KBLab/rixvox huggingface dataset:
Johan Linander (C):
Det är väl ingen tvekan om att splittringen inte finns mellan Vänsterpartiet och Miljöpartiet i första hand utan mellan Socialdemokraterna å ena sidan och Vänsterpartiet och Miljöpartiet å den andra. Det är i många frågor vi ser den tendensen, och så är det även inom det rättspolitiska området. Det finns inte så mycket mer att tillägga.
Det är viktigt att vi får en utvärdering av Ipred. När den har kommit kommer vi att följa upp den och lägga fram de förslag som behövs för att få en bättre lagstiftning och förändra om det behövs. Hela paketet och hela upphovsrättslagstiftningen är så mycket mer än bara Ipred.
Där kommer Centerpartiet att fortsätta att jobba för att vi ska få till en stor utredning eller upphovsrättskommission, om vi väljer det ordet, så att vi kan få en modern upphovsrätt som fungerar i det samhälle som vi lever i. Då pratar vi om både det digitala samhället och det samhälle som gäller fysiska produkter. Så är det tyvärr inte i dag.
Det här är ett arbete som behöver göras internationellt. Vi är bundna av många överenskommelser både inom EU och internationellt. Sverige kan inte ensidigt förändra, utan vi måste jobba på det internationella planet. Då är det extra viktigt att vi tar en aktiv del inom till exempel EU, som Vänsterpartiet å andra sidan vill lämna.
Johan Linander (C):
Det finns många gränshinder kvar. En del har tagits bort, och en del borde verkligen tas bort.
Efter att ha lyssnat på Hillevi Larsson kan jag inte låta bli att nämna att just det bredbandsabonnemang jag har - jag lovar att jag inte tänker nämna vilket jag har, fru talman, som jag inte är så nöjd med i övrigt - fungerar med samma fasta taxa i både Danmark och Sverige.
Jag tänkte återkomma till Gränshindersforum som nu arbetar. Vår svenska representant Pia Kinhult är regionråd i Region Skåne. Om inte Hillevi Larsson känner att hon vill diskutera frågorna med en politisk motståndare i valrörelsetider finns den danske socialdemokratiske representanten Ole Stavad. Hillevi Larsson får gärna använda sina socialdemokratiska kontakter för att påverka på den danska sidan.
Det finns också en rad andra, som jag menar, gränshinder för utvecklingen av Öresundsintegrationen. De är väl egentligen inte Gränshindersforums frågor utan snarare sådana vi riksdagsledamöter och våra kolleger i Folketinget måste lösa, till exempel valutafrågan. Det är ett av de största problemen.
Jag tror att en gemensam valuta skulle lösa en del problem. Sedan finns det ytterligare kommunikationsfrågor. Språkförståelsen är fortfarande ett stort problem. Vi måste ha bättre danskundervisning i framför allt de skånska skolorna. Jag tror inte att det är så relevant i Haparanda, men där får de gärna lära sig finska. I skånska skolor borde vi ha bättre danskundervisning och gärna svenskundervisning på den danska sidan.
Målet måste vara att det ska vara lika enkelt att bo och leva på olika sidor om Öresund som inom Sverige eller inom Danmark.
Johan Linander (C):
Justitieminister Beatrice Ask och Vänsterpartiets Lena Olsson säger mycket bra saker så klart, men en sak som jag saknar i den här diskussionen är att det finns så stora skillnader mellan polismyndigheterna i Sverige.
Där ser jag ett stort problem och kanske också svaret på varför så få våldtäkter leder till åtal och fällande dom. Det är helt klart ett problem att vi inte når längre i den här typen av brottslighet.
När man tittar lite närmare på hur förundersökningarna går till och var de leder till åtal och till fällande dom ser man att vissa polismyndigheter klarar det arbetet mycket bättre än andra. Då måste man ställa sig frågan: Varför är det så? Varför kan man i vissa polismyndigheter ha dubbelt så stor andel som i andra?
Inom svensk polis måste man se: Hur kan vi lära mellan de olika myndigheterna? I förlängningen är frågan: Ska vi ha olika länsmyndigheter som styr sin polisverksamhet på ganska olika sätt, eller ska vi ha en nationell polismyndighet som kan styra upp arbetet så att man arbetar på samma sätt och når lika goda resultat överallt?
Johan Linander (C):
Det finns givetvis mycket man kan säga i den här frågan, en väldigt allvarlig fråga, om hur vi kan få fler våldtäktsanmälningar ordentligt utredda så att de leder till åtal och i slutändan fällande dom. Siffrorna är för dåliga som det är i dag. Ett av två bra steg som redan har tagits, som justitieministern också varit inne på, är den nationella handlingsplanen som vi här i riksdagen har antagit.
Det är ett historiskt dokument genom att vi har samlat ett stort antal åtgärder i en handlingsplan. Tack vare handlingsplanen vet vi att inte minst utbildningsinsatser har satts i gång och fungerat väldigt bra. Vi har också tillsatt en utredning som ser över den nya sexualbrottslagstiftningen, som ändå är från förra mandatperioden, för att se hur den har fungerat och vad som ytterligare behöver förändras. Så det sker mycket som är bra.
Från Centerpartiets sida skulle jag bara vilja avsluta med att vi vill se ytterligare förändringar av sexualbrottslagstiftningen. Även om det är en ny sak i den här debatten tror jag att diskussionen om samtycke i sexualbrottslagstiftningen är viktig för hela samhällets syn på den här typen av brottslighet.
Vi menar från Centerpartiets sida att det ska finnas ett samtyckeskrav i sexualbrottslagstiftningen, vilket det i dag inte gör. Det ser vi som en stor brist. Det sker mycket som är bra, men vi behöver bli ännu mycket bättre, för resultatet är absolut inte tillräckligt bra som det ser ut i dag.
Johan Linander (C):
Det finns mycket att säga om situationen i Malmö. Malmö är en stad som under de senaste 10-15 åren har genomgått en stor förvandling, mycket till det bättre. Tidigare fanns det ett bra fotbollslag; nu är det en bra stad som helhet. Nu fick jag det sagt.
Hatbrotten är dock ett problem som har vuxit; det ska man inte förneka. Antalet hatbrott har ökat de senaste åren.
Det var ju så olyckligt att när Skånska Dagbladet intervjuade kommunstyrelsens ordförande Ilmar Reepalu om dessa frågor hade han ingen vetskap om att hatbrotten hade ökat, och kommunen hade då inte heller gjort något för att ta tag i problemet. En tid därefter tog Mona Sahlin Ilmar Reepalu i örat och krävde att han skulle inleda en dialog med judiska församlingen i Malmö.
Så skedde, och kommunen kom i gång med en del bra saker. Det var dock sent och efter press. Det stämmer att det inte finns någon hatbrottsenhet i Malmö. Socialdemokraterna och Maryam Yazdanfar tycker att regering eller riksdag ska se till att det blir en hatbrottsenhet i Malmö eller i Skåne län.
Det finns en hatbrottsenhet i Stockholms län, men det är inte regering eller riksdag som har beslutat att en sådan ska finnas. Det är Polismyndigheten i Stockholms län som har beslutat att man vill ha det. Det är så det fungerar med våra självständiga myndigheter. Att det inte finns någon hatbrottsmyndighet i Malmö eller i Skåne län betyder inte att polisen inte jobbar med dessa frågor aktivt i alla fall.
Man har bara inte valt att organisera det i en speciell enhet. Polisen i Malmö får oförtjänt kritik när det hävdas att man inte gör något bara för att det inte finns någon speciell hatbrottsenhet. I morse letade jag efter statistik på Brås hemsida.
Jag hittade inte beteckningen "hatbrott", men jag tittade på "hets mot folkgrupp" och "hot-, kränknings- och frihetsbrott". Även om det har ökat i Malmö får man inte glömma att det fortfarande begås fler brott av denna typ i Stockholms län, också om man slår ut det per 100 000 invånare.
Även om det har försämrats i Malmö, och det ska tas på fullaste allvar, ska inte Malmö målas upp som staden med de största problemen. Brottslighet av denna typ är fortfarande större i Stockholm.
Johan Linander (C):
Även om vi kommer lite vid sidan av debatten, som vi ofta gör i interpellationsdebatterna, måste jag kommentera Maryam Yazdanfars syn på politiken och att man centralt ska styra var olika enheter ska finnas och hur myndigheter ska organiseras.
För en socialdemokrat kanske det är naturligt att sitta i Stockholm och styra hur det ska se ut ute i landet, men för en centerpartist och federalist är det ett främmande sätt. Även om jag är skåning vill jag inte sitta i riksdagen i Stockholm och i detalj styra hur det ska fungera i Skåne. Det tror jag faktiskt att de regionala politikerna i Skåne klarar bäst.
Länspolismyndigheten i Skåne har ju en styrelse där det också sitter socialdemokrater och centerpartister. Där kan man givetvis ta upp den här frågan till diskussion. Jag tror inte att länspolismästare Eva Årestad Radner är motståndare till en sådan diskussion.
Socialdemokraterna kanske redan har diskuterat det från sin centrala position här i Stockholm med de lokala Socialdemokraterna i Skåne. Det är viktigt att diskutera hur man ska organisera sig, men det är tveksamt om man ska sitta i Stockholm och i detalj bestämma hur det ska se ut runt om i landet.
Då kan man ju fråga om vi ska fatta beslut om att det ska finnas en hatbrottsenhet i Göteborg också. Ska det då inte finnas en i Örebro län och kanske i Värmland? Var ska det inte finnas? Vi lägger ned den diskussionen.
Johan Linander (C):
I den förra interpellationsdebatten om en hatbrottsenhet till Malmö tyckte ju socialdemokraten Maryam Yazdanfar att vi i Stockholm, riksdag och regering, ska besluta om polisorganisationen i Malmö. Den interpellationen byggde på ett brev som kommunstyrelsens ordförande i Malmö Ilmar Reepalu hade skrivit till Justitiedepartementet.
Man kan ju fundera över varför Ilmar Reepalu skrev till Justitiedepartementet i stället för att vända sig till polisledningen i samma stad som han själv befinner sig i. Det kanske berodde på okunskap. Den här interpellationen bygger också på ett brev från Ilmar Reepalu till Justitiedepartementet. Man kan inte se detta på något annat sätt än som ett försök att ta bort fokus från sina egna klavertramp och uttalanden i Malmö.
Man kan också konstatera att även det här brevet är felskickat. Varför skickar han det till Justitiedepartementet? För det är väl inte så att socialdemokraterna Ilmar Reepalu och Maryam Yazdanfar menar att riksdag och regering ska ge pengar till en enskild församling? Jag tror att det skulle bli väldigt märkligt.
Jag är fullt medveten om att det handlar om väldigt stora pengar som judiska församlingen i Malmö har tvingats lägga ut för sin säkerhet. Det är mycket beklagansvärt och mycket tråkigt att det över huvud taget ska behövas.
Självklart ska alla människor i det här landet få utöva sin religion på det sätt de vill utan att störas av andra människor som hatar och hotar dem för att de har en viss religion - eller väljer att inte utöva den på det sätt som andra tycker är rätt. Vad samhället ska bekosta är också en viktig diskussion.
Vad ska polisen göra, i det här fallet polisen i Malmö, och vad ska den enskilda församlingen göra? Det kan dock inte handla om några centrala ad hoc-beslut, som här efterfrågas: att riksdag eller regering skulle gå in och säga att just i det här fallet ska staten betala pengar till den här församlingen.
Det finns, vilket jag har god kännedom om, andra församlingar i landet, även inom andra trosinriktningar och religioner, som också lägger ut stora summor på att klara sin säkerhet, kanske med att ha väktare utanför sina lokaler vid vissa tillfällen. Detta måste alltså vara en bredare diskussion, och den diskussionen för jag gärna vidare.
Men det här brevet från Ilmar Reepalu till Justitiedepartementet och det som interpellationen bygger på, att vi skulle fatta centrala ad hoc-beslut från Stockholm, känns bara som försök att flytta fokus från den viktiga diskussion det egentligen handlar om: Hur kan man i Malmö göra så att alla människor känner sig trygga och kan utöva den religion de vill?
Johan Linander (C):
Låt mig ge ett väldigt kort svar till Maryam Yazdanfar beträffande civilanställda inom polisen i Sverige. Det finns i dag många fler civilanställda inom polisen än 2006 när Socialdemokraterna hade regeringsmakten. Om det nu är så illa som Maryam Yazdanfar säger kan man fråga sig hur illa det då inte var när Socialdemokraterna styrde landet.
I övrigt vill jag säga att jag uppskattar Maryam Yazdanfars stora engagemang i diskrimineringsfrågor, frågor om mänskliga rättigheter och så vidare. Det är när vi jobbar tillsammans över partigränserna och blockgränser som vi kan göra skillnad när det gäller dessa frågor. De får inte bli frågor där det politiska käbblet går före viljan att nå resultat.
Jag är en trist, vit, heterosexuell, snart medelålders man - jag vill inte gärna vara det, men är väl tyvärr snart där - som inte blir diskriminerad, det kan jag ärligt säga.
Jag kan kanske inte känna så som Maryam Yazdanfar beskriver, men jag tror att vi alla behövs i arbetet för att hindra hatet, hindra hotet, hindra diskrimineringen och för att se till att alla som lever i Sverige, och också i övriga världen, kan leva på det sätt man själv vill, där den personliga friheten att utforma sitt liv måste vara det viktigaste och där mänskliga rättigheter står över alltsammans.
Johan Linander (C):
Jag håller med Göran Persson i Simrishamn om att det absolut är önskvärt att en polishelikopter finns placerad i Skåne. Men samtidigt ska ett sådant beslut, precis som justitieministern här svarat, inte fattas av politiker.
Vi kan inte här i riksdagen peka ut precis i vilka städer en helikopter ska vara placerad. Polishelikoptrarna är en del av polisens verksamhet. Dessutom gäller det hur man ska agera i akuta situationer. Om en helikopter eller någonting annat behövs måste Rikspolisstyrelsen kunna avgöra. Det är de som ska fatta beslut om sådant.
Men givetvis kan vi förtroendevalda tycka att det vore önskvärt att ha en polishelikopter placerad i Skåne. Det är också bra att Göran Persson i Simrishamn tar upp frågan om en samordning med Danmark. Vi i justitieutskottet vet att Socialdemokraterna vid skilda tillfällen har ställt sig negativa till ett samarbete med polis i andra länder och till polisens möjligheter att vid behov verka i andra länder.
Som det är i dag kan svensk polis - som till exempel under fotbolls-VM i Tyskland - hjälpa till och agera i ett annat land. Däremot kan vi inte på samma sätt ta hjälp av andra länders polis, även om det skulle behövas. Senare kommer nya förslag i sammanhanget att behandlas.
Som skåning tror jag inte att vare sig jag eller någon annan hemmavid har något större problem med att säga att Sverige och Danmark gemensamt skulle kunna ha en helikopter, även om det kanske skulle betyda att det är en dansk pilot som flyger polishelikoptern in i Skåne. Över huvud taget finns det mycket att utveckla inom det nordiska polissamarbetet.
En del kunde, tycker jag, vara att ha en gemensam skånsk-dansk polishelikopter.
Johan Linander (C):
Det är bra att Göran Persson i Simrishamn tog upp den här diskussionen. Vi kommer säkert att fortsätta att föra den när vi får besked om vad Rikspolisstyrelsen kommer fram till. När det gäller placeringen av helikoptern kan man kanske tänka sig en gemensam dansk-skånsk helikopter. Det finns säkert intresse av att ha den placerad även på den danska sidan.
Fördelen med Skåne är att vi har stora ytor där det skulle vara möjligt att placera en helikopter. Vi vet att det varit ganska svårt att hitta en lämplig plats i Stockholmsregionen. Ute på Värmdölandet har det blivit en hel del protester.
I Skåne har vi till exempel Revingefältet, en mycket stor yta som jag kan tänka mig skulle fungera. Jag är dock ingen expert på det. Vi ser fram emot beskedet från Rikspolisstyrelsen, och givetvis hoppas vi att det kan resultera i att vi får tillbaka polishelikoptern till Skåne.
Johan Linander (C):
Jag vill börja med att säga att det är oerhört viktigt att vi har en poliskår som speglar den etniska mångfalden i vårt land. Det handlar om både språkkunskaper och kunskaper om kulturella skillnader. Samtidigt måste man säga att varken språk eller kultur någonsin får vara en ursäkt för att inte följa de lagar som vi har gemensamt i vårt land.
Det får inte ha någon som helst betydelse för hur personer som överträder lagarna ska lagföras. Ändå är det viktigt med kunskaper i språk för att kunna kommunicera om kulturella skillnader och hur det är att växa upp i framför allt en del av de förorter där särskilt ungdomsbrottsligheten är förskräckande hög.
De här kunskaperna behövs för att kunna kommunicera och bemöta ungdomar och få den kontakt som behövs. Vi vet att en förutsättning för gott polisarbete är att man har nära kontakt med medborgarna. Polisen är ofta helt beroende av att få information från medborgarna.
Finns det ett misstroende för polisen, så att man inte litar på polisen och inte vill delge vad man vet, kommer också polisarbetet att bli mycket svårare när man ska utreda de brott som begåtts och senare lagföra dem som begått brotten. Språkkunskaper och kunskaper om kulturella skillnader är viktigt.
Därför behöver vi en poliskår som speglar den etniska mångfalden i Sverige. Vi i Centerpartiet ser gärna att polisutbildningen blir en högskoleutbildning.
Det viktigaste är att det blir ett nära samarbete med andra universitet och högskolor och att det skapas förutsättningar för forskning kring polisarbetet, så att poliser själva kan välja att efter sin utbildning eller efter att ha arbetat inom yrket forska vidare, så att vi kan utveckla polisens metoder och verksamhetsstöd.
Förra veckan besökte jag polisstudenter i Umeå och satt ned och samtalade med representanter från deras studentförening. De var tydliga med att de tycker att de får en bra utbildning. I Umeå finns också ett nära samarbete med universitetet. Samtidigt ställer de sig bakom de förslag som Anders Danielsson har lagt fram i sitt slutbetänkande om den framtida polisutbildningen.
Allt i Danielssons utredningsförslag är inte lika lätt att genomföra. Det finns väldigt mycket som vi behöver gå vidare med och som vi i Centerpartiet tycker är värt att förändra. Det gäller framför allt att det ska bli en högskoleutbildning som möjliggör forskning och polisyrket och polisverksamheten.
Johan Linander (C):
Jag har ytterligare några frågor om polisutbildningen som jag inte hann med i mitt första inlägg. Det gäller frågan om en fjärde polishögskola och om den i så fall skulle föreläggas i Skåne. För några år sedan diskuterade vi högst seriöst frågan om en fjärde polishögskola. Det var i samband med att antalet utbildningsplatser behövde ökas.
Alliansen gick 2006 till val på att öka antalet poliser i landet från ca 17 000 till minst 20 000 poliser, och vi vann som bekant valet. Då fanns det anledning att snabbt utöka polisutbildningen för att vi skulle kunna uppfylla detta mål. Det har vi nu gjort. När snart den senaste kullen polisstuderande går ut kommer vi att uppnå mer än 20 000 poliser i landet, och det är vi väldigt glada för.
Samtidigt har vi nu varit tvungna att dra ned på antalet utbildningsplatser. Annars hade ökningen av antal poliser fortsatt i samma takt. Inte ens vi i Alliansen har satt upp som mål, i varje fall inte ännu, att vi ska ha 22 000, 23 000 eller 25 000 poliser i landet. Det får vi se. Det finns ingenting som säger att ett visst antal är det ultimata.
Det handlar minst lika mycket om hur vi organiserar oss och hur polisen kan arbeta gemensamt när det gäller vad som bestämmer hur många poliser vi behöver i landet. Då löstes problemet med att de befintliga utbildningarna i Växjö, Umeå och Sörentorp i Solna fick fler platser. Det blev aldrig någon fjärde polishögskola. Nu är väl frågan lite mindre aktuell eftersom vi inte behöver lika många platser.
Samtidigt kan man se av den utredning som Anders Danielsson har genomfört att det öppnas upp för fler högskoleorter att starta polisutbildningar. Till sist: Jag är positiv till ett samarbete mellan Danmark och Skåne även på det här fältet, inom polisutbildningen.
Johan Linander (C):
Först och främst måste det sägas att det är en skam att vi över huvud taget ska behöva ha en debatt här i kammaren om dödligt våld mot kvinnor och mäns våld mot kvinnor. Tyvärr finns det fega och svaga män som tror att de har rätt att misshandla, kränka, våldta och kanske döda sin fru, sambo, före detta fru eller sambo. Det är så det ut.
Precis om Maryam Yazdanfar säger är det i genomsnitt 17 kvinnor per år som mördas på det här sättet. Vilket mål ska vi då ha? Vad är lagom? Ska vi vara nöjda om det är tio kvinnor per år som mördas, eller fem kvinnor per år? Det enda rimliga mål vi kan ha är att noll kvinnor ska mördas varje år av sina män.
Det ska vara en nolltolerans. Något annat mål kan vi inte ha. Hur ska vi då nå dit? Det är bra med en haverikommission eller om vi ska kalla det dödsfallsutredning. Det behövs. Man måste lära av de misstag som kan ha skett i de kontakter som har varit mellan kvinnan och socialtjänsten eller polisen.
Och det gäller även mannen för den delen. Men det måste vara ännu viktigare vad vi gör i förväg innan det har gått så här långt. Vad skulle ha gjorts innan kvinnan blev dödad? Det förslag som Stalkningsutredningen har kommit med är bra och angeläget att få på plats.
Det handlar om elektronisk övervakning av besökförbud. När en man har hotat, kränkt och kanske misshandlat sin fru eller sambo och hon har haft mod att anmäla honom blir det ofta ett besöksförbud. Mannen får inte komma i närheten av kvinnan, deras gemensamma hem eller en annan plats där kvinnan befinner sig.
Tyvärr vet vi att oerhört många av de här besöksförbuden överträds och att ingenting mer händer. I just de fallen skulle det behövas elektronisk övervakning av besöksförbudet, det vill säga att mannen får en fotboja som registrerar var han rör sig. Kommer han in på det område där han inte får vara slår fotbojan larm direkt till polisen. Kvinnan får också veta att någonting är på gång.
Jag tror att det skulle kunna hjälpa. Det är tragiskt att det ska behövas, men jag tror att det skulle kunna rädda livet på en del av de här kvinnorna. Man pratar om dödsfallsutredningar, mäns våld mot kvinnor och män som mördar sina kvinnor, och det är bra. Men samtidigt måste jag säga att jag gärna vill se samma rutiner även vid andra mord av den här typen, relationsmord eller vad vi ska kalla dem.
Det kan handla om en bror som dödar sina syskon eller sin styvfar, en kvinna som dödar sina barn eller en man som dödar sina föräldrar. Även i de fallen behöver vi ta reda på varför det gick som det gick, vilka kontakter som tidigare varit och vad vi kan lära oss av det så att inte samma eventuella misstag begås igen. Det behövs dödsfallsutredningar.
Jag tycker att de ska gälla alla former av relationsmord.
Johan Linander (C):
Jag börjar med att svara Maryam Yazdanfar att jag inte gjorde någon jämförelse mellan olika typer av relationsmord, alltså om en man har mördat sin fru eller om en bror har mördat sina syskon. Vad som dock är gemensamt är att i de här fallen har det ofta funnits kontakter med socialtjänst och polis tidigare.
Vad jag ville ha sagt med jämförelsen är att om det har begåtts misstag måste man lära av dem oavsett om det är en man som har mördat sin fru eller en son som har mördat sina föräldrar. Maryam Yazdanfar ifrågasätter varför saker och ting tar tid. Jag kan säga att jag ställde precis samma fråga till dåvarande justitieminister Thomas Bodström under förra mandatperioden.
I opposition är man väl mer otålig än vad vi inser att vi kan vara när vi sitter i majoritet, även om jag också kan vara otålig och tycker att saker tar för lång tid ibland. Men så är det med vårt svenska utredningsväsen.
När det tog sex sju år innan vi hade en ny sexualbrottslagstiftning på plats från att utredningen påbörjades ifrågasatte jag verkligen varför Thomas Bodström, den dåvarande justitieministern, tog så lång tid på sig. Vård och hjälp togs upp här.
Det finns tyvärr de som argumenterar mot att de män som slår och som inte kan hantera sina aggressioner och använder våld som kommunikationsmedel ska få stöd och hjälp. Tyvärr finns det de som argumenterar mot det stödet och den hjälpen och vården. Jag menar precis tvärtom att vi också måste satsa på att vårda och få de här männen att förändra sitt sätt att bete sig.
Annars blir det, precis som Maryam Yazdanfar säger, så att de kommer ut från fängelset och begår samma brott igen. Och då är det ytterligare en kvinna som får lida. Alltså behövs stöd och hjälp åt de männen och så klart också åt kvinnorna som är utsatta.