KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Thomas Morell har frågat mig om jag ser en risk för att människor får olika vård på svenska sjukhus beroende på partitillhörighet och vilka åtgärder jag vidtar för att säkerställa att det inte sker. Han har också ställt frågan om jag i övrigt ser en risk för att politiska hänsyn påverkar verksamheten vid landets sjukhus på ett för vårdtagarna negativt sätt och vilka generella åtgärder jag i så fall vidtar. Jag vill inledningsvis betona att den situation som Thomas Morell beskrev i interpellationen inte avsåg hälso- och sjukvård.
Hälso- och sjukvårdslagstiftningen bygger på alla människors lika värde och att vård alltid ska ges efter behov. Detta är viktiga principer som jag är övertygad om att ansvariga inom regionala och kommunala verksamheter är helt införstådda med och stöder helhjärtat. Regioner och kommuner lyder också under kommunallagen och ska enligt likställighetsprincipen behandla sina medlemmar lika om det inte finns sakliga skäl för något annat.
Det är arbetsgivarens ansvar att se till att medarbetarna följer den lagstiftning som finns på plats, och det är arbetsgivarens ansvar att vidta de disciplinära åtgärder som kan vara aktuella. Inspektionen för vård och omsorg utövar tillsyn över hälso- och sjukvården och dess personal. Om IVO får kännedom om att hälso- och sjukvårdspersonal inte fullgör sina skyldigheter enligt den lagstiftning som gäller för hälso- och sjukvårdsverksamhet ska myndigheten vidta åtgärder för att skyldigheterna ska fullgöras.
IVO kan även anmäla legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal till Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd för åtgärder såsom återkallelse av legitimation eller begränsning av förskrivningsrätt. Sammanfattningsvis: Den lagstiftning som finns på plats slår fast att vården ska ges med respekt för alla människors lika värde, oavsett till exempel patientens hudfärg eller politiska tillhörighet. Vård ska ges efter behov.
Lena Hallengren (S):
Jag vidhåller mycket bestämt att situationen med ett uppträdande på ett sjukhus, som Thomas Morell ägnar tid i sitt inlägg åt att beskriva, inte är hälso- och sjukvård och inte regleras i hälso- och sjukvårdslagen. Det är inte någonting som jag menar hör hemma i riksdagens kammare, utan det är väl en lämplig diskussion att ta, om man tycker att den är nödvändig, med ansvariga för aktiviteten. Thomas Morell talar också om grundlagsskyddade rättigheter och nämner artistens rätt att uppträda och barnens rätt att ta emot presenter.
Jag tror knappast att det är det som ses som mänskliga rättigheter i sammanhanget, utan det är att ha tillgång till vård och att få vården utifrån behov, oavsett bakgrund. Detta är vad som regleras i hälso- och sjukvårdslagen. Jag ser inte att det som Thomas Morell anför talar emot det, även om jag gärna vill understryka det som avslutar mitt svar på interpellationen: "Den lagstiftning som finns på plats slår fast att vården ska ges med respekt för alla människors lika värde, oavsett till exempel patientens hudfärg eller politiska tillhörighet."
Jag kan också nämna kön, socioekonomisk tillhörighet, ekonomisk bakgrund och så vidare. Detta regleras i hälso- och sjukvårdslagen.
Lena Hallengren (S):
Thomas Morell! Vi måste ju diskutera hälso- och sjukvård utifrån vad hälso- och sjukvård är. Rätten att uppträda på Karolinska sjukhuset är inte en fråga om huruvida kraven i hälso- och sjukvårdslagen uppfylls. Det är väl lämpligt att ta en diskussion med Karolinska sjukhuset om man vill ha ett svar på det, men det är ju en helt omöjlig fråga för mig att stå och diskutera i riksdagens talarstol.
Mot slutet av inlägget ställer Thomas Morell en relevant fråga: Vad hade hänt om samma person - om det är en sverigedemokrat eller inte framgår inte riktigt tydligt - hade sökt vård? Hade personen då nekats vård? Mitt svar är nej.
Om du, Thomas Morell, eller någon annan menar att personalen som triagerar på akuten frågar om partitillhörighet för att avgöra huruvida man ska få vård eller inte ber jag att få en ny interpellation, så ska vi diskutera den frågan. Men jag tycker faktiskt att det är irrelevant att stå i talarstolen och dra slutsatser om ifall den svenska hälso- och sjukvårdslagen innebär vård på lika villkor med ett exempel som handlar om ett uppträdande på Karolinska sjukhuset. Detta måste Karolinska sjukhuset svara på.
Jag tycker inte att det finns några jämförelser att göra här med om människor i övrigt får vård utifrån partitillhörighet. Jag utgår från att alla får vård efter behov.
Lena Hallengren (S):
har frågat mig om jag är beredd att frånta Statens institutionsstyrelse, Sis, ansvaret för unga som begått våldsbrott och andra grova brott. Han frågar vidare om jag anser att de åtgärder som Sis har vidtagit och de anslag som regeringen har tillfört för att höja säkerheten inom Sis är tillräckliga eller om jag avser att ta initiativ till ytterligare åtgärder.
Slutligen frågar han om jag ser en risk att den vård och behandling som Sis ska ge till ungdomar enligt lagen om vård av unga försämras eller försvåras av att myndigheten samtidigt ska ansvara för grovt kriminella ungdomar som är dömda till sluten ungdomsvård. I Sverige har vi en lång tradition av att inte döma personer under 18 år till fängelse. Den slutna ungdomsvården ska förstärkas och förbättras. De anpassade insatser som finns inom Sis verksamhet saknas i dag inom Kriminalvården.
Det handlar till exempel om att det på de särskilda ungdomshemmen finns behandlingsmetoder och behandlingsprogram särskilt anpassade för unga, men även om att det finns en välfungerande skolverksamhet. Samtidigt är det tydligt att säkerheten inom Sis behöver förbättras. Det våldskapital som vi ser i samhället och bland vissa gängkriminella ungdomar i dag hade vi inte i för tio femton år sedan. Regeringen har de senaste åren skjutit till stora resurser för att stärka kvaliteten och säkerheten i verksamheten.
Vi har vidare gett myndigheten i uppdrag att vidta säkerhetshöjande insatser vid de avdelningar där dömda högriskungdomar vårdas. Det säkerhetshöjande arbetet på Sis har påbörjats, och vi kommer nogsamt att följa detta arbete. Ett viktigt steg i den inriktningen togs den 18 januari, då beslut fattades om att ungdomshemmen i Södertälje och i Kalix får högre nivå på säkerheten än vad som tidigare funnits på Sis. Den 18 januari beslutades även att LSU- och LVU-avdelningar ska delas upp inom hela Sis.
Ungdomar som dömts till sluten ungdomsvård ska inte vistas på samma avdelning som andra omhändertagna barn och ungdomar. Att skilja på LVU och LSU ger dessutom ökade möjligheter till en säkerhetsnivå som är anpassad för respektive placeringsgrund och leder till ökad trygghet för både ungdomar och medarbetare. Regeringen avser att inom kort tillsätta en utredning som ska göra en översyn av regelverket kring den slutna ungdomsvården.
Vårdtiderna ska motsvara brottslighetens allvar, och möjligheterna till kraftfulla stöd- och kontrollåtgärder efter frigivningen från ungdomshemmen behöver förstärkas. Återfallsfrekvensen ska minska, och miljön på de särskilda ungdomshemmen ska vara trygg och säker för såväl ungdomar som personal.
Lena Hallengren (S):
Jag vill förtydliga att utredaren som ska titta på påföljden sluten ungdomsvård också ska titta på förutsättningarna som finns att personer som har fyllt 18 år när de får sin dom men kanske inte var 18 år när de utförde själva handlingen ändå skulle kunna dömas till fängelse. Det är någonting som utredaren ska titta på. Också delen med villkorlig frigivning är ett sätt att se om det går att få större likheter med hur det ser ut inom Kriminalvården.
Jag vill gärna säga någonting om kvaliteten. Det är klart att det handlar om säkerhet och kvalitet. Jag tror att den kombinationen är väldigt viktig om vi ska ha några ambitioner och någon förväntansbild på de unga människor som väldigt tidigt är inne i tung kriminalitet och begår svåra brott. Om de ska ha några möjligheter att vända och slå sig in på en annan bana är det klart att säkerhetshöjande insatser behövs. Som sagt har mycket hänt under det senaste året på Statens institutionsstyrelse.
Det är inte av en slump som det finns såväl en säkerhetsdirektör och två nya anstalter med högre säkerhetsklassning som att genomgående säkerhetsarbete bedrivs, utan det ser ut så bland annat med hänvisning till den rapport som Johan Hultberg nämnde. Generaldirektören är väldigt väl medveten om situationen, och det handlar om att förändra kanske både kulturen och strukturen på en hel myndighet.
Regeringen har också tillskjutit 110 miljoner kronor till Statens institutionsstyrelse och också stora resurser kommande år inte bara för att se till att klara av det säkerhetshöjande arbetet utan också för att det handlar om kompetensen hos personalen och att man kanske kan hitta en likvärdig utbildning. Så gör Kriminalvården - man får chans till utbildning inom Kriminalvården, så man behöver inte vara färdigutbildad när man kommer dit. Det finns många ambitioner som generaldirektören har på sin lista på sådant som nu ska sättas i verket.
Jag tror att det är viktigt, och det kommer att vara viktigt för personalen som arbetar där och för de ungdomar som är placerade där, oavsett om de är placerade där med LVU eller LSU.
Lena Hallengren (S):
I november, december och januari innan pandemin började behövde färre vänta på att få en tid än året innan. Det hade varit väldigt glädjande ur alla avseenden om den utvecklingen hade fått fortsätta. Det är inte så att köerna har fördubblats eller att all vård har ställts in, men mycket har dock ställts in.
När man ska hantera såväl en pandemi som uppskjuten vård och den vård som hela tiden tillkommer blir det såklart en enorm påfrestning. Det gäller för regionerna att ha ett fantastiskt gott samarbete och nyttja de tider som kan finnas och de luckor som dyker upp i olika regioner så att de verkligen planlägger ett samarbete. Jag vet att de utifrån den förmåga och den ork som just nu finns gör det.
Dessutom har Socialstyrelsen ett uppdrag att samordna regionerna vad gäller den uppskjutna vården. Vi får återkomma och se hur de kan bidra till detta. Avslutningsvis vill jag säga att man självfallet behöver samarbeta och samverka. Det gäller statens samverkan med regionerna. Det gäller också Sveriges och svenska regioners samverkan med gränsregioner, som väl är det som ligger närmast till hands.
Ingenting utesluter att man samarbetar med andra delar av världen, men inte sällan spelar närheten roll för personer som söker vård. Många gånger väljer man ju själv att vänta då man inte vill åka så långt. Här behöver vården underlätta så att personen i fråga själv inte måste vara den som ringer de där samtalen och jagar runt, även om möjligheten skulle finnas. Jag ser framför mig att det är vården som hjälper den vårdsökande att hitta plats. Om den egna regionen inte kan erbjuda plats får man hjälpas åt och se om det går att hitta i andra regioner.
Det kan dock inte ligga på den enskilda vårdsökande som kanske inte alltid har styrka, ork eller kunskap att söka alternativ vård.
Lena Hallengren (S):
Mikael Damsgaard har frågat mig om jag är beredd att verka för att ansvaret för den slutna ungdomsvården överförs till Kriminalvården och om jag anser att det är lämpligt att personer som är dömda till sluten ungdomsvård för allvarlig brottslighet är placerade på samma institutioner som ungdomar som har placerats av socialtjänsten enligt LVU samt vilka beslut avseende detta jag är beredd att fatta. I Sverige har vi en lång tradition av att inte döma personer under 18 år till fängelse.
Den slutna ungdomsvården ska förstärkas och förbättras. På de särskilda ungdomshemmen finns redan behandlingsmetoder och behandlingsprogram som är särskilt anpassade för unga, och det finns även en väl fungerande skolverksamhet. Jag, liksom Mikael Damsgaard, finner det olämpligt att unga som dömts till sluten ungdomsvård ska vistas på samma avdelning som omhändertagna ungdomar enligt LVU.
Regeringens bedömning är att en separation mellan LVU- och LSU-ungdomar ger ökade möjligheter till en säkerhetsnivå som är anpassad för respektive placeringsgrund och leder till ökad trygghet för både ungdomar och personal.
Mot bakgrund av detta gav regeringen i oktober förra året Statens institutionsstyrelse, Sis, i uppdrag att planera för inrättande av differentierade säkerhetsklasser inom myndighetens särskilda ungdomshem och att vidta säkerhetshöjande insatser vid de avdelningar där dömda högriskungdomar vårdas.
Som en konsekvens av regeringsuppdraget fattade Sis generaldirektör den 18 januari i år ett beslut om att LSU- och LVU-avdelningar ska delas upp inom hela Sis samt att ungdomshemmen i Södertälje och i Kalix ska få högre nivå på säkerheten än vad som tidigare funnits på Sis. Det säkerhetshöjande arbetet på Sis har således påbörjats, och vi kommer att nogsamt följa detta arbete. Säkerheten inom Sis är oerhört viktig.
Det våldskapital som vi ser i samhället och bland vissa gängkriminella ungdomar i dag såg vi inte för 10-15 år sedan. Regeringen avser att inom kort tillsätta en utredning som ska göra en översyn av regelverket kring den slutna ungdomsvården. Vårdtiderna ska motsvara brottslighetens allvar, och möjligheterna till stöd- och kontrollåtgärder efter frigivningen från ungdomshemmen behöver förbättras.
Återfallsfrekvensen ska minska, och miljön på de särskilda ungdomshemmen ska vara trygg och säker för såväl ungdomar som personal.
Lena Hallengren (S):
Tack igen, Mikael Damsgaard, för en viktig debatt och en trevlig ton! Det är en utmaning, inte minst för Statens institutionsstyrelse men också för Kriminalvården och för samhället i stort, hur vi ska hantera gruppen ungdomar med ett väldigt stort våldskapital. Det är ingen tvekan om att detta har krupit ned i åldrarna. Jag ska inte ställa en fråga, för Mikael Damsgaard kan ju inte svara nu. Men det är en sak att prata om att de är 18 år och i gränslandet, men vi talar ändå om allt från att man blir straffmyndig vid 15 år.
Regeringen menar i alla fall att 15, 16- och 17-åringar inte ska in i Kriminalvården och sitta med vuxna straffade brottslingar. Vi vill däremot att man i LSU-utredningen tittar på om den grupp som är så pass i gränslandet att man har fyllt 18 år när domen faller ska hanteras av Sis eller om man då ska bedömas som myndig och därmed skulle kunna avtjäna sitt straff inom Kriminalvården.
Det är ett viktigt arbete som Statens institutionsstyrelse har påbörjat och drivit under en tid. Statens institutionsstyrelse och Kriminalvården har en nära samverkan för att se till att Kriminalvården bidrar med de kunskaper som finns i det säkerhetshöjande arbetet.
Men när det handlar om att möta barn och, i det här fallet, kanske framför allt unga vuxna har Statens institutionsstyrelse mycket längre erfarenhet och upparbetade processer, program, behandlingar och så vidare och inte minst en skolverksamhet som är väl utbyggd för den gruppen. Detta är helt avgörande - lyckas de inte bryta sitt destruktiva beteende riskerar vi förstås återfall när de sedan lämnar institutionen.
Att ansvaret delas mellan social och justitie både i riksdag och regeringskansli och kanske på andra håll ska inte ses som att det inte är någons ansvar. Jag tycker att vi alla tar väldigt stort ansvar. Det finns ett stort intresse och engagemang för Statens institutionsstyrelse. Det är ett viktigt arbete de bedriver, som jag också tror kommer att ge resultat.
Lena Hallengren (S):
Tack, Clara Aranda, för fortsatt diskussion! Nu nämnde Clara Aranda just den proposition som riksdagen beslutade för knappt ett år sedan och som specifikt riktade in sig på tvångsåtgärder för personer under 18 år. Man skärpte möjligheten till en tvångsåtgärd men kortade också tiden den får pågå.
Än så länge rör detta alltså bara barn upp till 18 år, men det är klart att det är helt centralt att vi förbättrar också vuxna patienters situation. Det kommer vi att få anledning att återkomma till, är ett lite halvöppet svar på den frågan. Jag vill verkligen understryka för den som lyssnar att detta är inom ramen för tvångsvården. Det finns inga tvångsåtgärder man kan vidta i andra sammanhang eller i vanlig vård, utan det är inom ramen för tvångsvård.
Clara Aranda ställer följdfrågan om man kan tänka sig att fasa ut detta på sikt. Jag säger inte att man inte skulle kunna fasa ut det på lång sikt. Det tror jag att många skulle vilja åstadkomma. Det jag svarade var att i nuläget har vi inte för avsikt att ändra lagstiftningen så att möjligheten inte finns, utan det krävs förstås arbete för att närma sig det. Jag vill också säga något om varför man gör detta.
Det handlar till exempel om att rädda liv. Någon som matvägrar måste få en sond, till exempel. Det finns helt enkelt situationer där man i dagsläget inte ser hur man annars skulle kunna rädda liv, vilket ju är skälet till att någon tvångsvårdas. Det krävs för att de inte tar emot vård på annat sätt. Vi har ett exempel. Jag vet inte om det finns fler; det kanske Clara Aranda känner till. Island är ett land som har försökt utmönstra fastspänning.
De har inte bara försökt utan fattat beslut om att göra det. Men det man kan se på Island så här långt är, som jag förstått det, att andra tvångsåtgärder då ökar. Det kan handla om tvångsmedicinering. Det handlar om fasthållning. Man kan naturligtvis alltid diskutera fastspänning kontra att bli fasthållen av människor, vad det gör för både personen som tvångsvårdas och personalen och hur möjligt det är för personalen att göra det.
Det är inte sällan det blir våldsamma situationer. Hur ska man hantera detta? Jag är väldigt överens med Clara Aranda om, och det är min inställning rent generellt, att med kunskap kan man möta många utmaningar i samhället väldigt mycket bättre. Det gäller inte minst att möta människor som är sjuka.
Jag ska inte dra några andra paralleller, men vi har till exempel talat om att vi inte ska ha tvångsåtgärder inom demensvården därför att man kommer så långt med kunskap för att möta en person. Som sagt: På lång sikt hoppas jag förstås att vi kan minimera tvångsåtgärder lite mer generellt, men i dagsläget är jag inte beredd att förändra lagstiftningen.
Däremot är det otroligt viktigt, tycker jag, att vi tar vara på de möjligheter som vi kommer att få när det handlar om att begränsa till exempel fastspänning. Det handlar då inte bara om barn upp till 18 år, utan vi kommer att kunna göra detta även för människor i andra åldrar.
Lena Hallengren (S):
Det är en situation, tänker jag, som förstås berör oss alla. Att vi ska ha tvångsmetoder över huvud taget känns ju inte som det ideala, men den situation som finns tvingar ibland fram det. Vi har velat begränsa det, kontrollera det, följa upp det och ha tillsyn över det när det gäller barn och unga upp till 18 år.
Vi behöver gå vidare också när det gäller vuxna. Jag tror också att det är viktigt att säga, framför allt när det gäller fastspänning, att det är kontinuerlig tillsyn av vårdpersonal. Det ställs krav som gör att detta absolut inte är åtgärder som man tar till om man inte har prövat annat som står till buds. Det ska stå i rimlig proportion till syftet med själva åtgärden.
Det får bara användas när patienter riskerar att skada sig själva eller andra. Det får absolut inte handla om bestraffning. Det ska inte bara vara tillsyn av vårdpersonal i stunden, utan vi ska också från samhällets sida ha en fungerande tillsyn, så att vi vet hur det ser ut. När används tvångsåtgärder, i vilka sammanhang? Följs regelverk?
Med undantag för medicinering är fastspänning den vanligaste tvångsåtgärden. Det manar verkligen till eftertanke. Jag ska erkänna att jag blev lite överraskad när jag hörde detta tidigare, för jag trodde inte att det var så vanligt. Sedan ska det väl sägas att det sannolikt är ett mindre antal - kanske i de situationer som Clara Aranda beskriver - som utsätts för flera av dessa tvångsåtgärder och fastspänningar.
Desto viktigare, skulle jag säga, är det att vi arbetar brett och att vi inte bara ändrar en lagstiftning. Det handlar om att vi arbetar med att kanske öka personalen. Det kan finnas annan kompetens, så det kan handla om att den personal som finns får kompetensutveckling. Mycket handlar om, som jag nämnde tidigare, att möta detta med kunskap. Det kan också handla om att bygga mer ändamålsenliga lokaler. Det är kanske inte i alla sammanhang som lokalerna är optimalt utformade.
Det handlar om att det verkligen finns ett vård- och behandlingsinnehåll som är adekvat. Det behöver naturligtvis utformas väldigt specifikt utifrån hur individens behov ser ut. Inte minst behöver det finnas aktiviteter att tillgå som motverkar passivisering. Det finns mycket som man behöver ägna sig åt för att tiden för tvångsvård ska bli så kort som möjligt och ge den effekt som är syftet.
Syftet är att rädda individers liv och att de ska få ett bättre mående. Man ska vända en utveckling. Arbetet med barn och unga är igångsatt, och det behöver verkligen fortsätta. Jag ser också att gruppen vuxna måste få motsvarande förbättring.
Lena Hallengren (S):
Då säger jag att det mycket väl kan vara så att vi har möjlighet att på längre sikt fasa ut fastspänningar. Jag tror att man också ska titta på tvångsåtgärder generellt, hur de faktiskt används. Jag lyfte Island förut, för jag har inte uppfattat att det är så många länder som har lyckats fasa ut detta. Man har kanske kommit olika långt, och man har kanske detta som en målsättning.
Men det finns en oro, om man har detta som en målsättning och man är för snabb, att man i stället övermedicinerar och att man till och med gör det i förebyggande syfte för att det inte ska uppstå en situation där man känner ett behov av att hålla fast eller spänna fast. Det handlar också om vad det kan leda till när man blir fasthållen av en annan individ eller flera andra individer. Vad kan det innebära i form av ökad skaderisk? Det handlar också om integritetsaspekten.
Den tror jag är snudd på jämförbar. Vi vill inte ersätta en tvångsåtgärd med en annan åtgärd som kanske inte ger bättre effekt. Vi behöver verkligen möta detta, inte minst med ökad kunskap. Jag är väldigt överens med Clara Aranda om det. Jag tror att det gäller i de allra flesta sammanhang: att man med kunskap och ökad kompetens kommer väldigt långt.
Den personal som arbetar i verksamheterna har vi inte talat så mycket om nu, men det är klart att det är otroligt utmanande att arbeta i en verksamhet med personer som måste tvångsvårdas för att deras egna liv ska kunna räddas. Personalen måste ha rätt förutsättningar att både kunna hantera den situation som uppstår och ha den kunskap som krävs för att ge den behandling som behövs för att vända det här måendet.
Sedan kan jag inte annat än avsluta med att understryka att vi när det handlar om fysiska sjukdomar och diagnoser under en längre tid har hanterat det på ett sätt och psykiska sjukdomar och diagnoser på ett annat sätt. Om vi kan bryta stigman och se till att vi inte gör stor skillnad utan att det faktiskt handlar om vård för olika diagnoser är det väl alldeles utmärkt. Tack så mycket för en bra debatt!