Per Bolund (MP):
Jag måste säga att det blir lite märkligt att höra på Niklas Wykman, som ändå är företrädare för det parti som ledde Finansdepartementet under förra mandatperioden och förde dialogen med och förhandlingarna inom EU om just krishanteringsdirektivet och hur man ska hantera banker i kris. Vi ägnar oss nu med full kraft åt att minska riskerna för skattebetalarna och staten.
Hela regelverket går ut på att i största möjliga mån minska riskerna. Det låter som att den förra regeringen försökte minska riskerna, men vi vet att den i verkligheten försökte förhandla in just möjligheten för staten att gå in och ta över banker i kris. Det säger Niklas Wykman också. Det är väl uppenbart för alla bedömare att den som är beredd att gå in och ta över en bank också tar en risk.
Man tar ju över skulder och liknande för att just få det finansiella systemet att fungera. Vi ägnar oss som sagt väldigt mycket åt att försöka minska risken för att skattebetalarna ska gå in. Det är vårt huvudfokus.
Jag kan konstatera att det, genom att vi har infört direktivet och gjort Riksgäldskontoret till resolutionsmyndighet, är skuldnedskrivningar som är det huvudsakliga verktyget om ett kreditinstitut eller värdepappersbolag inte längre klarar sina verksamheter och är bärkraftigt. Det nya regelverket gör därför att finansmarknadens aktörer har all anledning att göra väldigt noggranna riskbedömningar när de gör sina placeringar.
På grund av hur den förra regeringen förde förhandlingarna kan dock även statliga stödåtgärder komma i fråga. Anledningen till det är ju att bland annat Sverige förhandlade till sig en viss flexibilitet i EU:s krishanteringsdirektiv. Det kan väl knappast komma som en överraskning för Niklas Wykman att den flexibiliteten finns, eftersom han är medlem i ett parti som ingick i den regering som faktiskt drev igenom detta.
Den överraskning och nästan indignation jag noterar hos Niklas Wykman känner jag alltså kanske inte är riktigt rätt placerad i det här fallet. Jag tycker att det väldigt bra att vi nu har ett krishanteringsdirektiv på plats och att vi har resolutionsprinciper för bankerna. Det gör att vi faktiskt tydligt kan föra över ansvaret och risken till dem som får bankernas vinster och i viss utsträckning är de som styr hur bankerna sköts.
Därför tycker jag att det är viktigt att se till att de måste ta ett stort ansvar. Hamnar en bank i kris är det framför allt aktieägarna som får täcka upp för de förluster som görs, och skuldnedskrivningar är ett verktyg. Det gör att det är först efter att många andra, stora steg har tagits som det över huvud taget är aktuellt att staten går in och gör insatser. Det tycker jag är en bra princip.
Man ska ha höga skyddsvallar, och man ska se till att de som tar riskerna och också gör förtjänsterna är de som får ta ansvaret för banken även när det går dåligt. Det är också viktigt att poängtera att Sverige självklart följer samma regelverk som resten av EU:s medlemsländer gör. Vi har inga speciella regler som gäller i Sverige, utan det är samma regler som gäller även i det här fallet. Därmed är Sveriges möjligheter att ge statligt stöd lika kringskurna av EU:s regelverk som alla andra medlemsstaters.
Det tycker jag också är en bra princip, eftersom finansverksamhet ofta är internationell och aktörer befinner sig på många olika marknader. Det är alltså bra att man har kommit överens om gemensamma regler inom EU. Niklas Wykman ställer frågan hur stor andel av de offentliga finanserna som utgör den implicita garantin.
Jag tror inte att det är meningsfullt att spekulera i det, utan det viktiga att konstatera är att det är skuldnedskrivningar som nu är det huvudsakliga verktyget om ett kreditinstitut eller värdepappersbolag inte längre är bärkraftigt. Det tycker jag är en sund princip. Det är det man som aktör på de finansiella marknaderna ska inrikta sig på.