KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
När det gäller frågan om ungdomar under 15 år har jag inte ändrat uppfattning. Folkpartiet har lagt fram en rad förslag till Folkpartiets landsmöte, och många av dem är väldigt intressanta och bra. Men jag har den uppfattningen att det vore fel att använda rättsväsendets och domstolarnas resurser till ungdomar som är under 15 år. Jag har ingen avsikt att ändra straffmyndighetsåldern. Jag tycker att det är fel, och några sådana planer finns inte heller.
Åtalsunderlåtelse är naturligtvis ett verktyg för att så att säga fokusera resurser och insatser. Det kan vara alldeles nödvändigt att göra det. Jag säger inte att vi inte kommer att föreslå saker på det området.
Men det finns ändå anledning att säga att det inte är helt enkelt, därför att det blir alltid en diskussion om brott som man lägger åt sidan och jämförelser mellan olika typer av brott som är nog så engagerande för allmänheten. Man tycker att det är mycket märkligt. Man måste se effektiviteten i hanteringen också i relation till människors upplevelser av att man tar brott på allvar.
Vi har ju en diskussion, som Thomas Bodström säkert känner till, om den så kallade rabatten när det gäller dem som har begått flera brott. Det ligger något slags matematik i att man inte fullt ut kan dömas för varje brott. Det blir väldigt konstigt om så sker. Men i debatten blir det väldigt ofta så att man ifrågasätter det. Vi tar ju hänsyn till mängden brott, så att säga, men det ändå marginellt. Åtalsunderlåtelse är alltså inte helt enkelt att hantera.
Det låter som en enkel administrativ åtgärd, och det kanske kan vara det på ett myndighetskansli, men i verkligheten är det naturligtvis inte så eftersom alla ju i grunden tycker att alla brott ska beivras. Därmed inte sagt att det inte är helt nödvändigt att göra en del förändringar framöver.
Beatrice Ask (M):
Jag missade den sista frågan, så den kommer jag inte att kunna svara på. Låt mig först säga att parlamentariska utredningar har ett värde. Men det ligger i sakens natur att de inte är professionella utredningar i den meningen att man utreder en fråga professionellt.
Bakgrunden till den genomlysning som vi har gjort av bland annat polisens organisation är att regeringen har tillfört väldigt mycket pengar de senaste åren, och det behövs en professionell genomlysning av hur pengarna används och om det fungerar väl. En parlamentarisk utredning arbetar inte på det snabba sättet och på det viset. Men i allmänhet blir också den här typen av analyser och utredningar allmänna handlingar.
Och insynen är att man faktiskt kan läsa resultatet. Jag menar att parlamentariska utredningar ska man använda när det är politiskt stora principiella frågor som ska hanteras. Men om man vill ha svar på en professionell fråga eller ha en mer teknisk bedömning av hur pengar har använts eller hur styrningen fungerar kan man mycket väl använda sig av en smalare utredningsform.
Det är inte därför att vi vill gå förbi insynsbehovet eller att vi inte vill att parlamentariker ska få bra besked, utan det är därför att det är nödvändigt att snabbt få fram adekvat information, ofta i tekniska, ekonomiska eller väldigt strukturella frågor.
Det är också så att kompetensen när det gäller organisation och ledning oftast inte finns i förvaltningen utan hos olika experter. Det är då bra att kunna använda den här typen av metoder. Men här var det framför allt för att det måste gå någorlunda snabbt.
Någonting som jag möter här i riksdagen hela tiden är att man snabbt vill ha besked om hur det ser ut, och då kan man inte alltid använda sig av parlamentariska utredningar. När man däremot har resultatet framme måste man använda det. Jag vill också gärna säga att någon allmän översyn av polisens organisation är inte detta, för en sådan organisationsöversyn kräver bra mycket mer än vad det här handlade om.
Men genomlysningen ger svar på viktiga frågor, och den har på det sättet ett mervärde, inte minst i arbetet som vi har att bereda budgetproposition och annat. Det handlar också om hur vi framöver ska ha det med polisens organisation och struktur. Det visade sig att jag inte hade direktiven eller underlaget för beställningen i min mapp, och jag är ledsen för det.
Men det är oftast på det sättet att man låter utredaren, vem det än vara månde, ha ganska fria händer. Då kan det komma synpunkter på både det ena och det andra. Det kan vara en glad överraskning eller ibland något som man inte hade räknat med, men jag tror ändå att det är bra.
Jag har en ambition i alla direktiv att inte vara för snäv när det gäller vad en utredare får komma fram till för slutsats, för hela poängen med att någon får göra ett arbete är ju faktiskt att man ska kunna berika den politiska diskussionen och beredningen av ett ärende. Jag tycker alltså att det finns berättigade skäl för att använda den här typen av utredningar. Det är inte någonting som ersätter de parlamentariska. Det är två olika saker vi talar om.
Jag menar att i det här fallet har det varit ett bra sätt att arbeta på.
Beatrice Ask (M):
När jag lyssnar till den här diskussionen och försöker analysera vad som sägs upptäcker jag att det finns en avgörande skillnad i uppfattning som har att göra med mer än huruvida det är bra eller dåliga utredningar som görs, och det är att Vänsterpartiet, som är ett väldigt kollektivistiskt parti och som tror på politisk styrning av både det ena och det andra, tycker att det är rätt att politiker, parlamentariker, organiserar.
För mig och allianspartierna är det självklart att det inte är så lyckat att politiker utreder hur sjukvården ska bedrivas, skolan ska organiseras eller vad det nu kan vara. Det kanske inte är politisk styrning och politiskt hantverk som gör att polisen arbetar som mest effektivt.
Enligt min mening är politikers uppgift att sätta upp ramar, riktlinjer och ambitioner och att utvärdera resultaten utifrån ett medborgarperspektiv. Det är särskilt viktigt när det gäller polisen. Polisen har ett maktmonopol och ett våldsmonopol som ingen annan yrkesgrupp har.
Det är otroligt centralt att polisen granskas och synas och att vi har ordning på hur man använder pengar och resurser, men det betyder inte att politiker ska utreda vad de ska göra. Jag tror inte att politiker ska ägna sig åt metoder och verksamheter i detalj, utan de ska berätta vad det är som ska utföras och ta reda på hur väl man når dit. Man ska anlita samhällets olika professionella för att ta fram fakta i kunskapsdelarna.
Då tror vi i alliansen att man når ett bättre resultat. Det är möjligt att den ideologiska skillnaden färgar av sig också i det här avseendet. Vi använder parlamentariska utredningar och andra former av utredningar utifrån vad vi tycker verkar bäst i den enskilda frågan.
Beatrice Ask (M):
Hans Stenberg har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att bevara kriminalvårdsanstalten Viskan i Ånge. Kriminalvården har, inom de ramar som riksdag och regering beslutar, ansvar för fördelning av både personella och ekonomiska resurser inom myndighetens olika verksamhetsgrenar. Antalet anstalter och häkten och placeringen av dessa är därför en fråga för Kriminalvården.
Det är också Kriminalvårdens ansvar att tillförsäkra att de har den kompetens som krävs för att bedriva verksamheten. Såväl frågan om kompetens när det gäller behandling och utslussning av dömda för sexualbrott och våld i nära relationer som frågan om att använda tilldelade medel på bästa sätt ligger alltså tydligt inom Kriminalvårdens ansvarsområde. Jag har inte för avsikt att ändra på det.
Beatrice Ask (M):
Jag hamnar på de slutsatser jag gör därför att jag anser att myndigheten Kriminalvården måste ta ansvar för organisationen av verksamheten utifrån de mål och resurser som regering och riksdag anger.
Vi kan inte ha en ordning där vi i riksdagen eller i regeringen anvisar på vilka orter, på vilka platser och i vilken form varje typ av behandling och verksamhet ska ligga. Det är de professionella myndigheternas ansvar att fatta den typen av beslut. Det är tyvärr, precis som sades här, så att man har fått ett besked om att den här anstalten är ifrågasatt.
Det har man informerat de fackliga företrädarna om. Det har varit en lång diskussionen. Den huvudsakliga bakgrunden, såvitt jag kan bedöma, är långvarig misskötsel av fastigheterna. Det gör att man bedömer att det är nödvändigt med en väldigt dyrbar renovering för att kunna ha kvar verksamheten där.
Samtidigt fattade man under den förra perioden ett antal viktiga beslut om att investera i nya, bra fastigheter för Kriminalvårdens verksamhet. Man kan inte skaffa sig de här nya anstalterna och samtidigt lägga väldigt mycket pengar på anstalter som är i behov av mycket omfattande upprustning. Det är den typ av avvägningar som Kriminalvården har gjort.
Jag vet att det finns väldigt många positiva omdömen om vården, innehållet och kvaliteten i den verksamhet man bedriver vid Viskananstalten. Kriminalvården har ansträngt sig mycket på senare tid för att ge bättre och mer effektiva behandlingar. Man har också utvecklat mycket kompetens på området.
Det ligger också ett ansvar hos myndigheten att försäkra sig om att man håller god kvalitet och att den erfarenhet som man skaffar sig förmedlas oavsett hur man organiserar verksamheten. Jag har definitivt inte varit passiv, men vi måste se till helheten. Vi måste ha en budget, och antalet platser måste räcka. Då är frågan till mig: Är inte ministern bekymrad?
Nu har ju generaldirektören sagt att det kommer att bli lite ont om platser. Nej, jag är inte så bekymrad av det enkla skälet att när man går igenom prognoserna för vad som är på gång framöver kan vi se att vi får ett tillskott av platser som är någorlunda bra. Vi kan också se av beläggningsstatistiken att de prognoser som Kriminalvårdsstyrelsen har lämnat oftast är lite överdrivna.
Jag tror alltså inte att det är något större problem och att man av det skälet skulle behöva behålla undermåliga lokaler som ändå inte kommer att hålla så länge. Sammanfattningsvis tycker jag inte heller att det är bekymret, utan det som verkligen manar till eftertanke är hur vi sköter olika fastigheter och verksamheter. Det behöver ske på ett sådant sätt att vi inte drar på oss onödiga kostnader och problem.
Sedan måste jag säga att jag förstår - jag kommer själv från de här trakterna - att människor i Ånge med omnejd är väldigt bekymrade för sysselsättningen framöver och för jobben, därför att det här är en viktig arbetsplats. Men Kriminalvården kan ju inte organiseras utifrån den aspekten, utan det är för att vi ska klara av den del av rättsväsendets uppgift som ligger på den myndigheten.
Beatrice Ask (M):
Jag ska ge Hans Stenberg rätt i det första han sade, nämligen att Kriminalvården bara har ansvar för kriminalvården och att regeringen har ansvar för helheten. Det är helt rätt. Men det är just utifrån den helhetsbilden som regeringen har dragit slutsatsen att vi måste öka kvaliteten när det gäller behandling av våldsbenägna och sexualfixerade män som har begått brott.
Vi måste också se till att öka antalet platser inom kriminalvården, för vi kan inte ha köer till anstalterna, som vi har haft av och till. Just nu är beläggningssituationen dock betydligt bättre. I lösningen med det helhetsperspektivet har vi sett att vi måste ge Kriminalvården i uppgift att organisera den verksamheten så att man prioriterar verksamheterna och också moderniserar och effektiviserar sin organisation på ett bra sätt.
Det är en ansvarsfördelning som man kan göra. Det är till och med så att vi har anslagit alldeles extra pengar för den typen av behandling som finns bland annat på Viskan, därför att vi tycker att det är så viktigt att den här typen av dömda får behandling för de problem de har att bete sig på ett bra sätt. Ansvarsfördelningen finns alltså där.
Jag menar att regeringen tar ett helhetsansvar, för vi har en brist här. Det sker för lite behandling av sexualbrottsdömda. Det har inte varit en tillräcklig kvalitet, och vi ökar på detta. Men det är ändå så att när den här ekvationen ska gå ihop inom Kriminalvården är det Kriminalvårdsstyrelsen som har ansvaret. Nu har Viskan - det ser vi båda två - hamnat i kläm. Åtminstone ser det ut att bli på det sättet.
Och det finns en del orsaker till det som jag har försökt peka på. Detta är illa, men det är dessvärre ingenting vi kan rätta till om vi ska behålla de höga ambitioner som vi har för Kriminalvården som helhet. Vi har också att ta hänsyn till att det finns en ekonomi.
Beatrice Ask (M):
Roland Bäckman har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att brottsligheten åter ska minska i landet och i Gävleborgs län. Jag hade förmånen att för drygt en månad sedan besöka Gävle för att bland annat tala med polisledningen för Gävleborgs län. Mitt intryck var att polisens arbete fungerar bra även om det naturligtvis finns delar av polisverksamheten som kan förbättras.
Antalet anmälda brott för vissa brottstyper, såsom narkotikabrott och trafikbrott, beror till stor del på polisens och andra myndigheters kontroll- och spaningsinsatser. Att den anmälda brottsligheten ökar inom de områdena är därmed i hög grad ett resultat av polisens ökade insatser. En ökad polisiär synlighet och närvaro är viktiga delar av polisens trygghetsskapande och brottsförebyggande arbete.
Polismyndigheten i Gävleborg har beslutat att de genom samlokalisering med kommunerna i så kallade medborgarkontor ska öka öppettiderna och förbättra servicen. Dessutom ska särskilt utpekade poliser arbeta lokalt för att öka tillgängligheten och synligheten. Och det här är naturligtvis positivt. Regeringen har under de senaste åren tillfört polisen en sammanlagd varaktig anslagsökning om ca 1,3 miljarder kronor.
Genom regeringens satsning har antalet poliser ökat med över 450 under 2008. Samtidigt har antalet civilanställda inom polisen ökat kraftigt under de senaste tre åren. I dag finns det närmare 600 fler civilanställda jämfört med 2006, då Socialdemokraterna satt vid makten. I Gävleborgs län har antalet poliser ökat med fem och antalet civilanställda med tio sedan 2006.
Dessutom kommer polismyndigheten i Gävleborgs län att tilldelas 37 polisaspiranter under 2009 och 32 under 2010. Regeringen ställer tydliga krav på att det ökade antalet poliser ska leda till ett bättre verksamhetsresultat. För att rättsväsendets myndigheter ska kunna svara upp mot regeringens högre krav kommer regeringen att återkomma till riksdagen i budgetpropositionen för 2010 och närmare redovisa vilka ytterligare resurstillskott och åtgärder som krävs.
Den utbyggnad av polisens kapacitet och den verksamhetsutveckling som pågår sedan några år tillbaka ska fortsätta som planerat. Dessutom pågår det ett omfattande effektiviseringsarbete då vi vill försäkra oss om att de pengar regeringen tillför polisen också används effektivt.
Beatrice Ask (M):
Roland Bäckman vet naturligtvis lika väl som jag vad vi har för budgetordning i riksdag och regering. Vi har ingen mer budgethantering förrän vi kommer till den budget som ska läggas fram i proposition för 2010. Det är den jag hänvisar till. Det är klart att det inte är aktuellt med några nya pengar. Vi tilldelar Rikspolisstyrelsen pengar.
När vi inledde det här året var det våldsamma debatter här i kammaren, för olika regionala företrädare berättade då vilka hemska prognoser som fanns i alla myndigheter och att det skulle gå åt pepparsvängen. Det var en väldigt stor differens mellan Rikspolisstyrelsens prognoser och myndigheternas. Det har man nu arbetat igenom. Nu börjar prognoserna ligga någorlunda i nivå. Det är utifrån Rikspolisstyrelsens prognoser som vi arbetar i regeringen.
Prioriteringar, omfördelningar och annat som måste göras mellan myndigheter ibland är en uppgift för den ansvariga myndigheten. Det vore väldigt dumt om justitieministern stod i Stockholm och berättade för poliserna i Gävleborg hur de ska försöka få plus och minus att gå ihop. Det är sådant som man bara kan lösa lokalt. Jag tror väldigt mycket på lokalt beslutsfattande.
Sedan är det väl ingen hemlighet att Sverige har ekonomiska problem i dag. Vi vet alla att kostnader går upp, och vi har ett löneavtal på polissidan som kostar en hel del och som belastar myndigheternas budget och som känns lite dyrare än nödvändigt för många. Samtidigt ger detta avtal, om jag har förstått det rätt, ändå bättre förutsättningar att använda polisens arbetstid på ett effektivt sätt, så i slutändan är det kanske bra i båda avseendena.
Men det här är en process som man måste arbeta med. När det gäller effektivitet ställer vi stora krav på myndigheterna. Man uppnår inte allt på en gång, men mitt intryck av Gävleborgsmyndigheten, den polisledning som jag träffade där och också poliser som arbetar ute på fältet är att man har ganska gott humör och en god tro på att man både vet vad man gör och vad man prioriterar. Jag tycker att de verksamhetsmål man har antagit och det sätt man bedriver arbetet på bådar gott, och jag tror att man kommer att lösa eventuella problem på ett bra sätt.
Beatrice Ask (M):
Lars Lilja har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att klargöra vilka rättsliga möjligheter ett gym har att avtala med någon om att han eller hon på anmodan ska lämna ett dopningsprov. Det är inget som hindrar att ett gym avtalar med någon om att han eller hon på uppmaning måste lämna ett dopningsprov för att ha rätt att vistas i gymmets lokaler. Den som vägrar att lämna ett sådant prov kan förbjudas att vistas i lokalen.
Beroende på omständigheterna kan också årskort och andra förbetalade träningspass dras in utan att avgifterna återbetalas. Gymmet kan däremot aldrig tvinga någon att lämna ett prov. Misstänks dopningsbrott är gymmet i stället hänvisat till att kontakta polismyndigheten som kan ta dopningsprov om det bedöms finnas skälig misstanke om ett sådant brott. Jag håller med Lars Lilja om att det är angeläget att på olika sätt arbeta mot dopning i samhället.
Den opinionsbildande och övriga förebyggande verksamhet som många gym bedriver för att motverka dopning är viktig. När det gäller möjligheten att ingå avtal är rättsläget klart och jag avser inte att vidta några åtgärder.
Beatrice Ask (M):
Egentligen är det så att det är samma grundläggande regler som gäller alla. Det som gäller inom Riksidrottsförbundet eller när man har gått med i en förening är att man styrs av de regler som gäller för den föreningen. Där finns det ofta stadgat hur man går till väga och vad som ska hända. Däremot får inte heller en idrottsförening använda sig av tvång.
Om du är medlem i min boxningsförening och jag misstänker att du drogar dig får jag inte med våld tvinga dig till ett test. Däremot kan jag stänga av dig om du inte frivilligt ställer upp på det här. Det är ju så idrottsrörelsen och idrottsvärlden arbetar. Man har också utvecklat väldigt mycket av regelverk och rutiner för hur det här ska gå till. Det jag försökte säga i mitt svar var att gym naturligtvis kan arbeta på motsvarande sätt.
De kan sätta upp ordentliga regelverk och ha rutiner för detta. Man får inte heller där ingripa med tvång. Men det är klart att om den här medlemmen på gymmet - det är oftast medlemmar där också - eller den som anlitar gymmet inte uppfyller reglerna och vägrar göra ett test får inte den personen vara där eller vara med i verksamheten. Däremot är det så att den enda som kan använda sig av tvång är polisen vid misstanke om att ett brott har begåtts.
Det är ju därifrån det här resonemanget om skälig misstanke kommer. Egentligen tycker jag att det är ganska enkelt. Det som är bekymmersamt är väl att det på många gym finns ett ganska svagt intresse för att ha den här typen av regler och arbeta mot dopning på ett aktivt sätt.
Där uppmanar jag alla som vill göra något att faktiskt göra det till en konkurrensfördel att tala om att man är ett rent gym och att man sätter en ära i att ha en sådan kvalitetsmärkning. Det tvingar ju flera att komma med på vagnen. Det skulle underlätta för många andra. Då skiljer man ju ganska snabbt agnarna från vetet. De flesta som börjar träna vill ju göra detta på ett ärligt sätt. Men sedan är detta väldigt frestande, i synnerhet om det är ganska vanligt.
Vi kan se av statistiken att 1 procent av manliga ungdomar någon gång har testat anabola steroider och när det gäller gymbesökare är det uppe i 5 procent. Det är alltså hyfsat vanligt, och det är elände. Vi vet att inom vissa idrotter är det stora problem. Här finns det anledning att jobba mer och använda de regelverk som finns, men grundreglerna är faktiskt någorlunda enkla, åtminstone enligt de jurister som jag har haft att anlita.
Jag utgår från att de faktiskt vet vad som ska gälla. Att det är så tydligt tycker jag ändå ingjuter visst mod. Man har faktiskt rätt att sätta upp regler och agera. Samtidigt är individen naturligtvis skyddad mot att tvångsmässigt bli utsatt för tester. Men då kan man också bli avstängd och hamna vid sidan av en trevlig och utvecklande verksamhet. Det där borde nog fler kommunala och privata gym börja arbeta utifrån.
Beatrice Ask (M):
Det är väldigt bra att frågan lyfts fram. Här finns, som sagt, inkörsporten till många problem. Vi ska också veta att personer som använder anabola steroider exempelvis i kombination med sprit många gånger kan bli riktigt galna. Det får väldiga effekter. Man blir mycket aggressiv och kan begå hemska brott, så också i ett brottsbekämpningsperspektiv finns det verkligen anledning att se allvarligt på sådant här.
Det är klart att jag gärna diskuterar detta med mina kolleger. Jag tror att man just när det gäller gymmen och att förebygga att nya dras in i det hela ska använda de här regelverken. Det är tråkigt om det har varit oklart. Möjligen blev det lite lättare när jag tolkade vad som rättsligt gäller, av det enkla skälet att det är ganska enkelt.
När det gäller idrottens krav och den skillnad som Lars Lilja försöker peka på kan jag säga att det inte är fråga om en påföljd i straffrättslig mening. Den typen av åtgärder kan åstadkommas i avtal också på annat håll. Men för en påföljd i straffrättslig mening krävs det att polisen ingriper med tvång och allt sådant. Som sagt: Den enkla sanningen är att man kan ha ordentliga regler mot dopning och kräva att folk testar sig.
Gör man inte det kan man bli avstängd eller bli föremål för annan typ av åtgärder som följer. Om man är medlem i en förening eller har skrivit under ett papper eller om det konstaterats vilka regler som gäller i lokalen får man följa det. Det är någonting som vi kan arbeta utifrån. Jag tackar så mycket för den här diskussionen. Jag lovar att jag ska prata med mina kolleger.
Beatrice Ask (M):
Eva-Lena Jansson har frågat integrations- och jämställdhetsministern om ministern avser att verka för att privatpersoners och organisationers ekonomiska stöd till politiska partier ska redovisas offentligt. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Det finns för närvarande inte någon lagstiftning om offentlighet för partiernas och valkandidaternas intäkter.
Bakgrunden till det är att partierna anses ha en så viktig och unik roll i vårt demokratiska samhälle att de inte ska vara föremål för kontroll eller inblandning från statsmakternas sida. Frågan om att skapa mer öppenhet kring partiers och valkandidaters intäkter har utretts av Utredningen om offentlighet för partiers och valkandidaters intäkter, som också lade fram ett förslag till lagstiftning på området . Betänkandet remissbehandlades, och utfallet var blandat.
Flera instanser ifrågasatte till exempel om förslaget var förenligt med regeringsformen. Det gällde bland annat förbudet mot åsiktsregistrering. Mot bakgrund av dessa invändningar är jag tveksam till en lagreglering av det slag som föreslogs i betänkandet. För att främja insyn och öppenhet har riksdagspartierna genom ömsesidiga överenskommelser på frivillig väg åstadkommit öppenhet för sina intäkter.
Jag anser att den nuvarande ordningen med frivilliga överenskommelser mellan riksdagspartierna i allt väsentligt har fungerat väl.