KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars-Ivar Ericson (C):
Våldtäkt är intrång med våld till det mest privata, mest sårbara och enligt mångas förmenande mest heliga delarna av människokroppen. Som sådan är den ett andligt brott likaväl som ett fysiskt. Våldtäkt är allt hat, förakt och förtryck av kvinnor i det här samhället koncentrerat i en handling. Gäng- eller gruppvåldtäkt är en särskilt brutal form av sexuellt övergrepp.
Denna text är hämtad från broschyren Kyrkornas nej till våld mot kvinnor . Vad kan vi göra åt det ökade antalet våldtäkter i vårt samhälle? Det finns så många missuppfattningar och vanföreställningar när det gäller våldtäkt. Än i dag kan vi höra horribla åsikter som att kvinnor vill bli våldtagna och att våldtäkt är en handling av passionerat misstag.
Annika Qarlsson tar upp den juridiska aspekten i sin interpellation men även den misstro och den vanmakt som många kvinnor känner inför rättssystemet. I det välbekanta Tumbamålet är det ingen tvekan om vem som är förloraren. Kvinnan har fått skyddad identitet och kan inte bo kvar. Männen återvänder som kungar till Tumba.
Min fråga till ministern är: Räcker det bara med en ändrad lagstiftning för att få ned antalet våldtäkter och öka respekten för andra människors sexuella integritet? Det handlar väl även om att granska hur män ser på kvinnor och sexualitet? När antalet våldtäkter ökar innebär det även att förövarna och deras offer blir yngre.
En färsk undersökning visar att varannan 18-årig tjej har råkat ut för att någon har tafsat på henne. Var tionde har mot sin vilja haft samlag, oralsex eller analsex. I april påbörjade regeringen ett projekt Flicka. Detta projekt ska stärka unga tjejers självbild.
De ska lära sig att sätta gränser och kunna värja sig inför reklamens sexistiska budskap. Det är ett bra projekt, men jag tror att vi också skulle behöva ett projekt Pojke. Där kunde man ta upp pojkarnas bild av flickor. Där kunde man ta upp frågor om sexualitet, ansvar, respekt och relationer.
Där kunde man diskutera skillnaden mellan verkligheten och det som visas på porrfilm och i porrtidningar. Vi vet att killarna i Tumbamålet var uppväxta med porrfilm och gruppsex. Det var något helt normalt för dem.
Min fråga blir därför: Är ministern beredd att ta upp förslaget om projekt Pojke med barn- och familjeministern som ett komplement till den starkare lagstiftningen?
Lars-Ivar Ericson (C):
Våld över huvud taget, inte bara i form av våldtäkt, har blivit ett stort problem i dagens svenska samhälle. Den som utsätts för våld lider både fysisk och psykisk skada, och det kan ge följder för ett helt människoliv. Jag tror att det är viktigt med en samlad bedömning i det här sammanhanget.
Det behövs mer av förebyggande insatser och för stärkande av skyddet för de utsatta, och man bör ta hand om och rehabilitera dem som drabbas. Man bör bestraffa förövarna och försöka att ändra deras attityder. Det handlar om att vilja och våga se våldet i alla dess former och konsekvenser.
I ministerns svar finner jag följande ord: "Och så länge allvarliga övergrepp som våldtäkt sker är det viktigt att vi alla gör det som står i vår makt för att bekämpa dessa brott." Jag kan bara instämma i detta och göra det tillägget att området måste prioriteras.
Vi behöver snabba beslut när det gäller lagstiftning, mera av satsningar på våldsförebyggande arbete samt ökat stöd till kvinnojourer som tar emot dem som utsätts för sexuella övergrepp. Det finns nämligen absolut ingen ursäkt för våldtäkt, varken alkoholism, drogmissbruk eller tillfällig förlust av kontrollen.
Lars-Ivar Ericson (C):
Det är tredje gången som jag ska diskutera tingsrätter med justitieministern. De andra gångerna har vi varit fler deltagare. Det är en viktig fråga också nu. Jag ville vara med här i dag eftersom ministern i sitt svar till Annika Qarlsson berör skrivelsen om reformeringen av tingsrättsorganisationen.
Han vill inte föregripa innehållet i skrivelsen men ger ändå beskedet att Alingsås tingsrätt inte kommer att beröras av förändringarna. Tillsammans med många människor i Hässleholmstrakten är jag intresserad av hur det går med Hässleholms tingsrätt i Skåne. Blir det samma positiva besked där?
Eller ska en redan hårt drabbad ort förlora till centraliseringsspöket? Vi väntar ännu på de utlovade ersättningsjobben för den nedlagda garnisonen. Vi vet hur viktigt det är att tingsrätterna har lokal förankring. Vi vet att ett decentraliserat rättsväsende ger kortare handläggningstider.
Vi vet att advokaterna, nämndemännen, personalen vid tingsrätten i Hässleholm, polisen och till och med några av tingsrättens kunder har protesterat mot en förmodad nedläggning. Vi vet också att det skulle bli stora kostnader för nya lokaler i Kristianstad. Kan då inte Hässleholm få samma positiva besked som Alingsås?
Lars-Ivar Ericson (C):
Nedläggningen av tingsrätterna är ett problem som berör stora delar av Sverige. Det är andra gången som jag ansluter mig till en debatt i denna fråga. Utgångspunkten den här gången är Ljungby, men jag vill naturligtvis också tala från Hässleholmsperspektivet.
Kanske ministern kommer ihåg hur jag förra gången belyste det rapsodiska förfarandet att inhämta underlag för att bedöma tingsrätternas existensberättigande. Jag nämnde då att nämndemännen inte hade fått komma till tals och att lokalbehoven vid en eventuell flyttning till Kristianstad inte heller beaktats. Nu vill jag lyfta fram ytterligare några argument.
Jag vill först nämna advokaterna. Hässleholms advokatförening säger så här: Storskalighet är ingen dygd eller självklarhet. Jag vet också att de har vänt sig till ministern och påpekat de ekonomiska konsekvenserna av en tingsrättsnedläggning.
Varje nedläggning leder till stora engångskostnader i form av nybyggnation, kvarstående hyresperioder, ombyggnad av datanät och personalutgifter. Då undrar jag: Hur ser ministern på de ekonomiska följderna av tingsrättsnedläggningar? Så vill jag säga något om domarens roll.
Ett argument i sammanhanget har varit att det är rationellt att man samlar flera domare under samma tingsrätt. Men det måste väl ändå vara så att varje domare rimligtvis ägnar lika lång tid åt ett mål vare sig han eller hon tjänstgör vid en mindre domstol eller vid en stor.
Tror ministern att muntliga förberedelser, huvudförhandlingar och överläggningar till dem skulle gå fortare om domaren tjänstgör vid en stor domstol? Jag vill också ta upp resvägarna. Det händer inte alltför sällan att både tilltalad och vittnen kan utebli från domstolsförhandlingarna. Är det då långa resvägar så underlättas inte heller inställelsen.
Ska då förhandlingarna ofta ställas in minskas ju domstolens effektivitet. Jag hade tillfälle att besöka Hässleholms tingsrätt, och då kunde lagmannen berätta att det hände att när någon åtalad eller något vittne inte infann sig så hade man kontaktat den lokala polisen, och efter en stund hade personen hämtats och förhandlingarna kommit i gång.
Det är sådant som vi missar genom centraliseringen.
Lars-Ivar Ericson (C):
Det har varit flera debatter här i kammaren om tingsrättsnedläggningar. Jag tror att representanter från nästan samtliga politiska partier har engagerat sig. Det måste vara ett uttryck för den oro som många känner inför nedläggningen av tingsrätterna, centraliseringen till ett fåtal platser.
Detta hotar rättssäkerhet och grundtrygghet i landet. För oss i Centerpartiet är medborgarperspektivet avgörande. Därför anser vi att tingsrätternas lokala förankring har stor betydelse. Ett decentraliserat rättsväsende måste ge kortare handläggningstider. Närhet och tillgänglighet är viktiga begrepp.
Jag antar att ministern tar intryck av de många debatterna i ämnet och tar till sig de skrivelser och uppvaktningar som har förekommit och som säkert kommer också i fortsättningen. I så fall borde det finnas goda förutsättningar för att det sunda förnuftet kommer att stoppa denna som jag ser det onödiga centraliseringsiver.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag ser fram emot att om en stund få diskutera ungdomars hantverksutbildning med ministern. Men eftersom bristen på hantverkare är så stor i Sverige tyckte jag även att jag ville ansluta mig till Cristina Husmark Pehrssons interpellation om yrkesutbildning för vuxna. Jag har några siffror som belyser läget i landet. I en europeisk jämförelse utbildas alldeles för få hantverkare i Sverige.
I åldersgruppen 20-29 år befinner sig 1,7 % av svenskarna i en yrkesutbildning. Det ska vi jämföra med det europeiska snittet på 13 %. Antalet gesällbrev är litet jämfört med övriga nordiska länder. Det blev en halvering av antalet gesällbrev mellan 1990 och 2003 i Sverige.
En företagare i Skåne uttryckte problemet så här: I Europa är de stolta över sina yrkesskolor. Här gömmer man dem i arbetsmarknadspolitiska program. Talar man med etablerade hantverkare får man en bild av att yrkesutbildningarna på något sätt har behandlats styvmoderligt i svensk utbildningspolitik. Det gäller även möjligheterna att omskola sig.
Cristina Husmark Pehrsson har talat om hur svårt det är att bli murare om man är ekonom. Men en murare kan bli ekonom. Jag vill illustrera detta genom att berätta om vad jag fann i en tidningsartikel under rubriken "De har kämpat för sina utbildningar". Reportaget handlade om två personer varav den ena var sjuksköterska.
Efter 13 år i sjukvården tröttnade hon på neddragningar och stressen och ville göra någonting annat. Hon ville lära sig att snida smycken och skapa silverbägare. Men det var inte lätt att komma i gång. Först gällde det att hitta en lärlingsplats. Hon frågade många silversmeder innan hon fick tag i en som kände sitt ansvar för att det saknas välutbildade silversmeder. Så var det då finansieringen.
Eftersom lärlingar inte kan producera fullt under utbildningstiden är det svårt för enmansföretag att anställa dem. Men genom att, som tidningen uttryckte det, tricksa löste sig finansieringen genom Kunskapslyftet och det EU-finansierade projektet Handkraft. Här löste det sig tack vare kvinnans envishet och en tillmötesgående silversmed. Men det är inte alla som har samma tur och skicklighet.
Tycker inte ministern att ett sådant här fall skulle kunna lösas som i det vanliga skolsystemet, så att läraren får betalt för undervisning och handledning och eleven får ett studielån?
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag tror, precis som Cristina Husmark Pehrsson, att vi har mycket att lära av våra nordiska grannländer. I Danmark utfärdas det 30 000 gesällbrev per år och i Norge 22 000. I Sverige är det något mindre än 1 000. Sedan funderar jag fortfarande på en sak. Om det skulle vara så att jag skulle vilja omskola mig till vasstakläggare, hur ska jag klara ekonomin och hur får min handledare ersättning?
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag håller med ministern om att all diskriminering är lika oacceptabel, och det gäller naturligtvis också åldersdiskriminering. Det är ett viktigt ämne som vi ska diskutera här i dag. Jag tror att det behövs en uppvärdering av de äldres roll i samhället.
Från Centerpartiets sida har vi alltid varit noga med att lyfta fram betydelsen av de äldres kompetens och deras vilja att vara aktiva och bidra till samhällslivet. Med ett högre genomsnitt i levnadsålder är det naturligt att fler människor vill arbeta även efter pensionsåldern.
En ökad delaktighet av äldre i arbetslivet bidrar också till en minskad ålderssegregering, och naturligtvis ökar det också livskvaliteten för de äldre som väljer att fortsätta att arbeta efter pensionsåldern. Men hur ser det då ut i Sverige? Uppmuntrar vi äldre till delaktighet i arbetslivet?
På rekryteringssajterna Jobline och Monsters i Europa ställdes frågan: Tycker du att det förekommer åldersdiskriminering på ditt arbete? I Sverige ansåg 64 % av de svarande att åldern definitivt är av betydelse vid exempelvis nyrekrytering. I Danmark blev svaren annorlunda. Där tillmätte man inte åldern samma betydelse.
Bara 38 % ansåg att åldern hade någon betydelse över huvud taget vid nyrekrytering. I Sverige talas det alltmer om att alltfler människor skulle behöva arbeta längre för att vi ska kunna bevara vår välfärd. Det har talats om att vi borde arbeta till 79 års ålder.
Därför är det bekymmersamt att det finns en så omfattande åldersdiskriminering inom arbetslivet. Ministern hänvisar i sitt svar till remissbehandlingen av betänkandet Äldrepolitik för framtiden och Diskrimineringskommitténs arbete, och han är inte beredd att ta ställning nu.
Jag tror ändå att det finns ett område där det skulle vara intressant att höra ministerns uppfattning. Regeringen har lagt fram förslag om en höjning av åldersgränsen till 70 år för läkares och sjukgymnasters rätt till offentlig ersättning. Det tycker vi är ett steg i rätt riktning.
Men mot bakgrund av den stora brist på läkare och sjukgymnaster som råder i dag undrar jag: Varför just 70 år? Varför inte en annan flexibilitet när det gäller ålder?
Lars-Ivar Ericson (C):
Vi vet att pensionsavgångarna bland läkare och sjukgymnaster enligt AMS kommer att bli omfattande under de närmaste 15 åren. Därför välkomnar jag socialministerns öppning att man kanske kan tänka sig en annan pensionsålder än 70 år, och kanske kan det då bli någon form av individuell prövning. Jag vill ge ett praktiskt exempel på hur man kan bli åldersdiskriminerad.
Min vän Kalle, som är 77 år gammal, hade hört att man borde arbeta till 79 års ålder. Han tog kontakt med arbetsförmedlingen i Kristianstad. Efter många turer blev han kopplad till en handläggare och fick redogöra för sina meriter. Kalle är ganska mångordig, så handläggaren tröttnade väl så småningom och sade: Men, Kalle, vad kan du nu egentligen?
Då svarade Kalle: Jag kan väl åtminstone vara i vägen. Man kan skratta åt den här historien, och det är många som har gjort det. Men det ligger lite i detta att han kände sitt ansvar och ville då göra en fortsatt insats i arbetslivet, i samhällslivet.
Genom den här handläggarens bemötande missar vi faktiskt en resurs i form av en duktig hantverkare som fortfarande är vital och skulle ha kunnat göra många mindre arbeten under flera år framöver.
Lars-Ivar Ericson (C):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret och för att vi får ha detta samtal i ett angeläget ämne. Som nyvald i riksdagen handlade min allra första skriftliga fråga om framtiden för hantverksyrkena, och ingen annan av de frågor som jag ställt har väckt sådan respons. Det var många som efteråt hörde av sig med synpunkter. Varför då denna reaktion? Jo, för att frågan berör vardagen för flera av oss.
Tänk er in i följande situation: strömavbrott, sträng vinterkyla, rörledningarna fryser sönder i sommarstugan. Du ringer efter en VVS-montör och får beskedet att han inte kan komma förrän om fyra månader. Eller tänk dig att du köpt ett gammalt hus med kakelugnar och stuckaturer i taket och behöver hjälp med reparationer. Du slår i telefonkatalogen och finner att närmaste kakelugnsmakare och stuckatör finns alldeles för långt borta.
Frågan är om de över huvud taget finns om tio år. De har kanske gått i pension och inga nya har tillkommit. Vid en europeisk jämförelse visar det sig att det utbildas för få hantverkare i Sverige. Vi talade om detta för en stund sedan. En företagare uttryckte det så att synen i Sverige är att de som "misslyckats" med skolan kan bli hantverkare. Vi måste tvätta bort den stämpeln.
Om man inte har något på insidan av pannbenet kan man inte heller göra så mycket med händerna. Hur ska vi kunna få en uppvärdering av handens kunskaper? Ministern anger i sitt svar att ungdomars intresse för olika yrkesområden inte kan kommenderas fram.
Jag blir orolig när jag hör om studievägledaren som säger till ynglingen som vill bli billackerare att med de betyg han har borde han gå samhällsprogrammet. Anser ministern verkligen att skolan gör tillräckligt för att propagera för utbildning i de yrken där vi i dag har brist på arbetskraft?
Jag tyckte att det allra mest positiva i ministerns svar var orden om gymnasieutbildning närmare arbetslivet. Är vi möjligen på väg att närma oss övriga Europa där företagsförlagd utbildning är det naturliga inom många praktiska yrken?
Kommer vi att få samverkansmodeller skola-företag, som också passar för de små och medelstora företagen? Eller kommer bara stora företag i fråga? Om även småföretagen är aktuella inställer sig frågan: Vem ska betala? En småföretagare som tar emot elever måste kompenseras.
Han måste kanske själv vara handledare och upplåta verktyg och maskiner. Den utbildningsinsatsen kompenseras inte av den arbetsinsats som eleven utför i företaget. Utbildning kostar antingen den äger rum i skolan eller i företagen. Från Centerpartiet har vi fört fram tanken på ett system som bygger på en lärlingspeng.
Då kunde vi få hög kvalitet på lärlingsutbildningen samtidigt som intresset bland både elever och företagare skulle stärkas. En annan intressant fråga är utbildningen av handledare. I dag har vi brist på utbildade handledare, och jag tror att handledarutbildningens kvalitet också varierar. Det borde finnas en grundutbildning med återkommande handledarträffar, där både nya och erfarna är ledare.
Jag efterlyser ministerns syn på lärlingspeng och handledarutbildning.
Lars-Ivar Ericson (C):
Framtiden finns inom hantverksyrkena. Det kan vi konstatera. Man kan inte leva av populära yrken när det inte finns jobb inom dem. Vi får hoppas att många ungdomar tänker om när det gäller utbildning. Ett sätt att göra hantverksutbildningarna attraktivare kan vara att inte låta teorilektionerna bli så teoretiska utan i stället anknyta dem till hantverksyrket.
Jag föreställer mig att till exempel engelska, svenska och matematik lätt kan kopplas till något hantverk. Hur ser ministern på den möjligheten? Ett annat sätt att rekrytera är att lyfta fram utvecklings- och försörjningsmöjligheterna inom just hantverksyrkena. Då ökar intresset, eftersom ungdomar är rationella.
Syokonsulenter och studievägledare har betydelse, men jag tror att de bästa ambassadörerna är de ungdomar som genomgår, eller nyss genomgått, en hantverksutbildning. Tänk om vi kunde få dem som informatörer och inspiratörer! Frisökning är enligt ministern ett sätt att få fler hantverkare.
Jag antar att den enskilde eleven därigenom ges möjligheter att söka till ett program i en annan kommun, även om programmet finns i hemkommunen. Det skulle betyda att den som bor i x kommun kan söka till floristutbildning i y kommun där inriktningen passar bättre än den som x kan erbjuda. Har jag uppfattat det rätt?
Det skulle även betyda att ingen kommun längre kan vägra att betala för den som vill söka sig till Karolinaskolan i Höör. Där finns Sveriges enda gymnasium för dem med funktionshindren ADHD och DAMP. Denna gymnasieskola har ett unikt naturbruksprogram med trädgårdsinriktning.
Problemet är att sedan flera år vägrar vissa kommuner - och i Malmö även vissa kommundelar - att betala kostnaden för elever som vill söka sig just till Karolinaskolan. Det är bekymmersamt. Alla goda krafter måste samverka för att lösa problemet med bristen på hantverkare.
Eftersom jag representerar Skåne i riksdagen vill jag passa på att lyfta fram en god kraft i detta sammanhang, nämligen stiftelsen Skånes Hantverk & Yrkescenter. Det är en ideell stiftelse med syfte att verka för god tillgång på hantverkare. Stiftelsen har kommit med ett förslag om en treårig försöksverksamhet med lärlingsutbildning i nära samarbete med Danmark, som har kommit långt på området.
I Centerpartiets Skånemotion förde jag förslaget vidare, men det blev avslag från utbildningsutskottets majoritet. Jag antar att ministern känner till förslaget och har reflekterat över om det ändå kan realiseras inom en snar framtid.
Tanken är då att som i Danmark erbjuda någon form av lärlingsanställning där lön och utbildningskostnader delas mellan skolan och arbetsplatsen, på företaget eller hos hantverkaren. Jag tycker att detta verkar vara en intressant modell, och jag vill gärna höra om ministern kan tänka sig att ge detta uppdrag till stiftelsen Skånes Hantverk & Yrkescenter.
Lars-Ivar Ericson (C):
Skickliga hantverkare lade en gång grunden till den svenska industrin och byggde upp det välfärdssamhälle som vi nu lever i. Jag tror att både ministern och jag är medvetna om att framtiden för våra hantverksyrken finns i verkstäder och på andra arbetsplatser och om hur viktigt det är med samarbete mellan skola och företag. Det behövs en attitydförändring i samhället så att vi uppvärderar handens kunskaper.
I detta mitt sista inlägg i debatten vill jag berätta en liten solskenshistoria om hur vi fick en ny hantverkare. Vår familj hade under tio år en pojke fosterhemsplacerad hos oss. En dag hade vi besök av rörmokaren eller VVS-teknikern. Fosterpojken såg hur mannen böjde rör och grejade med villapannan. Sedan sade han: Jag vill jobba med sådant där när jag blir stor!
Jag svarade att det kan du gärna göra, för det är ett framtidsyrke och det finns en utbildning i Kristianstad. Men det fanns ett hinder; hans biologiska mamma tyckte att han skulle ha ett "fint" yrke och i stället utbilda sig till läkare eller lärare. Pojken var envis, och vi som fosterföräldrar stöttade honom. Han blev rörmokare, eller som vi säger i vår tid: VVS-tekniker.
Han var stolt över sitt yrke och trivdes bra med det. Kunde vi få fler att tänka som han gjorde så vore det ett sätt att råda bot på en del av ungdomsarbetslösheten och även ett steg på vägen att motverka den brist på 100 000 hantverkare som hotar om tio år.
Lars-Ivar Ericson (C):
År 1986 flyttade vår familj till Linderöd i Skåne. Då kom vi att bo 800 meter från E 22. Vi hörde dag och natt ljudet från den omfattande trafiken. Samma år flyttade några barnfamiljer in i hus intill vägen. De visste i och för sig om trafikmängden, men de visste också att det bara skulle dröja några år innan vägen byggdes om.
År 1987 skulle beslutet fattas om vilket alternativ som skulle väljas. Det fanns pengar till ombyggnaden. Frågan gällde om det skulle bli söderalternativet eller norralternativet. Då upptäckte någon att det finns en sällsynt art av slända i det norra alternativets sträckning, och i det södra alternativets sträckning finns det sällsynta lavar i en våtmark. Vägplanerna stoppades.
Vad har då hänt sedan dess? Öresundsbron har tillkommit. De sydliga hamnarna Ystad och Trelleborg ger ännu mer tung trafik. Jag kan förstå den frustration som de boende utmed vägen känner i dag. Nu är sträckan struken ur vägplanen. Frågan är om de planerade satsningarna är strukna för gott. Eller har regeringens strukit sådana satsningar som ligger sent i tidsplanen?
Finns det möjlighet att få tillbaka planerade investeringar och satsningar när planen uppdateras? Som vi har hört tidigare i dag är det inte bara delar av Skåne som drabbas. Hamnarna i Karlshamn och Karlskrona ger många tunga transporter i Blekinge. Turismen i Blekinge ökar glädjande nog. Det är en olycksdrabbad del av E 22:an som går genom Blekinge.
Jag kan förstå att regeringen måste göra ett utvecklingspaket för Trollhättan och på alla sätt värna Saab. Men E 22:an är den enskilt viktigaste satsningen på tillväxt i Sydsverige. Det är nog inte allmänt känt att arbetslösheten på sina håll i Skåne har siffror som påminner om dem som vi finner i Norrlands inland.
För att förbättra siffrorna behöver vi en bra infrastruktur i södra Sverige. Därför får inte E 22:an offras. Jag blir något konfunderad när jag denna vecka läser följande rubrik i Sydsvenska Dagbladet: "Messing ratar inte privat finansiering."
Jag citerar: "Trafikminister Ulrica Messing inbjuder skånska politiker att presentera ett förslag om privat finansiering av E 22. Från skånsk sida föreslås en väg på avbetalning, en så kallad PPP-lösning. - - - Jag har inte sett vad man föreslår. Det är nytt för mig. Det får jag lov att titta på, säger Ulrica Messing."
Min fråga till ministern är: Kan man inte utifrån interpellationssvaret ändå tänka sig att E 22:an kommer till med hjälp av någon form av privat finansiering?