KBLab/rixvox huggingface dataset:
Marianne Berg (V):
Jag sade i min inledning att vi i Vänsterpartiet definitivt inte är rädda för att människor ska få bestämma själva. Det är väl en självklarhet att människor i olika lägen ska få bestämma själva. Men sett ur ett barnperspektiv och ett jämställdhetsperspektiv anser vi att vårdnadsbidraget är en klockvridning bakåt i tiden, minst 50-60 år tillbaka. De flesta kvinnor var för 50-60 år sedan mer eller mindre ekonomiskt beroende av sin make.
Det var kvinnan som tog hand om det obetalda arbetet, barnen och hemmet, men hon kanske jobbade lite extra för att få en liten slant, och ofta var det arbetet knutet till hemmet. Det är mycket sorgligt och rent horribelt att regeringens politik gör att många kvinnor nu tvingas tillbaka till att bli ekonomiskt beroende av sina män. Med er politik, med vårdnadsbidraget, har ni gjort att jämställdhetsarbetet i stället för att gå framåt backat många steg.
Ministern har tidigare sagt att Kristdemokraternas politik är att modernisera den svenska familjepolitiken. Er modernisering blev ju det motsatta. Vad är det för modernt med ett bidrag som i praktiken blivit en fälla för många kvinnor, och då främst kvinnor som redan har en svag ställning på arbetsmarknaden? Vad är det för modernt med att två förskolor på Järvafältet har fått stänga på grund av vårdnadsbidraget?
Vad är det för modernt med att skattepengar används till att hålla barn borta från förskolan? Orden "omodern och förlegad kvinnosyn" har bytts ut mot orden "modern familjepolitik" av Kristdemokraterna 2008. Detta talar sitt tydliga språk när det gäller vad ni vill förändra samhället.
Ofta har jag hört Vänsterpartiet beskyllas för att vara ett bakåtsträvande parti. Men, socialministern, sluta hyckla! Sluta använda vårt namn när ni pratar om er egen politik och när ni pratar om er själva!
Marianne Berg (V):
Tack för svaret, utrikesministern! Jag betvivlar inte att regeringen har gjort mycket i frågan men anser inte att det är tillräckligt. I september i år har Dawit Isaak suttit fängslad i nio år. Nio år är en enormt lång tid. Under den tiden har vi inte ens vetat hur Dawit Isaak mår eller hur hans hälsotillstånd sett ut eller ser ut.
Dawit betalar ett otroligt högt pris för att han uttryckt sina åsikter. Han sitter fängslad i Eritrea, ett land som jag anser är en diktatur där yttrande- och tryckfrihet inte existerar, där mänskliga rättigheter inte finns på kartan. Under de år han har suttit fängslad har många interpellationer varit aktuella här i riksdagen, och det är positivt, och många skriftliga frågor har framställts.
Detta kommer inte att upphöra förrän Dawit Isaak befinner sig här i Sverige hos sin fru och sina tre barn. Under förra mandatperioden ansåg Vänsterpartiet att Sveriges val att försöka med den tysta diplomatin var resultatlöst. Vi kan bara konstatera att så är det fortfarande.
Den tysta diplomatin har inte gett något synligt positivt resultat. Fortfarande efter snart nio år sitter en svensk journalist fängslad i Eritrea. Vad kostar det Eritrea att Dawit Isaak hålls inspärrad utan rättegång? Vad förlorar Eritreas regim på detta agerande?
Mitt svar är solklart: Den förlorar ingenting. Tyst diplomati är än så länge resultatlös, som jag tidigare tagit upp. Jag anser att det nu är dags att komplettera den tysta diplomatin med en tuff, klar och tydlig påtryckningspolitik. Sverige måste visa att det inte är acceptabelt hur läget är i Eritrea. Det måste kosta Eritrea något att en svensk medborgare sitter fängslad utan rättegång.
Jag tycker att regeringen med Carl Bildt i spetsen i stället ska lyfta fram frågan i alla tänkbara former, i alla tänkbara forum, speciellt i de forum där Sverige möter Eritrea. Jag anser att regeringen med utrikesministern i spetsen måste byta strategi.
Annars befarar jag och många med mig att Eritrea inte kommer att göra ett enda dugg utan bara lutar sig tillbaka, och Dawit Isaak fortsatt kommer att sitta fängslad. Så, Carl Bildt, är det inte dags att bryta den tysta diplomatin?
I svaret från utrikesministern står det: "Regeringen lägger ned stora ansträngningar för att nå en lösning, och det ligger alltjämt i sakens natur att jag tyvärr inte närmare kan redogöra för hur regeringen arbetar med denna fråga." Då kan jag konstatera att det är samma svar, oavsett regering.
Det är inte bara bedrövligt utan också sorgligt att denna strategi under snart nio år inte lett till någonting. I en av mina frågor anser jag att det är en självklarhet att det nu är dags att i alla kontakter med Eritrea och i alla forum kräva att Dawit Isaak omedelbart frisläpps. Är detta verkligen för mycket begärt, Carl Bildt?
Marianne Berg (V):
Jag får tacka utrikesministern för svaret. Ja, vi har att hantera en människas liv. Då är frågan: Kan vi vänta med att agera mer kraftfullt? Där är vi inte riktigt överens.
Jag hade kanske inte väntat mig det heller, men jag hade hoppats på en öppning för en tydligare och mer kraftfull svensk politik för att få Dawit Isaak hem till Sverige. Dawit sitter fängslad sedan september 2001. Det har alltså snart gått nio år.
Under dessa år har fler journalister arresterats. Enligt Reportrar utan gränser sitter i dag ca 30 journalister i fängelse i Eritrea. I förhållande till befolkningsmängd är det jämförbart med Kina och Iran. Det är under all kritik. Vi vet att förhållandena i fängelserna är usla.
De regimtrogna säger dock klart och tydligt att Dawit mår bra. Hur kan vi lita på det när ingen från Sverige har fått besöka honom? Säger man så men döljer något? Det kan vi inte veta eftersom ingen har fått lov att besöka honom.
Herr talman! Den 7 januari antog Europaparlamentet en resolution som kräver att Dawit Isaak friges. Det var mycket positivt. Europeiska unionen kan dock göra mer för att se till att de mänskliga rättigheterna blir verklighet i Eritrea och för att få Dawit Isaak och många andra fångar frisläppta.
Det vore på sin plats, som Carl B Hamilton var inne på, att EU:s bistånd till Eritrea stoppas. EU och Eritrea kom överens om ett nytt biståndsavtal för perioden 2008-2013. Summan ökade från 97 miljoner euro till 122 miljoner euro, det vill säga långt över 1 miljard svenska kronor.
Om man fortsätter med detta, vad ger det för signal till landets regim? Helt fel signal, tror jag.
Det finns ingen anledning för Sverige att via ekonomiskt bistånd stödja ett land som håller en svensk medborgare tillika EU-medborgare fängslad utan rättegång och som totalt saknar ambition att påbörja demokratiska reformer.
Däremot är det viktigt att det humanitära biståndet fortsätter och går till de eritreaner som behöver det, till exempel till dem som lider av svält. Herr talman!
Jag begär kanske för mycket av utrikesministern igen, men jag vill att Sverige ska agera och verka för att stoppa allt bistånd som ligger utanför det humanitära. Jag ser fram emot utrikesministerns svar på hur han tänker agera i frågan.
Marianne Berg (V):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Jag tackar också Cecilia Wigström och Carl B Hamilton som deltagit i den här interpellationsdebatten. Det ger större tyngd och kraft när man tar upp sådana här frågor blocköverskridande. Det tycker jag är glädjande. Vänsterpartiet har ju syftet att få Dawit frisläppt genom att rikta mycket ljus mot Eritrea.
Vi gör det tillsammans med ledamöter i riksdagen och andra aktörer som journalister, tidningar och det civila samhället. Vi vet att diktaturer hatar att få den belysningen på sig. Ofta kan det ha en hämmande effekt.
Den svenska regeringen bör enligt mig och Vänsterpartiet ändra sin strategi för att få Dawit Isaak fri. Låt honom inte, som Cecilia Wigström tog upp, gå samma sorgliga öde till mötes som den svenske medborgaren Kifleyesus Ogbacristos som så tragiskt avlidit på grund av de fruktansvärda förhållandena i de eritreanska fängelserna.
Jag anser att det är dags att agera rakt och tydligt och ta upp frågan i olika forum, visa en tydlig och öppen linje och en politisk strategi som inte längre håller fast vid det tysta. Det är något som jag är överens med utrikesministern om. Jag vill inte säga att regeringen inte har gjort något; det tror jag att man har. Vi ser olika på hur vi ska agera.
Jag förstår inte hur det skulle skada Dawit om frågan togs upp i olika forum där vi möter Eritrea eller möter andra EU-länder som diskuterar detta. Det skrivs ju om ärendet i medierna här hemma i Sverige liksom utomlands och på Internet. Jag förstår inte varför man inte kan vara mer kraftfull i vissa forum.
Marianne Berg (V):
Jag tänker ta upp och belysa en punkt i detta betänkande. Det handlar om barnförsäkringar. Alla barns lika värde i Sverige måste vara en självklarhet, men om vi tittar på barnförsäkringar ser vi att det inte är det. Det görs verkligen skillnader. Det är inte bara sorgligt och bedrövligt, utan det är helt förkastligt.
I dag vet vi att 70 procent av barnen i Sverige har en individuell försäkring. Det är alltså en hel del barn som står helt utanför. Varför blir det så? Jo, det kan bero på att föräldrarna inte har råd eller på att de inte har kunskap om att det här finns att tillgå.
Det mest häpnadsväckande är att försäkringsbolagen ger avslag på grunder som att barnet är adopterat eller för tidigt fött. Det här är några exempel. Om det finns en misstanke om ärftliga sjukdomar eller om det finns medfödda fel brukar detta också leda till ett avslag på ansökan.
Detta ska inte få förekomma i ett välfärdsland - vi slår ju oss för bröstet och säger att Sverige är det. Är det rimligt att avslå en ansökan på grund av att det kan medföra en för stor försäkringsrisk? Nej, jag anser inte det. Mig veterligen är inte försäkringsbolagen precis fattiga. De står definitivt inte på bar backe.
Fru talman! Det finns naturligtvis undantag från detta. Olika bolag tycks gå efter olika kriterier och göra olika riskbedömningar, vilket betyder att man, om man fått avslag hos ett, kan bli beviljad en försäkring hos nästa.
Men ska föräldrarna söka sig till det ena efter det andra bolaget för att kanske till sist ha turen att ett bolag säger ja till att ge deras barn en försäkring? Jag anser, fru talman, att detta verkligen är snudd på kränkning.
Som Hannah Bergstedt tidigare tog upp är det många bolag som i samband med en ansökan begär in journaler från bvc. Detta vet personalen många gånger om, och de försöker då att undvika att skriva in vad de känner till för att just inte ställa till det för familjerna i försäkringssammanhang.
Detta är naturligtvis inte okej men helt begripligt och förståeligt. Är detta uppochnedvända världen? Ja, det tycks vara så med de bestämmelser vi har i dag. Är inte alla barns lika värde en självklarhet? Jo, svarar nog de flesta. Okej, säger jag, men då måste vi väl först se till att det blir en verklighet.
En bra början till detta är att rösta för reservation 3 i detta betänkande och inte bara luta sig tillbaka, som högeralliansen gör, och lita på att regeringen i framtiden kommer att göra en översyn. Vänsterpartiet anser att arbetet med en översyn bör påbörjas nu.
Det handlar om att utreda och se över hur många barn som i dag fått avslag och hur många av dessa barn som ska kunna teckna en försäkring i framtiden. Något annat är inte rimligt. Fru talman! Det finns tre reservationer i detta betänkande. Jag yrkar bifall till samtliga.
Marianne Berg (V):
Ansvaret ska naturligtvis ligga på alla vårdnadshavare, oavsett om de är två eller fyra. Låt oss ta det exempel som jag hade i mitt anförande. Om två lesbiska kvinnor skaffar barn med en homosexuell man, är det då inte en självklarhet att dessa tre eller fyra personer ska vara juridiska vårdnadshavare alla fyra? För mig är det i alla fall en självklarhet.
Jag kan inte se något hinder eller något negativt med att vara två eller fyra, för jag tror att ansvarsbördan kommer att upprätthållas likartat ändå. Då anser alltså Kristdemokraterna att man inte ska kunna arbeta vidare i denna riksdag med frågan om fler än två vårdnadshavare, att det inte kommer upp under denna mandatperiod?
Marianne Berg (V):
Det finns en hel del bra i det här utlåtandet gällande grönboken, men det finns två skrämmande saker som jag vill ta upp. Den första är att grönboken över huvud taget inte tar upp jämställdheten på ett tillfredsställande sätt. Det är inget ovanligt vad det än må gälla, herr talman. Jag tycker att det är trist att åter och återigen repetera detta när det gäller jämställdheten.
Men så länge det inte finns någon verklig jämställdhet kommer jag och Vänsterpartiet att bedriva den kampen. Herr talman! Kvinnor beskrivs lite si och så beroende på vilken skrift man läser. I grönboken står det att det är skillnad på kvinnors och mäns ledarskapsstilar. Jag undrar hur Alliansen bara kan köpa detta rakt av.
Då står man för att det är biologiska skillnader mellan kvinnor och män, och det kan jag inte skriva under på. Jag tycker att honnörsorden i sådana här sammanhang ska var mångfald i styrelserna. Det är A och O. Det är jätteviktigt ur såväl ett jämställdhetsperspektiv som ett makt- och rättviseperspektiv. De principerna borde vara vägledande.
Herr talman! Därför har Vänsterpartiet en motivreservation i det här utlåtandet. Jag yrkar bifall till reservation 2.
Marianne Berg (V):
Jag tog upp två saker i mitt anförande som majoriteten har struntat i att över huvud taget ta upp i sitt utlåtande. Det var jämställdhet och skillnader mellan manligt och kvinnligt ledarskap. Margareta Cederfelt säger att den här grönboken innehåller stort och smått. Då borde jämställdheten ingå i det lilla, det småttiga, enligt Alliansen.
Den berörs inte med ett enda ord i ert utlåtande. Är jämställdhet en så liten fråga, Margareta Cederfelt?
Marianne Berg (V):
Margareta Cederfelt sade att jag inte hade lyssnat tillräckligt. Jag orkar faktiskt lyssna i 3 minuter och 40 sekunder. Det har jag gjort. Margareta Cederfelt började med att tala om stort och smått. Jag har inte sagt att Margareta Cederfelt har punktat upp någonting. Men eftersom det inte finns någonting i majoritetens uttalande om jämställdhet tolkar jag det så att ni tycker att det är smått.
Margareta Cederfelt säger att hon inte ställer sig bakom de skrivningar som finns i grönboken angående manlig eller kvinnlig ledarskapsstil. Varför inte slå näven i bordet och poängtera att man inte ställer sig bakom det? Jag har inte hört ett ord om det. Sedan ser det ofta ut så, många gånger både i Sverige och i EU, att styrelserna består till 90 procent av män.
Margareta Cederfelt säger att ägarna letar efter de mest kompetenta och mest dugliga ledamöterna. Det betyder alltså att eftersom styrelserna i EU till 90 procent består av män är de därmed de mest kompetenta. Nej, lite annat arbete får vi nog dra i gång i riksdagen om det ska bli någon ändring, inte bara tycka att det är upp till ägarna att se till vilka som är de mest kompetenta.
Marianne Berg (V):
Förslaget är en förhandling och med det ska vi vara nöjda, men jag är inte nöjd, för det är barnen som får betala priset. I förslaget finns det, som Jan Lindholm tog upp tidigare och som jag också sade i mitt anförande, vissa steg framåt som är positiva. Men som Jan Lindholm tog upp finns det enormt många kryphål.
Bland annat innebär det i praktiken att stora delar av ämnen kommer att finnas kvar, inte i de tillgängliga delarna utan de finns inuti. Dessa ämnen kan vara bly och kvicksilver.
Då undrar jag: Är det okej att bly och kvicksilver fortfarande finns kvar i barns leksaker i Sverige, i EU eller i världen? Varför satte inte regeringen ned foten och försökte på det skarpaste att även få med dessa delar? Jag kan säga att jag till viss del är nöjd men inte helt nöjd, för detta drabbar ju barnen och ingen annan.
Är det industrins ärende vi ska gå eller är det barnens?
Marianne Berg (V):
När man inte har något annat att komma med brukar man säga att Vänsterpartiet står för den gamla kommunisttiden. Det är ett lågvattenmärke. I EU är vi med. Det har vi deklarerat. Sedan tycker inte vi att allting är positivt och slår på trumman, jublar och sjunger. Vi är med och vi tar vårt ansvar. Det är därför jag står här i dag och säger att vi borde ha satt ned foten mer.
Ska vi vara med i EU måste vi också kunna påverka, eller hur? Precis. Jag fick inget svar på min fråga när jag tog upp innehållet av bly och kvicksilver: Vems intressen gäller? Är det industrins eller är det barnens?
Är inte det ett sätt att komma ett steg framåt? Varför kan ni inte ens ställa er bakom det? Det är min fråga.
Marianne Berg (V):
Det talas om ett steg i rätt riktning och att arbetet ska fortsätta. Det har jag nu hört tre talare från Alliansens sida säga. Men varför inte göra det rätta från början och arbeta för ett totalförbud för alla giftiga kemikalier och andra ämnen i leksaker?
Varför vågar inte regeringen sätta ned foten? Jag fick inget svar från Magdalena Andersson när det gällde de delar som finns inuti en leksak. Höljet kan vara helt okej, men delarna i en leksak som går sönder kan innehålla giftiga ämnen. Det kan vara fråga om bly eller kvicksilver.
Är det enligt Centerpartiet helt okej att strunta i detta? I det här ärendet tog Per Lodenius upp CE-märkningen, men i detta ärende står CE-märkningen för check everything för mig.
Marianne Berg (V):
Jag tycker att vissa små steg är positiva, men jag är inte nöjd. Min roll är att försöka påverka regeringen och regeringens agerande i EU. För mig är det en självklarhet och en fråga om demokrati.
Men om vi då ska slippa gå så långt, varför kan man inte ställa sig bakom att en tredje part får granska leksakernas innehåll, om de innehåller giftiga ämnen eller kemikalier? Varför låta det vara upp till leksaksindustrin själv? Varför kan inte Centerpartiet säga ja till att ett oberoende laboratorium ska utföra dessa sysslor?
Det är det jag säger: Är det industrins intressen, som jag tolkar det, eller barns hälsa som kommer först när man inte ens kan ställa sig bakom att en tredje part ska kunna få granska leksakernas säkerhet?
Marianne Berg (V):
I detta betänkande vill jag belysa en punkt: punkt 6, Förbättrade kontrollmöjligheter. Fru talman! Elektronisk övervakning eller så kallad fotboja är ett alternativ till fängelse. Det är helt okej. Men barn sätts inte i fängelse. Därför anser Vänsterpartiet att barn inte heller ska ha fotboja. Det fanns en tidigare överenskommelse om att det inte skulle ske.
Men från och med i dag är denna överenskommelse spräckt. Det är bara Miljöpartiet och Vänsterpartiet som fortfarande står bakom den. Med det förslag till fotboja på ungdomar som ligger tycker jag att ni övriga sviker ungdomarna. Det är trist att majoriteten i riksdagen i dag bara vill gå allt längre i ingripanden mot barn och ungdomar som på ett eller annat sätt har hamnat snett i samhället.
Det har visat sig att de flesta ungdomar som avtjänar straff för ett brott inom sluten ungdomsvård under sin uppväxttid har haft obefintliga vettiga vuxenkontakter. Det är kort och gott ett stort samhälleligt misslyckande.
Att sakna tillit till vuxna, att sakna tillit till samhället är en springande punkt där vi måste se till att ungdomarna får tillbaka den tilliten.
Att ge trygghet, att ge en knuff framåt, att stödja, hjälpa och komma tillbaka, att hitta sig själv, att hitta tron på sig själv och sin omgivning måste vara A och O. Detta kan vi bland annat se genom att barn och ungdomar har en positiv fritid, en jättebra skolutbildning och bra praktikplatser.
Kort och gott: att satsa på förebyggande åtgärder är det bästa - inte bara lägga på i straffskalan. Fru talman! Fotboja på vuxna har jag sagt att Vänsterpartiet tycker är helt okej, för det är i stället för fängelse. Men att sätta fotboja på ett barn eller en ungdom som ska komma ut i samhället igen tycker jag är totalt oacceptabelt.
Först döms jag till sluten ungdomsvård. Sedan ska jag även bära fotboja. Jag tycker att ni går åt helt fel håll. Hur hjälper vi den unge med att få tillbaka sin tro på sig själv och sin omgivning genom att sätta en boja på foten? Jag hoppas att jag får svar på det när någon från Alliansen är uppe här. Fru talman!
Lite grann som Socialstyrelsen anser Vänsterpartiet att den unge är i behov av positiva vuxna kontakter som kan stödja, hjälpa och ge råd om hur livet ska kunna byggas upp positivt och gå framåt. En fotboja kan och får aldrig ersätta personliga kontakter, men majoriteten i denna kammare tycks tycka att det är okej nu. Fru talman! Fotboja på vuxna säger jag ingenting om - jag har upprepat det flera gånger.
Men fotboja till barn säger jag klart nej till. Fru talman! Jag yrkar härmed bifall till reservation 7 i betänkandet.
Marianne Berg (V):
Att det inte finns någon planering tycker jag naturligtvis är illa, men det var inte för att hålla med dig om det som jag begärde replik. Du nämnde att Brottsförebyggande rådet har sagt att fotboja har haft en positiv effekt. Det sade du i ditt anförande.
Så är det inte, utan vad de har sagt är att det fungerar bättre på vuxna än på yngre när det gäller återfall. Det var nog ett slag i luften från din sida. Det finns ingen statistik som du kan ta fram för att visa att Brottsförebyggande rådet har sagt att det fungerar bra för unga - det finns inte.
Är det inte bättre att bygga upp det som dessa ungdomar har saknat: positiva vettiga vuxna kontakter, vuxna som man kan prata med, som man kan planera med och som man kan få stöd och vård av? Det är väl bättre än en fotboja, för den kan man mig veterligen inte prata med. Varför inte i stället för fotboja lägga resurserna på det personliga omhändertagandet?
Marianne Berg (V):
Att sitta kvar inom sluten ungdomsvård är inte ett alternativ som vi har sagt ska finnas. Vi säger: I stället för fotboja satsa på personer kring den unge. Johan Linander sade: Unga ska inte utsättas för bevakning hela tiden. Men vad är fotbojan om inte bevakning hela tiden? Då är det väl bättre att ha personer kring sig som kan stötta och prata så att man kan gå vidare.
Där förstår jag inte riktigt vad du menar. Det har gjorts försök i bland annat Holland. De avslutades, för man nådde inte några förbättringar för de unga. Därför säger jag åter: Varför inte sätta hela styrkan på att skapa trygghet för de unga? Du tog upp att man ska få träffa föräldrar och så vidare.
Ja, träffa föräldrar, träffa kamrater, träffa personer i samhället som kan stötta en på rätt väg. Man kan gå till en praktikplats där det finns personer som kan stötta upp och som känner till ens förehavanden tidigare. Det kan gälla att de unga vill gå en utbildning där man känner till dem och kan stötta upp dem på ett speciellt sätt. Jag ser ingen lösning över huvud taget.
Jag ser bara en belastning och tycker att det är en kränkning att sätta på ett barn eller en ungdom en fotboja i stället för att satsa på personer runt omkring dem.