Carl Bildt (M):
Jag ska försöka hålla mig borta från både Per Ahlmark och Göran Persson och i stället uppehålla mig vid situationen i Mellanöstern. Låt mig börja med att säga att det är mycket svårt att finna några invändningar mot de olika beskrivningar som här getts av situationen framför allt på de ockuperade områdena. Jag tror inte att någon, oavsett synpunkter i övrigt, kan ha några grundläggande invändningar mot Roland Bäckmans beskrivning.
Samtidigt som vi har denna situation inser vi att det egentligen bara finns en enda lösning, och det är att vi inte endast får en fredsprocess, som vi talat om länge, utan att vi får en fredsprocess som leder fram till en varaktig, bärkraftig och stabil fred i detta område. Det är ett arbete som mer eller mindre, och fram och tillbaka, pågått sedan 1948 och har, som bekant, inte varit märkbart framgångsrikt.
Jag tillhör dock dem som tror att vi nu har en situation som kanske innebär större möjligheter än vi sett på utomordentligt länge. Det är därför svensk och europeisk utrikespolitiks uppgift att försöka stödja de möjligheter till fred som faktiskt finns. Vad grundar jag då detta på? Jag grundar det på de grundläggande förändringar som har skett både i Israel och i de palestinska områdena.
Inom Israel har man gett upp den farliga illusionen efter 1967 om att kunna upprätta någon typ av Stor-Israel. Bosättningspolitiken var ett av många uttryck för detta. De uttalanden vi har sett under den senaste tiden av premiärminister Olmert är historiskt betydelsefulla när det gäller insikten om vad en fred måste innebära. Likadant är det på den palestinska sidan där drömmen om att kasta Israel i havet länge varit rätt dominerande.
Det finns förvisso rester av detta kvar på samma sätt som det finns drömmar om Stor-Israel kvar i delar av den israeliska debatten. Men när vi lyssnar på inte bara president Abbas eller premiärminister Fayad utan också ser utvecklingen i rörelser som Hamas är det ingen tvekan om att det rör sig i riktning mot ett erkännande eller ett accepterande av staten Israel. Därmed rör vi oss i alla fall framåt.
Samtidigt är de problem som återstår mycket stora. Ameer Sachet frågade mig om östra Jerusalem som ett konkret exempel på ett av de allra svåraste problemen. Låt mig bara erinra om att det faktum att vi nu har nyval i Israel är för att utrikesministern Livni icke ville acceptera att bilda regering med ett parti som vägrade förhandlade någonting om östra Jerusalem.
Nyvalet i Israel är alltså en produkt av att man ville ha en förhandlingsflexibilitet också vad gäller östra Jerusalem. Detta visar på de spänningar vi måste arbeta med. Samma sak gäller de palestinska områdena. Tone Tingsgård och andra berörde spänningsförhållandet mellan al-Fatah och Hamas.
Från vår utgångspunkt är det så att på samma sätt som den israeliska regeringen och statsledningen ska vara en part är det den palestinska statsledningen, om vi använder detta uttryck, som är part, och försoningsprocessen i de palestinska områdena är framför allt deras ansvar, skyldighet och uppgift. Vi kan uttrycka vårt stöd för detta och för till exempel de ansträngningar som Egypten nu håller på med. De är viktiga, men Hamas ville inte delta i det senaste mötet.
Jag tror dock inte att våra möjligheter att göra så rasande mycket är så stora. Det är mycket jag inte hinner med, men låt mig till slut bara säga att vi ska se detta även i ett bredare perspektiv. Vi har rörelser på ett antal olika områden i regionen. Vi har indirekta samtal mellan Israel och Syrien. Vi har en utveckling i Libanon som är mindre negativ än vad vi hade kunnat föreställa oss. Vi har just nu en aktiv jordansk process för att försöka se vad man kan göra åt Gaza.
Vi har de egyptiska ansträngningarna vad gäller försoningssamtalen och Qatar. Vi avvaktar en ny amerikansk administration, och jag kan försäkra att detta är frågor som står mycket högt upp på den europeiska agenda som vi nu förbereder med stor intensitet inför det kommande året.