KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Lindholm (MP):
Jag vill börja med att tacka ministern för att han avstod från att ställa frågor till interpellanten i sitt inlägg här. Det var jättebra. Jag skulle önska att vi fick se mer av det från ministrarna när de är här i riksdagen. Jag hoppas att vi får se en fortsättning från Mats Odells sida när det gäller det.
Gunnar Andrén talade om att detta skulle vara en debatt där oppositionens företrädare vill ösa ur statens stora kassakista. Den här debatten handlar faktiskt om relationerna mellan de olika boendeformerna och om rättvisa. Huruvida nettot av det är positivt eller negativt för statskassan har hittills inte berörts i denna debatt. Jag har åtminstone inte hört detta beröras över huvud taget annat än från Gunnar Andrén som gör sina tolkningar.
ROT-avdraget är ett mycket bra exempel på en orättvis fördelning mellan olika boendeformer. Jag tycker inte att det på något som helst sätt ligger utanför denna debatt. Det är tvärtom så att det för att belysa relationen mellan olika boendeformer behövs många olika exempel på de olikheter och orättvisor som finns mellan de olika upplåtelseformerna.
Jag skulle önska att ministern kommenterade några sådana olika orättvisor, till exempel ROT-avdraget och hur det kan tänkas förändras och utformas nu när kritiken har kommit från väldigt många olika håll.
Jag skulle också önska att ministern innan denna debatt är slut skulle kunna säga åtminstone något om en tidtabell för de förslag som jag ändå vet behandlas både i Justitiedepartementet och i Finansdepartementet när det gäller allmännyttans framtid, både vad gäller juridiska former för dess existens och hyressättningsregler och hur det kommer att hanteras.
Jag förväntar mig inte några svar angående resultaten, men jag skulle vilja veta vilken tidtabell ni har.
Jan Lindholm (MP):
Min fråga handlar ju inte om försiktighetsprincipen. Ministern gör som ministern alltid gör när det gäller frågor. Jag undrar om det ligger inom konstitutionens möjlighet ett bete sig på det sättet, att inte besvara frågorna. Försiktighetsprincipen handlar ju om möjligheten att fastställa risker där de ännu inte är säkra. Det är när det gäller möjliga risker som försiktighetsprincipen är intressant.
Ministern vidhåller att regeringen har gjort vad man kan. Jag har här ett brev från Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap. Tycker ministern att de har gjort rätt? Har de tillämpat EG-rätten på ett korrekt sätt när de skriver: I arbetsgruppens uppdrag ingår inte att utvärdera risker som föreligger under Icnirps gränsvärde? Vad är det?
Jo, gränsvärdet är det värde där man vet att det föreligger risker. Det är alltså ointressant ur ett försiktighetsperspektiv att undersöka när man redan vet att riskerna finns. Försiktighetsperspektivet gäller när vi inte vet det. Det är alltså osäkerheten i kunskapsläget som vi är ute efter.
När domstolarna ska göra bedömningar får de alltså ingen information om huruvida den kunskap de får är säkerställd eller inte. Det är ungefär som om man i informationen om ett skjutvapen säger att det inte gör någon skada så länge man inte träffar. Domstolen undrar vilken skada det gör när man träffar.
Om man utsätts för en kemikalie på en arbetsplats är det ju inte så intressant för domstolen att få information om när det dödar eller när det ger en skada. Det intressanta för riskbedömningen är ju vilken skada det eventuellt gör vid en lägre exponering så att man kan bedöma den som vill ha ett skadestånd för att han har blivit utsatt för den här kemikalien - utan att ha dött. Det är ju en annan fråga.
Det är därför det är så viktigt att titta på när det ligger under de fastställda gränsvärden där kunskapen är säker. Det är det som frågan handlar om. Jag förstår att ministern inte kan känna till alla frågor. Jag vet att det inte är ministern som skriver svaren. Det som gör mig orolig är att departementet inte verkar förstå frågan över huvud taget. Det gör mig verkligen orolig.
Det här är en rättssäkerhetsfråga och något som efterfrågas av rättssystemet: Hur ska vi vara säkra på att den information vi får går att bedöma? Om man ska kunna bedöma det är det viktigt, som man har slagit fast i EG, att forskningens minoritetsaspekter får komma till tals. Det får de inte när till exempel Fas eller Strålskyddsmyndigheten gör en utvärdering.
Det här handlar alltså inte om huruvida jag är nöjd med de slutsatser man kommer fram till. Det handlar om att jag skulle vilja att vi i Sverige tillämpar den lagstiftning som gäller. Ministern hänvisar till Tillsyns- och föreskriftsrådet. Kan ministern tala om, så att mina jurister kan undersöka och kontrollera det, var riskhanteringsdirektiven finns? Det vore intressant att veta.
Enligt mina uppgifter har regeringen inte informerat svenska myndigheter om detta EG-beslut.
Jan Lindholm (MP):
Först vill jag tacka talmannen för informationen. Då ska jag inte fortsätta att klaga på att ministrarna inte svarar på mina frågor. De får prata om vad de vill när de är här. Jag hävdar fortfarande att ministern inte besvarat min fråga, men det är uppenbarligen inte någon mening med att föra en sådan diskussion.
Ministern ska inte uttala sig om en enskild arbetsgrupp, men jag kan väl i alla fall få fråga om ministerns uppfattning när det gäller en statlig myndighet - Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap - som i ett brev till en person som är intresserad av den här frågan svarar att det i arbetsgruppens uppdrag inte ingår att utvärdera om risker föreligger under gränsvärdet. Vad tycker ministern om försiktighetsprincipen om det är förutsättningen i en domstol att man inte får information om vilka risker som föreligger under gränsvärdet?
Vad är försiktighetsprincipen till för? De jurister som jag har pratat med säger att försiktighetsprincipen är till för att försöka bena ut den situation där man inte vet. Under gränsvärdet råder det en vetenskaplig osäkerhet.
Om då det material som myndigheten tar fram inte ens ska beakta problematiken under gränsvärdet, hur ska det då kunna fungera? Tycker inte ministern ändå, om han inte ska uttala sig om ett enskilt fall, att det är märkligt att en myndighet kan ge ett uppdrag om att man inte ska utvärdera risksituationen under ett gränsvärde? Är det inte märkligt? Kan jag inte få höra någon synpunkt ens om den lilla detaljen?
Jan Lindholm (MP):
När nu Klimat- och sårbarhetsutredningen och de riskerna debatteras vill jag passa på att fråga Andreas Carlgren, vår miljöminister som representerar Centerpartiet som ju har ändrat uppfattning när det gäller kärnkraften, om säkerhetsfrågor rörande vår energiförsörjning. Tidsperspektivet är viktigt i klimat- och sårbarhetsfrågor.
Tidsperspektivet för kärnkraften är långt. Enligt de uppgifter jag har skulle en ny reaktor kunna börja producera el tidigast 2029. Vi brukar säga att i 60, 70, 80 år eller så ska väl en sådan reaktor kunna producera. Det betyder att vi då är framme vid ungefär år 2100 när det gäller en sådan här anläggning.
I Klimat- och sårbarhetsutredningens betänkande står det en hel del om situationen för våra kärnkraftverk. Till exempel berättar man att när vi får mindre snö och mer regn i våra fjäll kommer temperaturen på det vatten som rinner ned i Östersjön att vara högre än den är i dag. Det gör att vi snabbare får sommartemperatur i Östersjön och till och med en högre sluttemperatur i slutet av sommaren än vi nu har.
Kärnreaktorerna i Sverige är beroende av havsvatten för kylning. Man pumpar väldigt mycket vatten genom våra kärnreaktorer för att hålla dem kalla och ha driftssäkerhet. Enligt Klimat- och sårbarhetsutredningen kommer man att behöva använda ytterligare 5 procent av den energi som produceras i en kärnreaktor för att pumpa den mermängd vatten som behövs.
Det här står i Klimat- och sårbarhetsutredningens betänkande. Den utredningen är i dag gammal. Samtidigt vet vi att den här processen går fortare. Därför kan man undra hur ni funderar på detta med säkerhet när temperaturen ökar och vi har ett teknikval som är beroende av vatten med en viss temperatur.
Jag vet att i slutet av sommaren är marginalen ibland under 1 grad - 0,8 grader kan det vara - med den pumpkapacitet man i dag har för att man helt enkelt måste stänga på grund av att det inte går att kyla med den pumpkapacitet som i dag finns.
Det här är intressant i kärnkraftsfrågan i sig men också i ett sårbarhetsperspektiv och ett rättssäkerhetsperspektiv för den som vill ha reda på hur stora riskerna är i det här sammanhanget.
Det skulle, herr talman, vara intressant att få höra hur man i Centerpartiet har resonerat om informationen i Klimat- och sårbarhetsutredningen och om det faktum att underlaget hela tiden bör uppdateras med den nya information som vi får om att den här processen nu går snabbare. Ibland pratar man om havsnivåns höjning och om säkerheten i ett slutförvar och sådana saker, så det finns många andra aspekter i sammanhanget.
Men jag har mest fastnat för det faktum att det behövs en viss temperatur på kylvattnet för att det med den el som produceras i reaktorn ska gå att kyla ned denna. 5 procents ytterligare energiförbrukning för att klara pumpningen är ganska väsentligt för det slutgiltiga ekonomiska resultatet i sammanhanget. Min fråga blir därför hur ministern ser på den här delen av informationen i Klimat- och sårbarhetsutredningen.
Jan Lindholm (MP):
Jag ber om ursäkt om jag förde in ett vidare perspektiv än själva frågeställningen, men jag utgick från ministerns svar. Där står det: "Det ska inte råda något tvivel om att kommunerna har ett avgörande ansvar när det gäller bebyggelsens lokalisering och att man ska ta hänsyn till de olika riskerna." Då tänkte jag att vi har riksintressen där det faktiskt inte är kommunen som fattar beslut. Det står vidare: "Kommunen kan drabbas av skadestånd om den brister i sin myndighetsutövning."
Vid installationer som har riksintresse, till exempel kärnkraftverk, ligger besluten på statlig nivå. Jag tycker att det ändå ligger inom ramen för ministerns svar att ställa följdfrågor med anledning av den information som ges. Jag noterade att ministern tycker att riskerna med anledning av klimatförändringarna är en icke-fråga.
Det är märkligt att komma från en minister som i andra sammanhang anser sig vara den som för klimatkampen på frontlinjen. Ministern säger också i sin kommentar att vi kommer att vara de med de minsta problemen. Jag tycker inte att det är ett argument i det här sammanhanget. Var någonstans de minsta problemen kommer att ligga och på vilken nivå beror på var vi i slutändan hamnar.
Har vi klarat tvågradersmålet eller inte? Gör vi inte det vet vi väldigt lite egentligen om vad som kommer att hända. Jag skulle gärna se att ministern lade mer krut på att uppdatera den information som finns i Klimat- och sårbarhetsutredningen kontinuerligt så att vi hela tiden får den i den takt det är möjligt. Jag vet att det tar tid att samla ihop information.
Vår energiförsörjning är väldigt viktig, det är inte någon icke-fråga. Då är det väsentligt huruvida våra kärnkraftverk kan fungera eller inte, om vi nu har en regering som vill att de ska finnas kvar.
Jan Lindholm (MP):
Jag har en kort fråga: Ser Eva Bengtson Skogsberg några nackdelar med den lagstiftning som införts i Norge? Vi har här hört att Eva Bengtson Skogsberg ser ett problem i att det än så länge är för få kvinnor i styrelserna - sådant kan ju ta tid. Men vilka nackdelar ser man?
Jag saknar nämligen argument för att inte säga ja till en lagstiftning om könskvotering i bolagsstyrelser. Jag hör inte vad det är som är problemet. Det skulle jag vilja veta.
Jan Lindholm (MP):
Utifrån tidigare replikskifte här förstår jag att det från majoritetens sida inte längre är något problem med det som tidigare varit ett argument - jag har flera gånger tidigare hört det - nämligen med inskränkandet av äganderätten.
För att det ska bli klart och tydligt undrar jag: Är det nu återstående problemet med lagstiftning om könskvotering i bolagsstyrelser att de kvinnor som kommit in på så sätt skulle känna sig inkvoterade, att de skulle känna att de inte fått uppdraget på egna meriter? Är det alltså det återstående problemet för oss att tackla?
Jan Lindholm (MP):
Jan Ertsborn inledde med exemplet sågverk. Jag vet inte riktigt vad det fyller för funktion annat än att det möjligen är ett sätt att försöka påstå att oppositionen har en uppfattning som oppositionen inte har. Jag tycker inte att det hörde hemma i sammanhanget. Jag kan inte se att oppositionen på något sätt skulle inskränka den här mannens rätt att bestämma över vem av barnen som ska ärva.
Det finns regler för arv och ett regelverk som styr det hela. Jag vill passa på att ställa en fråga till Jan Ertsborn. Om nu Jan Ertsborn inte är rädd att prata om ägandets makt över företaget skulle det vara intressant att höra hur Jan Ertsborn ser på de övriga punkterna i aktiebolagslagen.
Det finns redan i dag ett ganska stort antal inskränkningar i äganderätten när det gäller att utse bolagsstyrelsepersoner. Jag förstår inte varför den här dimensionen, att man skulle lägga in ett krav på en jämställd representation i bolagsstyrelser, skulle vara av någon allvarligare art när det gäller ägandefriheten jämfört med övriga inskränkningar.
Jag är väldigt intresserad av att höra hur det är i Folkpartiet. Jag har haft en relation till Folkpartiet en gång i tiden och känner många folkpartister. Jag är förvånad över att den här frågan inte är viktig, att Folkpartiet inte är det parti som driver på att vi ska ha en jämställd könsfördelning i bolagsstyrelserna. Det är min bild av det gamla Folkparti som jag kände en gång i tiden.
Har ni någon debatt i Folkpartiet i den här frågan? Eller låter ni det här vara en ren fråga för marknaden?
Jan Lindholm (MP):
Jag begärde replik på grund av att Lennart Pettersson började med att påstå att vi från oppositionen anser att de personer som arbetar i privata företag inte skulle kunna göra ett lika bra jobb som de som jobbar i offentlig tjänst. För mig är det en helt främmande tanke att man skulle kunna se någonting sådant.
Jag kan inte se att vi någonstans har uttryckt en sådan uppfattning. Självklart kan en person som arbetar i ett privat företag göra en minst lika bra insats. Det handlar ju om personer. Självklart kan också en offentligt organiserad verksamhet vara lika effektiv som en privat. Det handlar, som Lennart Pettersson sade, om att ha en bra organisation.
Orsakerna till att vissa saker inte lämpar sig att privatisera kan vara olika. Jag ser i detta fall långsiktighet, framförhållning och totalansvar som områden som riskeras om man gör upphandlingar av privata entreprenörer på olika sätt.
Därför menar jag att just en sådan verksamhet där säkerheten är så central finns det risk för att den eftersätts när en privat operatör har bara en viss framförhållning och en viss tid som man arbetar. Man har ett avtal som kanske gäller fyra år med en förlängning på kanske två år för att sköta en sak. Sedan ska detta upphandlas på nytt. Då finns det alltså risk att man inte gör de långsiktiga investeringar som behövs för att hålla hög kvalitet under hela perioden.
Vissa områden passar därför inte för konkurrensutsättning. Hade vi haft alternativet med en privat operatör som sköter det hela hade det naturligtvis varit lite mindre riskabelt än om det är många olika som konkurrerar med varandra.
Jan Lindholm (MP):
Jag blir lite ställd. Jag har väldigt svårt att förstå att Lennart Pettersson kan dra slutsatsen att innebörden är att man delar in personer i sämre eller bättre, att vissa är mindre värda och så vidare. Det finns faktiskt strukturfrågor som gör att olika verksamheter har olika förutsättningar. Lennart Pettersson tog Apoteket som ett exempel.
Men i det avseendet var riksdagen till och med tvungen att fatta beslut om att lagstifta om högre marginaler - detta för att det skulle gå att privatisera. Det är ett av de absolut sämsta exemplen på hur vi av just ideologiska skäl kastar bort skattepengar. Det fanns inga företagsekonomiska skäl alls, utan man höjde handelsmarginalen för apoteksvaror från 17 procent till 30 procent för att skapa ett utrymme för privatisering.
I den nu aktuella frågan har man valt att inte att tala om hur mycket dyrare det blir, utan det får flygresenärerna så småningom se på biljettpriset.
Det går väl inte att begära men jag skulle verkligen vilja att Lennart Pettersson tog tillbaka det han påstått om att vi i oppositionen ser anställda i privat tjänst som mindre värda än de som jobbar offentligt. Det är en fullständigt främmande uppfattning för oss, en fullständigt främmande syn på människor.
Jag är väldigt positivt inställd till att människor går mellan olika anställningsområden, att man går från det offentliga till privata jobb och så vidare. Nämnda koppling finns inte ens i min föreställningsvärld. Lennart Pettersson glömmer att det finns systemfrågor av det slag jag tagit upp och som inte kommenterats, till exempel säkerhetsfrågorna.
Där innebär konkurrensutsättning att vinstintresset kommer att stå i motsättning till investeringar som kan vara nödvändiga. Är det då en begränsad ansvarsperiod finns självklart risken - jag säger dock inte att det blir så - att vi får en konflikt mellan just säkerhet och konkurrens.
Jan Lindholm (MP):
Jag måste vända mig emot Yvonne Anderssons debatteknik. Jag har inte alls klagat på att det kommer ett förslag till en ny luftfartslag. Yvonne Andersson kan inte veta vilken process som hade varit under dessa fyra år om vi hade haft en annan regering.
Det kanske hade varit ett förslag till luftfartslag som hade granskats av Lagrådet utan att de hade behövt påpeka uppemot ett hundratal eller kanske fler tydliga brister.
Det jag vänder mig emot när det gäller tidsaspekten är att Lagrådet på 35 sidor i sitt yttrande lyfter fram ett stort antal allvarliga brister och påtalar att det kommer att bli tolkningssvårigheter vid tillämpning av lagen, medan regeringen påstår sig ha åtgärdat detta på mycket kort tid. Man har inte tillåtit Lagrådet att granska igen och se om det har uppstått nya konflikter.
Om de påpekanden som har funnits faktiskt är åtgärdade vet vi inte, och jag vänder mig också mot att vi i oppositionen får kort tid för ett mycket stort antal propositioner. Detta sker i kombination med att vi får ett lagförslag som inte är granskat och rättssäkert. Vi vet alltså inte om det kommer att fungera i praktiken. Det är det som är problemet.
Sedan tar Yvonne Andersson upp frågan om nykterhet. Det fanns lagstiftning om detta tidigare. Anti Avsan har mycket noga påpekat att det i huvudsak handlar om mindre justeringar även på detta område. Jag tycker inte om denna debatteknik. Försök lyssna på vad dem som Yvonne Andersson kritiserar faktiskt säger, och påstå inte någonting annat!
Jan Lindholm (MP):
Mitt anförande innehöll en redovisning av den kritik Lagrådet riktade mot regeringens lagrådsremiss. Det var en redovisning av Lagrådets kritik. Jag klagade inte, utan det var en redovisning.
När man får en sådan redovisning som politiker tycker man - oavsett vilket parti man tillhör, tror jag - att det vore väldigt skönt att få en garanti och en granskning av sakkunniga huruvida katalogen av problem är åtgärdad eller inte. Det är det jag har framfört. Jag har inte klagat på regeringens process.
Jag har redovisat vad Lagrådet anser om resultatet. Jag skulle gärna vilja ha regeringens försök till åtgärder granskade av någon som är sakkunnig. Det saknar jag som politiker. Jag är inte sakkunnig när det gäller luftfartslagen. Jag behöver det stödet att de lagförslag som kommer från regeringen granskas av sakkunniga så att jag kan känna mig trygg.
Det var det jag försökte beskriva. Om den processen hade varit av hög kvalitet hade jag kunnat ägna mig åt det politiska innehållet i förslaget. Men när man inte kan få den garantin på grund av den tidspress som regeringen lägger på arbetet är det svårt att blunda för det faktum att förslaget kanske inte fungerar.
Jan Lindholm (MP):
Jag var en av de folkbildare som från 1977 fram till folkomröstningen reste runt i landet bland annat med en utställning som hette Alternativ energi som vi ställde upp på nästan samtliga länsmuseer i landet och i många andra utställningslokaler på olika orter. Det bildades grupper nästan överallt där vi hade varit. Vi höll till i ungefär en månad på varje ställe.
På det sättet lade vi grunden till att man kunde genomföra en folkomröstning 1980 med en väldigt hög kunskapsnivå bland människor i hela landet. Det är väldigt länge sedan nu, och många som deltog i det arbetet och i folkomröstningen har hunnit lämna oss. Som jag sade i den tidigare debatten kan ett folkomröstningsresultat naturligtvis inte gälla för evigt.
Jag har förståelse för att det särskilt för alla dem som inte hade rösträtt för 30 år sedan kan kännas ganska frustrerande att deras avlidna förfäders åsikter ska styra deras framtid.
Men den uppfattningen, som jag då antar utgör en av grundpelarna för majoritetens förslag och inte minst en av förutsättningarna för majoritetens sätt att arbeta sig fram till förslaget, behöver ju inte betyda att man helt struntar i den demokratiska historien och struntar i att ta lärdom av det som varit. Samtliga tre linjer i folkomröstningen 1980 var nämligen avvecklingslinjer.
Det kanske några har glömt. Det fanns alltså inte då något förslag om en framtid med kärnkraft, utan samtliga tre alternativ var avvecklingsförslag, om än med olika väg och tidsperspektiv. Till och med på valsedeln för linje 1, som var det mest kärnkraftsvänliga alternativet, står det tydligt att kärnkraften ska avvecklas och att man ska minska oljeberoendet och utveckla alternativa energikällor.
Vi som var med då hade oljekrisen 1974 i närminnet, så när debattörer i den tidigare debatten påstod att detta med fossil energi skulle vara en ny fråga visar det bara på deras bristande minne, bristande kunskaper och en viss historielöshet. Jag är oroad över att regeringen inte vågar stå för sin politik.
Näringsministern har vid ett flertal tillfällen stått här i riksdagens talarstol och deklarerat att kärnkraften inte är en förnybar energikälla. I samma debatter har hon också slagit fast att det är det förnybara som är framtiden. Det har vi hört upprepas här i dag också.
Men vi har också hört miljöministern, som representerar samma regeringen, stå här i dag och beskriva kärnkraften som fossilfri och klimatsmart. Det är svårt att få en annan uppfattning än att regeringen försöker både gå kärnkraftsförespråkarna till mötes och lugna motståndarna med att indirekt antyda att det ändå inte kommer att bli någon ny kärnkraft.
Jan Lindholm (MP):
Eftersom Anti Avsan började sitt anförande med att prata om något faktafelsträsk som jag tydligen hade befunnit mig i är jag självfallet väldigt intresserad av att veta vad det skulle bestå av. Av Anti Avsans anförande uppfattade jag att det eventuellt skulle handla om någonting som har att göra med att jag skulle ha påstått att det verksamhetsansvariga företagets försäkringar skulle kunna gå till ägaren.
Något sådant har jag över huvud taget inte pratat om. Däremot konstaterade jag att enligt vad jag har läst i betänkandet fanns det ett faktafel i Anti Avsans anförande när han sade att man höjer från 6 till 15 miljarder. Man höjer från 3 till 12, och sedan ska konventionsstaterna själva stå för 3 till. Det är vad som står i betänkandet.
För att kunna ställa följdfrågor är jag väldigt intresserad av vad det är för någonting i mitt anförande som skulle vara någon form av faktafelsträsk.