletts i Iran handlar inte om slöjtvånget - den handlar om den utbredda korruptionen, den sociala misären i breda samhällsgrupper, förtrycket av minoriteter, om att det inte finns någon frihet eller jämställdhet och om fängslande och avrättningar av oliktänkande. Folket i Iran vill inte ha låtsasreformer - de vill ha regimskifte.
Att inte inse detta eller att inte förstå att protesterna inte kommer att sluta visar bara på bristen på kunskap och förståelse om ett för världen och Sverige viktigt land. Jag har under de senaste veckorna tydligt försökt visa för utrikesministern att den stora iranska diasporan i väst, närmare 11 miljoner människor, inte kommer att acceptera den lama hållning som ett flertal europeiska länder uppvisat hittills.
Gammal kunskap på Utrikesdepartementet och användande av direkt regimtrogna så kallade experter kommer inte att gå obemärkt förbi.
Alireza Akhondi (C):
I båda dessa uttalanden som upprepas gång på gång av utrikesministern saknar åtminstone jag ett djup i vad som egentligen menas.
Att fördöma en regim som brutalt fängslar, mördar, torterar och våldtar fångar - det tar jag för givet att ett demokratiskt land som Sverige faktiskt gör.
Men att nöja sig med det och inte ens kalla upp ambassadören för ett samtal eller agera genom något annat konkret steg - som människor i den stora iranska diasporan, 120 000 människor, vill se - är för mig ingen logisk följd av de ord som används i den här kammaren.
Den andra delen som upprepas handlar om att vi ska ta fram åtgärder som biter och som gör skillnad. Var är de åtgärderna, Tobias Billström?
Jag förstår också att Sverige inte sitter i det här rådet i dag. Men vad man kan deklarera öppet och tydligt är att vi, när vi väljs in i rådet om ett par månader, kommer att ha den här hållningen - det kan man vara tydlig med. Sverige backade ju upp den fact-finding mission som nyligen har tillsatts.
Varför kan man då inte vara tydlig med nästa steg? Fru talman! Efter nyår har Sverige ordförandeskapet i EU. Det är ett tillfälle för Sverige att inte bara ta ledartröjan när det kommer till konkreta sakfrågor som huruvida vi ska ha minimilöner i Sverige eller inte.
Man kan också när det kommer till utrikespolitiken, som förvisso är en nationell angelägenhet, våga axla uppdraget att vara en samlande kraft. Det pågår i dag diskussioner i ett flertal europeiska länder, såsom Tyskland, Frankrike och Holland, om hur nästa steg skulle kunna se ut.
Nu när Sverige har ordförandeskapet efter nyår är det superviktigt att Sverige kan ta på sig den här samlande rollen. Jag skulle vilja höra lite kommentarer från utrikesministern kring hur man kommer att agera under EU-ordförandeskapet.
Alireza Akhondi (C):
Jag vill inleda med att säga att jag är väldigt tacksam att utrikesministern ändå väljer att försiktigt - kanske lite saktfärdigt för min egen och den stora iranska diasporans smak - röra sig i en riktning där man på något sätt omprövar hållningen mot Iran.
På lördag är det den internationella dagen för mänskliga rättigheter. Det är också dagen för Nobelbanketten. Då kommer vi också att se en av de största folksamlingarna vi har sett på Gustav Adolfs torg, med 10 000, 15 000 eller 20 000 människor med iranskt påbrå.
De kommer att samlas där, och de kommer att vilja vara rösten för de förtryckta människorna i Iran. Det gäller minoriteter, kvinnor, fängslade, torterade, våldtagna och så vidare. Anledningen till att jag berättar detta för utrikesministern är att jag vill försäkra honom att frågan inte kommer att dö ut.
Denna regim, som i 43 år har gjort sig skyldig till otaliga brott både inom och utom landet, har inte längre någon legitimitet vare sig bland människorna i Iran eller bland den stora iranska diasporan. Jag förstår hur Utrikesdepartementet fungerar.
Jag förstår att det finns svårigheter för utrikesministern när det gäller att agera snabbt, men det är viktigt att påminna om att den iranska diasporan utomlands inte kommer att glömma handlingar eller icke-handlingar.
Alireza Akhondi (C):
Utrikesministern! Nu ses vi här igen, och händer det ingenting lär vi ses här fler gånger. Den saken är nog klar. Jag ska försöka att inte upprepa det som redan har sagts från talarstolen i dag. Det handlar om 18 000 fängslade och åtskilliga hundra döda, och två avrättningar bara det senaste dygnet.
Det var en konstig händelse i EU-nämnden i slutet av förra veckan. Då hade regeringen tydliga chanser och möjligheter att agera gentemot den islamiska statens revolutionsgarde, men man valde i princip att gå fram med ett intetsägande mandat till EU.
I dag sitter representanter från fyra olika partier här i kammaren och debatterar med utrikesministern: Moderaterna, Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Centern. Jag är övertygad om att det finns en stark majoritet i den här församlingen som vill se kraftfulla åtgärder mot Iran. Det vi begär är egentligen inte mycket.
Vi har begärt att regeringen ska kalla upp den iranska ambassadören och markera att vi inte accepterar avrättningarna och beteendet gentemot befolkningen. Jag hoppas att utrikesministern i dag kan ge oss löfte att han i morgon kallar upp den iranska ambassadören. Detta är vad jag hoppas få höra i debatten.
För att utrikesministern verkligen ska förstå vad detta handlar om vill jag läsa upp några namn på personer som riskerar att avrättas om utrikesministern inte agerar.
Varför läser jag då upp dessa namn? Tobias Billström, detta är människor av kött och blod. De har familjer. De är nu i iranska fängelser och riskerar att avrättas när som helst. De har människor som älskar dem. Tänk på det! Utrikesministerns brist på vilja att agera rent konkret har konsekvenser för människor.
Vad vi i den här kammaren försöker åstadkomma genom våra interpellationer är att påvisa dessa konsekvenser för utrikesministern. Det är inte att peka finger eller att försöka göra partipolitik av det hela. Det finns en bred enighet i den här kammaren. Det finns ett starkt stöd här i kammaren för utrikesministern att luta sig mot om han väljer att agera.
Snälla, jag ber utrikesministern att ta chansen och agera i morgon bitti.
Alireza Akhondi (C):
Jag har två ärliga frågor som jag hoppas att utrikesministern ska svara på. Har vi delegerat bort vår utrikespolitik till andra länder? Om inte, varför agerar Sverige inte som ett självständigt land som äger sin egen utrikespolitik och börjar agera? Det var den ena frågan.
Den andra frågan handlar i stort sett om att försöka förstå utrikesministerns ovilja att kalla upp den iranske ambassadören. Hittills, under ett visst antal debatter som vi har haft i denna kammare, har utrikesministern inte gett ett enda svar på varför han inte vill agera.
Då blir det jätteknepigt för denna församling att förstå vilka betänkligheter som kan finnas som hindrar utrikesministern från att agera så som en massa andra länder har gjort. Detta gnager, Tobias Billström.
Det gnager djupt i våra magar när vi inte förstår varför utrikesministern väljer att upprepa samma meningar gång på gång.
Kan vi inte, snälla Tobias Billström, försöka komma framåt i denna debatt och komma ifrån denna situation där samma frågor ställs och samma intetsägande svar ges gång på gång? Nu har utrikesministern chansen att ställa sig på rätt sida av historien. Ta vara på det, Tobias Billström!
Alireza Akhondi (C):
Tack för svaret på min interpellation, Tobias Billström! Jag vet inte om statsrådet gick förbi den långa kö som ringlade längs Drottninggatan ända bort till Fredsgatan när statsrådet var på väg hit. Titta gärna upp på läktaren! Ser statsrådet att det är fullsatt på läktaren här en tisdagskväll? Ser statsrådet åhörarnas förväntansfulla blickar?
Förstår statsrådet varför dessa människor är här i kväll?
Vad var då deras brott? Vad dog de för, undrar säkert statsrådet? En bit tyg. Symbolen för det 43 år långa förtryck som de har fått utstå, ett förtryck som är så djupt rotat att det inte går att beskriva på ett rättvisande sätt.
Förtryck av minoriteter - kurder och balucher i synnerhet - och förtryck av andra trosinriktningar, av homosexuella, av oliktänkande men framför allt av kvinnor. I 43 år har hoppet om förändring tänts och släckts, tänts och släckts. Löfte efter löfte om förbättring och förändring, drömmen om en annan framtid har slagit rot men ryckts upp gång på gång.
Det iranska folket förtjänar bättre än så. Över 14 000 arresterade, över 300 döda och tusentals skadade är bekräftade. De verkliga siffrorna är med stor sannolikhet långt större. I går röstade det islamistiska iranska parlamentet för att dödsdom skulle utfärdas mot samtliga demonstranter - ett massmord mitt framför våra ögon. Om inget görs, vill säga.
Därför räcker inte statsrådets intetsägande svar på mina och den över 100 000 stora iranska diasporans frågor. Miljoner människor kräver nu handling av utrikesministern i Sverige, av Europeiska unionen, av hela den demokratiska skaran länder i världen. Inga fler substanslösa fördömanden eller politiska floskler för att sedan återgå till business as usual. Nu kan eventuellt någon invända med argumentet att Iran är långt borta.
Varför skulle den svenska regeringen engagera sig särskilt i den frågan? Det är ett rimligt argument om man inte förstår hur världen hänger ihop. Det iranska revolutionsgardet, alltså de som mördar sitt eget folk, utbildar just nu ryska styrkor i Ukraina. De har försett tyrannen Putin med så kallade självmordsbombare. Det är ett krig som skördar tusentals oskyldiga ukrainares liv.
Iranfrågan hänger alltså inte bara ihop med Iran och Ukraina, utan den hänger ihop med kriget i Jemen, Syrien, Irak och Libanon samt attackerna mot Israel av Hamas, Hizbollah och andra terrorgrupper. Alla bär de spår av den islamistiska regimen i Iran. Tyskland har redan gått före. Andra länder är på väg. Kom igen nu, Tobias Billström. Börja med det enkla, nämligen att förklara den iranska ambassadören i Sverige persona non grata.
Kalla hem vår ambassadör i Iran för konsultationer. Den konsulära verksamheten avbryts inte med detta, men symboliken är stark.
Alireza Akhondi (C):
Till att börja med: Varmt tack till alla engagerade åhörare och kollegor och till alla som tittar på denna sändning online! Till er vill jag säga att detta inte är slutet för frihetskampen utan bara början. Den islamistiska regeringen i Iran har noll legitimitet, och vi kommer att göra allt vi kan för att se till att den byts ut omgående.
Vi kommer inte att svika de modiga tjejer och killar som med livet som insats slåss för friheten på de iranska gatorna. Till Markus Wiechel: För ett år sedan motionerade jag om att stoppa utländska staters finansiering av religiösa samfund. Motionen gick igenom konstitutionsutskottet och sedan riksdagen med full enighet.
Engagemanget för Iran och för mänskliga rättigheter är inget nytt påfund utan något som har funnits där, men tack för att du uppmärksammade det! Till Tobias Billström: Nu när schackpjäserna är uppställda, vad blir statsrådets nästa drag? Vad avser statsrådet att göra för att kännbart pressa mördarregimen i Iran?
Att enbart gömma sig bakom behovet av ett gemensamt agerande av EU är inte bara fegt utan ett aktivt val att stå på fel sida av historien. Agera! Jag vill också säga varmt tack för till dig för att du har svarat på frågorna. Vi kommer att ses om två veckor igen. Trycket kommer att hållas uppe.
Jag vill avsluta med de slagord som de modiga tjejerna använder i Iran: "zan, zendegi, azadi! ", "jin, jiyan, azadi!" - kvinna, liv, frihet!
Alireza Akhondi (C):
Jag vill börja med att gratulera Tobias Billström till förtroendet att få vara Sveriges främsta företrädare inom utrikespolitiken. Det är ett förtroende som förpliktar. Sveriges rena och självklara röst för mänskliga rättigheter, för frihet, för jämställdhet och för den svages rätt är ett tungt ansvar som vilar på statsrådets axlar. För 41 dagar sedan tändes gnistan som har engagerat människor i hela Iran. Jina Mahsa Amini mördades kallblodigt av den iranska moralpolisen.
Det var ännu ett mord, ännu ett offer för tyranniets fula tryne. Gång på gång har vi svikit dem och lämnat dem ensamma i deras kamp för allt det som vi tar för givet, allt det som har byggt Sverige starkt. Men nu är vårt tålamod slut. Offren staplas på hög, familjer förlorar sina nära och kära, människor av kött och blod: Mahsa, Nika, Sarina, Hajar, Mehdi, Reza, Saeed, Parsa och Hadis.
Det bor över 100 000 människor med iranska rötter i Sverige. Vad gör regeringen för att deras röst ska höras?
Alireza Akhondi (C):
Jag vill tacka Tobias Billström. Tiden är knapp. Mot bakgrund av det jag nämnde i min fråga vill jag nämna att det finns en grupp asylsökande som har hamnat i akut kläm med anledning av de förtrycktas och kvinnornas revolution i Iran. De utvisas trots att alla utvisningar rimligtvis bör frysas tills vidare. Vad avser regeringen att göra när det gäller de landsbeskrivningar som UD ansvarar för och som ligger till grund för beaktande av verkställighetshinder i tillämpningen av utvisningarna?
Kommer Tobias Billström att aktivt och skyndsamt agera för att människor som riskerar döden inte utvisas till Iran?
Ciczie Weidby (V):
Vi har nu en debatt om Riksrevisionens rapport om diskrimineringslagens krav på lönekartläggning. Jag har ingen reservation att lyfta fram men väl några synpunkter jag vill framföra. Könslönegapet har drastiskt minskat sedan lönekartläggningen infördes 1994.
Om jag har läst denna rapport rätt - om än inte exakt från pärm till pärm - antyder den att lönekartläggning inte har bidragit till att minska gapet över tid och att det gap som vi ser nu är för litet för att lagstiftningen ska ha någon ytterligare effekt. Fru talman! Jag tycker att Riksrevisionen visar en lite bristande förståelse för vad det primära syftet med lönekartläggning är.
Det har inte varit att minska lönegapet mellan olika sektorer, branscher eller företag utan att förebygga lönediskriminering på individnivå. Fru talman! Jag ber om ursäkt för min travesti på Stina i Vi på Saltkråkan men hemma på mitt riktiga jobb, som jag är tjänstledig från, har jag hållit på med lönekartläggningar och lönerevisioner i över 15 år.
Där har det fungerat mycket bra. Om man gör lönekartläggningar strukturerat och i samband med lönerevisionen varje år är det inte så besvärligt som en del vill få det att framstå som. Tvärtom är det ett väldigt effektivt sätt för att förebygga löneskillnader som är kopplade till just kön. Låt mig ta ett exempel.
Arbetsgivaren kanske säger: "Anledningen till att Karl och Muhammed har högre lön än vad Jasmine och Margareta har är att de, trots att alla jobbar på samma avdelning och har jobbat ungefär lika länge, har ett ansvarstillägg utöver sin arbetsbeskrivning."
Riksrevisionens rapport om diskrimi-neringslagens krav på lönekartläggning Detta är ett ypperligt tillfälle att fråga sig hur det kommer sig att det så himla ofta är Kallar och Muhammedar som i större utsträckning får extra arbetsuppgifter som av en händelse också ger mer pengar varje månad.
Man kan också ställa frågan hur det kommer sig att man värderar exempelvis ansvar för inköp av papperskassar eller kvittorullar olika beroende på vem som för tillfället har den uppgiften. Det är detta som är att kartlägga och förebygga på individnivå.
Det är väldigt viktigt att kartläggningen inte ensidigt ligger hos arbetsgivaren utan att den görs tillsammans med den fackliga organisationen, eftersom den också är kopplad lönerevisionen. Slutligen, fru talman, instämmer jag med regeringen som tackar Riksrevisionen för dess rapport och föreslår att den läggs till handlingarna.
Ciczie Weidby (V):
Jag är bara här som en tillfällig gäst och vill lyfta fram reservation 7 i betänkande MJU10 som jag yrkar bifall till. Reservationen lyder: "Vart fjärde år presenterar Naturvårdsverket en fördjupad utvärdering av miljömålen.
I den utvärdering som presenterades 2019 konstateras att åtgärdstakten måste öka för att nå miljömålet Ingen övergödning. Bristen på fysiska landåtgärder är påtaglig, och åtgärder i havet är utredande och kunskapsuppbyggande men inte fysiska. Det saknas således fysiska åtgärder som förbättrar tillståndet när det gäller övergödning.
Regeringen bör därför se till att åtgärdsprogrammen inom vatten- och havsmiljöförvaltningen och det svenska landsbygdsprogrammet samordnas så att de innehåller de åtgärder som krävs för att minska näringsämnestillförseln till nivåer som möjliggör en vattenmiljö som är fri från övergödning." Fru talman!
Jag vill tacka för att jag fick göra mitt lilla inspel här och önska alla en fortsatt bra dag.
Ciczie Weidby (V):
Jag tackar Eva Nordmark för svaret. Min fråga ställdes givetvis innan krisen började, och statsrådets svar togs fram då. Men jag önskar ändå att vi kan ha en debatt och diskussion trots situationen just nu. Sverige är det land i västvärlden där ojämlikheten har ökat mest under de senaste decennierna.
Växande klyftor får stora konsekvenser för ekonomin, för sammanhållningen i samhället och för den enskilda människans makt och möjligheter i livet. Orsakerna bakom utvecklingen är många, bland annat förändringar på arbetsmarknaden.
En sådan förändring är att arbetskraften har blivit mer uppdelad i å ena sidan en väletablerad kärna med relativt trygga arbetsvillkor, å andra sidan en periferi med en stor grupp människor med otrygga anställningar. Andelen med tidsbegränsad anställning har varit någorlunda konstant under de senaste 15 åren, men de tidsbegränsade anställningarna har blivit alltmer osäkra.
Förklaringen till det är att just de tidsbegränsade anställningarna i sin tur består av flera olika osäkra former, det vill säga allmän visstidsanställning och olika former av behovsanställningar. Parallellt med detta har de lite mer trygga formerna, till exempel vikariat, minskat.
Eva Nordmark säger att de tidsbegränsade anställningarna spelar en viktig roll för arbetsgivare som är i tillfälligt behov av arbetskraft, till exempel när en arbetsgivare behöver ersätta tillfälligt frånvarande personal, och att det skulle kunna vara en väg in i arbetslivet för vissa grupper som står en bit ifrån arbetsmarknaden.
Vänsterpartiet håller givetvis med om att det måste finnas möjlighet för arbetsgivare att ersätta tillfälligt frånvarande personal. Det är självklart.
Problemet är att en majoritet av de tidsbegränsade anställningarna inte alls ersätter tillfälligt frånvarande personal, utan arbetsgivare sätter i system att anställa personer med tidsbegränsade anställningar för att de kan, för att det är enkelt och för att det är billigt. Priset betalas av de anställda i form av otrygghet. Fru talman!
Jag undrar om ministern anser att det är rimligt att arbetsgivare staplar tillfälliga anställningar på varandra trots att det finns ett kontinuerligt behov av arbetskraft på arbetsplatsen.
Ciczie Weidby (V):
Det är nästan som att Eva Nordmark har tittat lite i mina papper. Det intressanta är ju att av alla dem som varslas nu är det ofantligt många fler som inte syns i statistiken. Alla timanställda, alla som har behovsanställningar och ständigt sover med sina mobiltelefoner och hoppas på att få lite extra timmar, de räknas ju inte med i detta.
De har heller ingen trygghet. Fru talman! Eva Nordmark säger att den svenska arbetsmarknadsmodellen är viktig, att den bygger på en fördelning mellan staten och arbetsmarknadens parter och så vidare och att statens roll i detta är att genom ett ändamålsenligt regelverk och andra styrmedel säkerställa goda arbetsvillkor, underlätta tillkomsten av jobb och så vidare.
Vänsterpartiet värnar givetvis den svenska arbetsmarknadsmodellen, där staten sätter ramarna för vilka villkor som ska gälla på arbetsmarknaden och för parterna. Men för att den modellen ska fungera behövs det ju en balans mellan arbetsmarknadens parter, det vill säga fack och arbetsgivare. Om den ena sidan får mycket makt riskerar hela modellen att kantra.
Under de senaste 30-40 åren har det skett en stor maktförskjutning på arbetsmarknaden till arbetsgivarens fördel, och det beror till stor del på politiska beslut. Vi har en väldigt liberaliserad arbetsrätt, en urholkad akassa och en förändrad arbetsmarknadspolitik. Vi har ett väldigt liberalt och flexibelt regelverk för arbetsmarknaden som är på arbetsgivarnas villkor.
Det är ändå politiska beslut som har skapat det regelverk som vi har nu och som jag anser leder till fler otrygga anställningar. Jag vill återkomma till detta, fru talman, för om vi ska återupprätta balansen mellan fack och arbetsgivare behövs det fler politiska beslut.
Vi måste avskaffa allmän visstid, begränsa användandet av bemanningsföretag, förbjuda hyvling och så vidare. Fru talman! Jag undrar bara om ministern anser att vi har ett ändamålsenligt regelverk som säkerställer goda arbetsvillkor på arbetsmarknaden.
Om arbetsmarknadsministern tycker det, varför har då en så stor del av arbetstagarna otrygga jobb? Och varför ökar i så fall andelen med de mest osäkra jobben? Fru talman! Ur min synvinkel är det ganska uppenbart att politiken behöver ändra regelverket så att vi får fler trygga jobb.