KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Abrahamsson (M):
Jag har under debatten suttit och funderat på vad det är för slags demonstration Björn von Sydow har utsatt oss för. Vad är det han har velat demonstrera? Är det makt?
När man sitter i regeringsställning och representerar regeringen i riksdagen, har man då rätt att kräva att oppositionen inte ska fråga eller undra vad det är som ligger bakom beslut som vi förväntas rösta om och i bästa fall känna till och kunna stå bakom inför svenska folket?
Jag började med att konstatera att regeringen Löfven, MP-S-regeringen, har infört en ordning som innebär att man inte i budgetpropositionerna redovisar vilka effekter de politiska förslag man har kommer att leda till. Det gäller viktiga saker som antalet årsarbetskrafter, sysselsättning, arbetslöshet och bnp.
När vi får de förslagen hit till riksdagen behöver vi kunna räkna på, fundera på, granska och analysera dem. De siffrorna är borta nu. Vi har att stå till svars - inte först och främst inför oss själva här, men när vi kommer ut i valkretsar ska vi kunna förklara vilka beslut vi fattar.
Min fråga till Björn von Sydow blir därför: Är Socialdemokraterna och Miljöpartiet beredda att återgå till den ordning som gällde under alliansregeringen, där man redovisade de här siffrorna i budgeten? Det skulle jag vilja ha svar på.
Maria Abrahamsson (M):
Ja, det är klart; riksrevisorerna finns ju. Jag noterar också att Björn von Sydow inte har någon motvilja mot effektutvärdering och sådant. Det låter ju alldeles förträffligt. Däremot verkar regeringen Löfven ha en viss motvilja mot effektutvärdering, i vart fall när det gäller riksdagens möjlighet att värdera regeringens förslag.
Det är det som är det allvarliga, och det som jag är ute efter här är att få en bekräftelse på att det är så det ser ut. I det läget, ska vi som svenska folkets högsta politiska företrädare och lagstiftare finna oss i att regeringen inte tycker att vi ska veta det här? Ska vi besluta utifrån det vi kan sitta på vår kammare och själva komma på?
Riksdagen har ju en möjlighet att hjälpa oss via utredningstjänsten, men den skulle behöva förstärkas för att kompensera för den information vi inte längre får så att vi kan fatta de där bra besluten som väljarna förväntar sig av oss. Jag har inte så mycket mer att tillägga, utan det är det jag har att säga. Jag noterar som sagt Björn von Sydows svar.
Maria Abrahamsson (M):
Jag förstår att nästa gång jag träffar mina väljare, som då undrar vad vi grundade budgetbesluten i kammaren på, ska jag säga: Är det så att ni har frågor har vi ett finanspolitiskt råd ni kan fråga; ni kan kanske ringa dit. Vi har riksrevisorerna, som ni också kan ringa till. Sedan kan vi i utskotten pressa fram de där siffrorna som vi inte får i budgeten.
Så kan man ju hålla på, men allt vore mycket enklare om man från regeringens sida sa: Det var inte så bra att vi mörkade de här siffrorna eftersom de är så relevanta för riksdagens ställningstaganden. Kanske ska vi ändå återinföra dem. Det var det jag var ute efter. Jag ska fundera på hur jag tolkar Björn von Sydows svar här i dag. Jag får väl läsa protokollet och återkomma i frågan.
Maria Abrahamsson (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag uppfattar det som att statsrådet inte heller riktigt vet. Jag förstår det, för ingen vet - inte socialarbetare, inte RFSL, inte polisen, inte åklagare, inte advokater och inte Kriminalvården. Man vet inte. Utan den faktiska kunskapen om hur stort det hedersrelaterade problemet är, är det svårt att få bukt med det.
Jag tänker ändå att statsrådet har någon form av tanke om hur man kan synliggöra den hedersrelaterade brottsligheten i statistiken eller på annat sätt.
Maria Abrahamsson (M):
Jag har en fråga till kultur- och demokratiministern. Senast jag var på en frågestund var den 25 februari. Då frågade jag kultur- och demokratiministern om hennes engagemang och vad hon gjorde för att komma till rätta med hoten och trakasserierna mot kristna flyktingar på svenska asylboenden. Jag fick ett väldigt engagerat svar, verkligen.
Jag förstod att demokratiministern och jag var i princip överens om att här måste vi verkligen göra någonting. I sitt sista inlägg sa demokratiministern att regeringen arbetar med en handlingsplan. I den ingår bland annat såväl justitieministern som inrikesministern. Jag har bara en fråga: Hur går det med handlingsplanen?
Maria Abrahamsson (M):
Veronica Lindholm! Menar du att man inte ska ägna sig åt KU:s kontroll under sommaren? Det är ju då vi har tid att verkligen borra ned oss i alla felaktigheter som begås. Jag ska fatta mig kort eftersom KU24 gäller en regeringsskrivelse som föreslås läggas till handlingarna. Det känns odramatiskt, men det finns faktiskt en sak som jag tycker är värd särskild uppmärksamhet. Jag backar bandet till fjolårets administrativa granskning.
KU konstaterade då att andelen parlamentariska kommittéer av traditionellt snitt har minskat. Det har blivit jämförelsevis vanligare med särskilda utredare eller kommittéer som har någon form av parlamentariskt samråd kopplat till sig - nästan som en liten sidovagn, kan man säga.
Utskottet konstaterade att det finns olika förklaringar till den här utvecklingen, till exempel det parlamentariska läge som uppstår när en regering inte har egen majoritet i riksdagen. Då kan det vara bra för regeringen att på något sätt involvera oppositionspartierna utan att för den skull låta utredningen få formen av en fullskalig parlamentarisk kommitté.
Det finns andra godtagbara skäl att tillsätta expertutredningar, med eller utan parlamentariska inslag, men jag går inte närmare in på det här. De skälen kan man läsa mer om i utskottets ställningstaganden i fjolårets betänkande KU10.
Nej, herr talman, jag står här i talarstolen för att få fört till protokollet att KU välkomnar att regeringen har tagit till sig utskottets påpekanden vad gäller behovet av en översyn av kriterierna för redovisningen av det parlamentariska inslaget i kommittéväsendet.
Det låter stolpigt och är det också, men det är en viktig sak - inte minst med hänsyn till utredningsväsendets grundläggande värde i svensk förvaltningstradition och inte minst som konsumentupplysning till väljarna. Det måste gå att på ett enkelt sätt hitta information om att till exempel en parlamentarisk referensgrupp är knuten till en viss utredning och vilka som sitter i den gruppen.
I regeringens kommittéberättelse finns det nu uppgifter om dessa referensgrupper och annat parlamentariskt samråd, och det är som sagt något som utskottet verkligen välkomnar. För övrigt vill jag passa på att önska herr talmannen och alla oss andra en riktigt skön sommar.
Maria Abrahamsson (M):
Tack, statsrådet, för svaret som var föredömligt tydligt! Justitieministern anser inte att domstolarnas ställning över huvud taget behöver stärkas i något avseende. Statsrådet ser heller inget behov att ytterligare markera domstolarnas oberoende ställning i ljuset av 2011 år grundlagsreform.
I linje med detta ser statsrådet inget behov att se över Domstolsverkets ställning i förhållande till domstolarna - detta eftersom statsrådet inte har fått några indikationer på annat än att verksamheten fungerar väl. Statsrådet ser inga problem med att tillsynen över domstolarna utövas av JK, som är regeringens förlängda arm och husadvokat.
Statsrådet delar heller inte min uppfattning att det kan vara värt en del att även i statsbudgeten markera domstolarnas konstitutionella särställning, så att domstolarna inte sammanblandas med exempelvis Gentekniknämnden och andra myndigheter som är skyldiga att lojalt lyda regeringen. Domstolarna behöver inget ytterligare skydd mot politisk inblandning och dito påtryckningar. Allt är frid och fröjd, och det är bra som det är. Så här kan man sammanfatta justitieministerns svar.
Men det finns dock ett problem, herr talman: Alla delar inte justitieministerns uppfattning. Den delas exempelvis inte av landets främsta företrädare för domarkåren. Ordförandena i Högsta domstolen och Högsta förvaltningsdomstolen, presidenten i Svea hovrätt och lagmannen i Stockholms tingsrätt har begärt att Domstolsverkets ställning i förhållande till domstolarna ska ses över. Och varför det?
Jo, för att regeringens myndighet Domstolsverket har stor makt över domstolarna. Det är en makt som bland annat består i att Domstolsverket fördelar pengar till domstolarna och bestämmer vilka löner som domarna på de högsta befattningarna ska ha. Som regeringens myndighet kan Domstolsverket ekonomiskt straffa respektive belöna domstolar, alltefter hur lyhörda dessa är till verkets och regeringens önskemål.
För att värna oberoendet har man därför från högsta juristhåll föreslagit att administrationen av domstolarna, inklusive pengafördelningen, ska ledas av en självreglerande styrelse eller ett råd bestående av främst domare, det vill säga inte Domstolsverket som är en förvaltningsmyndighet underordnad den politiska makten.
Men visst, herr talman, jag kan förstå att justitieministern inte har, som han säger, fått några indikationer på annat än att verksamheten fungerar väl. Domstolsverket har naturligtvis inget eget intresse av att säga något ofördelaktigt om sin egen verksamhet.
Men om statsrådet i stället lyssnade på dem som är direkt berörda av verksamheten och som bäst känner till den, det vill säga domstolarna själva, skulle han få en annan bild av verkligheten. Mot den bakgrunden vill jag fråga statsrådet varför han så kategoriskt avvisar min begäran om en översyn av Domstolsverkets ställning i förhållande till domstolarna.
Maria Abrahamsson (M):
Justitieministern får ursäkta, men jag ger mig inte in i den utrikespolitiska debatten - jag håller mig till min interpellation om de svenska domstolarnas oberoende. Jag vill än en gång säga att jag står helt bakom Grundlagsutredningen.
Förra året motionerade jag och mina partikamrater i KU om att vi ville ha en författningsdomstol och fick mycket riktigt påpekat för oss av justitieministerns partikollega Björn von Sydow att vi faktiskt gjort upp om detta i Grundlagsutredningen: Vi skulle inte ha någon författningsdomstol. Följden blev att vi inte ens reserverade oss för det yrkandet, eftersom vi respekterar utredningen.
Vad vi nu har gjort, vilket min interpellation delvis bygger på, är att vi har identifierat ett utrymme som utredningen inte satsade särskilt mycket krut på - inga tydliga ställningstaganden gjordes. Visst berörde man att JK utövar tillsyn över domstolarna, men det var väldigt ytligt.
Vi har fördjupat oss lite i den frågan och kommit fram till att det kanske inte utåt sett, i ett europeiskt perspektiv, är helt smakligt att till exempel JK som ämbete, som lyder under justitieministern och regeringen och är regeringens främsta advokat, också har tillsyn över våra domstolar.
Jag säger inte att det har missbrukats, men när man ser det utifrån kan man göra invändningar mot systemet.
Jag tror nog att justitieministern, om han klev ut ur sin maktposition och tittade lite från sidan, också skulle kunna se att systemet innehåller svagheter och brister som man lätt skulle kunna rätta till genom att flytta tillsynen från JK till exempelvis JO, som inte har den tydliga regeringskopplingen.
Maria Abrahamsson (M):
Min fråga går till justitieministern. Polens högsta domstol har slagit larm om att landets regering är på väg att politisera tillsättningen av domare. Den polska regeringen vill ändra i det oberoende juridiska råd som hittills utsett domare. Politiker ska i stället få vetorätt. Senast jag mötte statsrådet Johansson i kammaren debatterade vi domstolarnas oberoende. Min fråga i dag gäller den svenska ordningen för domartillsättningar.
Genom inrättandet av Domarnämnden, som kan sägas motsvara Polens juridiska råd, har regeringen fått mindre att säga till om. Men man har fortfarande sista ordet och kan enkelt besluta i strid med nämndens förslag. Om till exempel statsministern vill utse en politisk vapendragare till hovrättspresident eller justitieråd är det fullt möjligt, precis som vi nu ser i Polen.
Mot denna bakgrund undrar jag om justitieministern är beredd att minska risken för politisering av domarutnämningar i Sverige.
Maria Abrahamsson (M):
I december 2009, det vill säga i slutskedet av det svenska ordförandeskapet i EU, antog Europeiska rådet det så kallade Stockholmsprogrammet.
EU:s demografiska problem var lika alarmerande då som nu, och de lösningar som Stockholmsprogrammet föreslog handlade bland annat om arbetskraftsinvandring och en mer flexibel integrationspolitik - i syfte att förbättra EU:s konkurrenskraft och ekonomiska utveckling.
Arbetskraftsinvandringen från länder utanför EU var alltså en av de frågor som stats- och regeringscheferna på toppmötet i december 2009 uppmanade EU-kommissionen att jobba vidare med. I botten för SfU:s betänkande nr 10, som vi behandlar här i dag, ligger ett EU-direktiv som kan anses utgöra svaret på just den uppmaningen.
Genom kombinerade uppehålls- och arbetstillstånd ska det bli enklare att göra företagsinterna förflyttningar av chefer, specialister och högskoleutbildade praktikanter som är verksamma i företag och koncerner i tredjeland. De ska nu lättare kunna flytta till EU och inom EU för att där jobba i samma företag och koncerner som de jobbade i hemma.
I klartext kan det exempelvis betyda att en utbildad specialist på ett Ikeavaruhus i Kina kan ta med sig sin familj och sin kompetens och flytta till Sverige för att här under längre eller kortare tid arbeta på till exempel Ikea i Älmhult för att sedan kanske flytta vidare till Ikeas verksamheter i Italien eller Spanien. Herr talman!
Från Alliansens sida har vi i flera års tid jobbat hårt i riksdagen för att Sverige ska ge bättre möjligheter till arbetskraftsinvandring, och då särskilt med siktet inställt på yrken där Sverige har brist på arbetskraft. För till skillnad från den illegala invandringen, som ska motarbetas, är laglig arbetskraftsinvandring något som bidrar till att ett land utvecklas.
Arbetskraftsinvandring vitaliserar ekonomin och gör att människor och länder flätas samman. Arbetskraftsinvandring är synonymt med en lyckad integrationspolitik. Själva ICT-direktivet, som vi behandlar i betänkandet, sätter den rättsliga ramen för vilka villkor som ska vara uppfyllda för att tredjelandsmedborgare ska beviljas kombinerat uppehålls- och arbetstillstånd i EU.
Direktivet reglerar också vad som gäller för familjemedlemmar som följer med med mera. Sedan har EU:s medlemsstater ett visst handlingsutrymme för egna lösningar när det gäller att omsätta direktivet till nationell och i detta fall svensk rätt, och där har vi från Alliansens sida inte något att invända mot den modell som regeringen här har valt.
Maria Abrahamsson (M):
Jag vill börja med att yrka bifall till den moderata reservationen. Sedan vill jag säga något kort om Riksrevisionen. Riksrevisionen är en myndighet under riksdagen. Den har till uppgift att granska den verksamhet som staten bedriver. För att tala klarspråk: Riksrevisionen granskar hur regeringen, staten, använder skattebetalarnas pengar.
Det är alltså viktigt att ta intryck av vad Riksrevisionen säger. I den här rapporten ger Riksrevisionen fem särskilda rekommendationer till regeringen. Det handlar om att förvarstagande ska vara ändamålsenligt för situationen. Det handlar om att det behövs en mer generell översyn av det regelverk som tillämpas.
Syftet är, som vi ser det, att få ett fungerande återvändande, och här behövs en skärpning. Riksrevisionen är tydlig här. Vi moderater ser också ett behov av förbättrade riskbedömningar, vilket också Riksrevisionen gör. Dessa bedömningar, som görs hos Migrationsverket, har också diskuterats livligt, och det är uppenbart att de här riskbedömningarna i dag är för dåliga eftersom många personer avviker och går under jorden.
På fem år beräknas närmare 50 000 personer göra detta. Det är nu vi börjar tala om skuggsamhället. Vi moderater menar också slutligen att det behövs fler förvarsplatser. Det är totalt oacceptabelt att personer inte sätts i förvar på grund av att det saknas plats. Det är lite märkligt att det nordligaste förvaret finns i Gävle. Detta skapar stora problem för norra Sverige.
Därför behöver vi minst ett nytt förvar där. Jag tycker att det är mycket anmärkningsvärt att regeringen inte under åren som gått har tagit tag i förvarsfrågan när det gäller behovet av ett utökat regelverk, förbättrade riskbedömningar och fler platser.
En viss förstärkning har gjorts, men i allt väsentligt har den avsett övergång från tillfälliga platser till ordinarie platser, det vill säga att den egentliga ökningen är alltför liten för att svara mot behovet. Kan denna handlingsförlamning bero på att man inte är överens inom regeringen? Kanske kan vi få ett svar från regeringspartierna i dag.
Maria Abrahamsson (M):
Jag börjar också med att vifta med en brasklapp om att det jag nu tänker säga är mina egna åsikter. Vi har i allmänhet inga problem med att betrakta överkonsumtion av alkohol, läkemedel, spel, ja till och med sex och kalorier, som sjukliga beteenden på vilka samhället förväntas reagera med vård och hjälpinsatser - inte med rättegång.
Men personer som röker hasch eller injicerar narkotika hotas av fängelse. Jag menar och tycker att det inte är försvarbart att värdera en viss typ av missbruk som en kriminell handling medan andra varianter av missbruk privilegieras som ett sjukdomstillstånd. I år fyller svensk narkotikapolitik 30 år.
Det var 1988 som inte bara innehav utan också bruk av narkotika blev kriminaliserat. Fem år senare skärptes straffmaximum för det egna bruket till sex månaders fängelse. Därmed fick polisen befogenhet att drogtesta personer som kunde misstänkas för narkotikapåverkan.
Tanken med straffskärpningen var förstås inte att stigmatisera eller kriminalisera människor som lider av beroendesjukdom. Syftet var att sända tydliga signaler om att narkotika inte tolereras i det svenska samhället. Problemet var bara att de här signalerna inte uppfattades så som lagstiftaren hade tänkt sig.
Enligt Socialstyrelsens dödsorsaksregister registrerades över 900 narkotikarelaterade dödsfall 2015. Jag tror att det är den senaste statistiken. Detta ska jämföras med antalet döda i trafiken samma år, som var 260. I veckan fick vi den senaste statistiken för 2017 vad gäller trafikdöda - antalet var 254. Det är skillnad. Fru talman!
Narkotikalangare står inte högt i kurs i min värld heller. Att sko sig på andras drogberoende är inget staten ska se mellan fingrarna med. Men med det sagt är narkotikamissbruk en sjukdom och ska betraktas som en sådan. Därför ska den som är fast i missbruk inte straffas för vare sig innehav eller konsumtion. I år fyller svensk narkotikapolitik 30 år.
Den svenska narkotikapolitiska visionen om ett narkotikafritt samhälle är vacker, verkligen, men den har föga med verkligheten att göra. Just därför, fru talman, måste den svenska narkotikapolitiken omprövas.
Maria Abrahamsson (M):
Min fråga riktar sig till statsrådet Hellmark Knutsson. Min fråga berör samma ämne som Robert Stenkvist tog upp, men jag skär min fråga på en annan ledd.
Som vi hörde Stenkvist berätta har vid statsvetenskapliga institutionen i Lund en lektor nyligen tvingats se sin litteraturlista kompletterad med en kvinnlig queerfeminist trots att hans kurs om det moderna samhället och dess kritiker byggde på originaltexter av fascister vid sekelskiftet. Vid den tiden fanns det inga kvinnliga fascister som var författare, och det fanns alltså ingen möjlighet för honom att få med sådana på hans litteraturlista.
Den queerfeminist som i stället fördes upp på hans litteraturlista hade ingenting med ämnet att göra. Lektorn vägrade helt sonika, och kursen ställdes in. Studenterna fick i stället söka sig någon annanstans om de ville läsa en sådan kurs. Jag säger inte att jämställdhetsintegrering är hokus pokus - verkligen inte.
Jag vill fråga om det verkligen var forskningsministerns avsikt att Nationella sekretariatet för genusforskning ska jämställdhetsintegrera så radikalt att kurser ställs in.
Maria Abrahamsson (M):
Jag hade hoppats få slippa tillvitelsen att jag inte står bakom metoo-upprop och sådana saker. Jag hade trott att jag skulle slippa det, men okej. Vi säger så här, då: I Norge har man uppmärksammat jämställdhetsintegreringen vid statsvetenskapliga institutionen på Lunds universitet. Man har uppmärksammat det på ett negativt sätt. Jag tror att det kan vara skadligt för ryktet för den svenska akademiska friheten. Jag skulle gärna vilja höra statsrådets kommentar till detta.
Maria Abrahamsson (M):
Min fråga går till statsrådet Fritzon. I tisdags lyssnade jag på en interpellationsdebatt mellan min partikollega Sofia Fölster och statsrådet. Fölster undrade varför regeringen stänger dörren till altruistiskt surrogatmoderskap i Sverige, det vill säga att en kvinna oegennyttigt ska kunna hjälpa en ofrivilligt barnlös kvinna att få ett barn.
Statsrådet höll med Fölster om att kvinnor har rätt till sin kropp och menade att just det faktum att kvinnor har rätt till sin kropp "är kanske ett av de allra viktigaste skälen till att regeringen inte går fram med förslaget om surrogatmoderskap". Statsrådet anser alltså att kvinnan har rätt till sin kropp.
Men samtidigt menar statsrådet att kvinnor i Sverige är för lättpåverkade för att själva kunna besluta om deras kropp ska få bära fram en annan kvinnas barn. Jag tycker att detta vittnar om ett förmynderi som jag trodde att vi hade lämnat bakom oss för länge sedan. Min fråga blir därför: Är det statsrådet Fritzon eller den enskilda kvinnan som bestämmer om kvinnans kropp?
Maria Abrahamsson (M):
Min fråga riktar sig till statsrådet Linde. I december tog EU-kommissionen första steget för att aktivera den så kallade atombomben mot Polen, det vill säga att Polen kan bli av med sin rösträtt om man inte slutar politisera domstolarna och på annat sätt kränka rättsstaten. Därefter har EU-kommissionen fört en dialog med Polen. Under det halvår som snart har gått har Polen fortsatt bedrivit en förhalningstaktik. EU-kommissionen meddelade i måndags att man inte är nöjd med Polen.
Också Tyskland och Frankrike har förklarat sitt missnöje. Hur bedömer Ann Linde att EU bör gå vidare? Ska man fortsätta att hota Polen med den så kallade atombomben, trots att detta hot inte fungerar eftersom det krävs enighet för att den ska utlösas? Som vi hörde statsrådet tala om här tidigare håller EU på med sin långtidsbudget, och eventuellt kan man bygga in ekonomiska sanktioner mot länder som bryter mot grundläggande rättsprinciper.
Men här krävs också enighet, och Polen kommer knappast rösta för något sådant när det drabbar Polen självt.
Mattias Karlsson (SD):
Christer Nylander tar upp det i medierna omdiskuterade ärendet i Danmark där man har slagit fast att public service-företagen ska ha i uppdrag att värna det nationella kulturarvet och även den kristna delen av kulturarvet. Enligt Christer Nylander är det här en utveckling mot en farlig styrning. Jag förstår egentligen inte varför Christer Nylander tycker att detta är så upprörande och konstigt.
Jag förstår inte heller vad som är den principiella skillnaden mellan beslutet i Danmark och vad som står i det svenska sändningstillståndet om att beakta språkliga och etniska minoriteters intressen, att verka för en nordisk kulturgemenskap och värna det svenska språket. Jag ser ingen principiell skillnad mellan det som har skett i Danmark och det som står i det svenska sändningstillståndet.
Jag skulle vilja veta om Christer Nylander, eftersom han kritiserar den danska situationen, vill slopa skrivningarna i sändningstillståndet eller om det bara handlar om att han inte vill att saker som han själv inte vill verka för ska finnas med under förespeglingen att det handlar om någon form av principiell invändning.
Mattias Karlsson (SD):
Det är knappast så att det råder allmän konsensus i samhället om vad som är relevant. Det är väl bland annat därför vi har demokratiska politiska institutioner. Om Christer Nylander inte har någon principiell inställning mot att det kvarblir som det är, att det finns en viss styrning där vi från de folkvaldas sida pekar ut villkor som vi ställer upp för public service-företagens sändningstillstånd, verkar det egentligen inte finnas några skillnader i princip mellan oss.
Då tolkar jag det som att Christer Nylander inte tycker att det är särskilt viktigt att vi värnar kulturarvet och att public service-verksamheten får det som ett uppdrag. Det är därför han använder så starka ord när han fördömer förslaget i Danmark.