KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karin Enström (M):
Syrienstrategin och hur den ska genomföras kommer jag att fråga om igen. Jag hoppas att det blir tydligare. Det är därför att jag verkligen vill se att detta kan bli verklighet. Ambitionen är jag helt övertygad om att vi delar. Men då måste strategin för hur det ska kunna genomföras i praktiken bli ännu tydligare.
Det är ju så oerhört viktigt att bygga upp en motståndskraft och att - så gott det går i det läge som nu är - få till en positiv utveckling. Tillbaka till Palestinafrågan: Vi var där tillsammans, och vi pratade med företrädare för olika delar av det palestinska samhället och den palestinska myndigheten. Vi välkomnades med öppna armar och fick mycket beröm för det Sverige har gjort, både erkännandet och det bistånd som vi står för.
Men det som oroar mig är vad vi sedan inte har gjort. Det är ett stort ansvar att ha erkänt en stat. Hur kan vi då ställa krav så att vi sätter fart på den palestinska myndigheten? Det är svårt. Men vi kan inte - bara därför att det är svårt - se mellan fingrarna med de brister som är kvar. Här måste Sverige bli mycket tydligare. Vi kan bland annat ställa krav kopplade till det omfattande bistånd som Sverige ger.
Jag skulle vilja höra Anders Österbergs syn på detta. Ska vi nu vara nöjda och sätta oss ned, eller vore det inte bra att kunna använda alla de insatser som vi gör och samtidigt ställa krav på den palestinska myndigheten?
Karin Enström (M):
Jag vill tacka statsrådet för att hon är närvarande och deltar i den här viktiga debatten. Den präglas av samsyn, vilket jag är väldigt glad över. Det visar styrkan i att det inte bara handlar om ett parti eller en regering utan flera partier. Det finns ett brett stöd för att driva de här frågorna utifrån nationell utgångspunkt och självfallet även utifrån den internationella utgångspunkten.
Statsrådet tog i sitt anförande upp det ordförandeskap i Call to Action som Sverige har tagit över från den 1 januari. Det är naturligtvis en viktig plattform för att kunna föra dessa frågor vidare. Den lanserades i samband med FN:s 70-årsjubileum i oktober. Statsrådet sa att vi ska bedriva ett aktivt ordförandeskap.
Det förutsätter vi, och därför vill jag fråga statsrådet: På vilket sätt? Vilka är prioriteringarna utifrån planen? Finns det några planerade aktiviteter? Kan det kanske till och med finnas något som riksdagens partier kan hjälpa till med? Min enkla fråga, fru talman, är hur det går och vad regeringen avser att göra när det gäller ordförandeskapet i Call to Action det kommande året.
Karin Enström (M):
Tack för det svaret, statsrådet! Vi ser fram emot rapporterna och kommer att följa upp det hela från riksdagens sida. Arbetet med Call to Action hänger naturligtvis till del ihop med den nationella handlingsplan som enligt statsrådet kommer att antas i mars och som vi också ser fram emot.
Statsrådet nämnde, om jag förstod det rätt, att högsta prioritet har frågor kring sexuellt våld i väpnade konflikter och det stora problemet med straffriheten. Jag hade som företrädare för Sverige och de nordiska länderna möjlighet att göra ett inlägg inför säkerhetsrådet om just problematiken kring straffriheten.
Det gällde inte resolution 1870 utan en resolution från säkerhetsrådet som kom senare och som UK var initiativtagare till.
Det var för några år sedan, och därför vill jag passa på att fråga om statsrådet ser att det, förutom det arbete som ska göras, finns en mottaglighet i systemet för att lyfta upp dessa frågor. Det är som sagt en sak att fördöma det som sker, en annan att arbeta mot det.
Om man som offer, men också som gärningsman, upplever att ingenting händer, att övergreppen kan ske ostraffat, blir det som en dubbel bestraffning för de kvinnor som blivit utsatta. De har utsatts för en kränkning och ett förfärligt brott, och när förövaren sedan går fri känns det som en dubbel bestraffning. Kan statsrådet säga något om möjligheterna att på allvar komma till rätta med problemet?
Karin Enström (M):
Den franske försvarsministern är artig och belevad, som sina kollegor. Jag tror i och för sig inte att vi hade fått något annat tack oavsett vad vårt svar hade varit.
Jag vill återkomma till den principiellt viktiga frågan om hur regeringen ser på användandet av artikel 42.7 i Lissabonfördraget. Det är ju första gången som den används, möjligen inte som man hade tänkt sig från början. Likväl åberopades den av Frankrike när de begärde stöd, och nu har Frankrike som sagt fått olika svar.
Jag har sagt tidigare både här i kammaren och i andra sammanhang att vi från moderat sida inte var nöjda. Vi tyckte att det var otillräckligt. Vi hade velat se en större substantiell militär komponent i det svar som vi skulle ge. Vi vet också att det fanns önskemål som var ganska specificerade.
Ett av önskemålen gällde just den kompetens som Sverige har och har visat tidigare, nämligen att spaningsfunktionen med JAS 39 Gripen skulle kunna vara användbar. Vi diskuterade de här frågorna under ett antal möten. Jag vill komma åt bevekelsegrunden. Det fanns en önskan om detta. Sedan ska man naturligtvis göra en bedömning av om det är möjligt att göra detta.
Vi fick uppfattningen att det förmågemässigt var möjligt att göra detta utifrån den beredskap som fanns hos Försvarsmakten. Det jag är ute efter i den här debatten är att få utrikesministerns svar på vad som var regeringens bevekelsegrunder för det beslut som man kom fram till och som presenterades den 16 december.
En helhetsbedömning är vi med på, men vilka bevekelsegrunder vägde tyngst i den helhetsbedömningen? Handlade det om en gråzon i folkrätten, förmågan hos Försvarsmakten, resurser eller något annat? Det är det jag vill fråga om.
Det handlar som sagt om svaret till Frankrike. Men i det ligger också det som har diskuterats, nämligen vad Sveriges ansvar är i kampen mot den internationella terrorismen. Vi hjälper Frankrike, men genom att hjälpa Frankrike hjälper vi också oss själva, andra EU-länder och förhoppningsvis också de länder som är mest drabbade av detta våld.
Karin Enström (M):
Den här frågan är för stor för att peka ut om man ska skämmas eller inte, utan snarare handlar det om vad vi gör som kan ge verkliga resultat på marken, vilket naturligtvis är många delar. Beträffande mycket som måste göras har vi inte någon annan uppfattning.
Det är inte en enda åtgärd som kommer att lösa det hela, till exempel när det gäller att få fred i Syrien och därmed ett mindre utrymme för en organisation som Daish att fortsätta att driva sina våldskampanjer. Det är väldigt många delar. Det är ändå en fråga som kvarstår.
Vi hade en specifik förfrågan som handlade om både europeisk solidaritet och Sveriges ansvar i kampen mot terrorismen. Jag vidhåller att vi tyckte att svaret var otillräckligt och hade velat se en större militärt substantiell del i bidraget. Vi inser att det kostar pengar.
Det fanns inte så mycket kvar i det anslag som rör internationella fredsfrämjande insatser, och därför var vi också beredda att säga att vi skulle kunna tillföra mer pengar för att kunna göra ett så viktigt bidrag.
Jag tar fasta på det utrikesministern sa i början av repliken nyss, nämligen att regeringen nu ser över och funderar över om det är något mer eller något annat som Sverige kan göra ytterligare. Jag är säker på att det kan behövas.
Jag vill klargöra att vi både kan göra mer och ska göra mer, och vi kommer att behöva gör det under väldigt lång tid, med en bredd av åtgärder, alltifrån det som utrikesministern beskrev med ett politiskt spår och ett humanitärt spår, där Sverige ska vara en generös givare, till också ett militärt spår.
Karin Enström (M):
Jag tog inte upp kampanjen om en oberoende röst för att vi skulle ha en debatt om huruvida det var rätt eller inte att använda denna slogan, utan det handlar om vad vi faktiskt har kommit överens om. Är det rätt att framhärda fastän vi har kommit överens om något annat? Det är egentligen det jag är ute efter. Det är i ljuset av detta och det övriga vi har talat om som vi har varit kritiska och ifrågasättande.
Känslan av att det inte är riktigt klarlagt och att det finns något bakom som vi inte får se skapar en misstro som Sverige inte är betjänt av. Fru talman! Vi ifrågasätter inte att en kampanj av detta slag, en kandidatur, kommer att kosta skattepengar.
Men det är viktigt att det inte råder några som helst oklarheter om vilka medel som har använts och på vilket sätt och i vilket syfte de har använts. Det är det hela frågan handlar om.
Det handlar om förtroende, och det handlar om vilka värden vi vill kunna driva i FN, andra internationella organisationer och som sagt förhoppningsvis också i det organ som har det högsta ansvaret för fred och säkerhet i världen.
Där har Sverige, både som biståndsgivare och som aktiv aktör i globala frågor, verkligen något att bidra med. Jag hoppas att utfallet kommer att bli på det sättet. Våra motiv till att ställa oss frågande till detta har ifrågasatts på många sätt, och därför är det bra att vi diskuterar dessa frågor i all öppenhet.
Vi vill vara säkra på att det inte kommer några nya överraskningar nu, utan att vi har denna öppna kanal till utrikesutskottet och riksdagen.
Karin Enström (M):
Tack, biståndsministern, för svaret! Biståndsministern beskriver i sitt svar väldigt väl det mycket dystra läge som vi ser i vår omvärld. Det handlar om akuta situationer. Det handlar om situationer som fortfarande är akuta trots att de har pågått i många år.
Inte minst i Afrika har många konflikter och flyktingkatastrofer permanentats, och människor bor i flyktingläger år efter år i brist på andra alternativ.
Jag är glad över att regeringen i förra veckan beslutade att nu, under detta år, ge extra bidrag både till World Food Programme och till katastroffonden - 25 miljoner plus 25 miljoner. Det är bra. Det är också bra att regeringen säger sig vilja öka det humanitära stödet och även föreslår det i budgetpropositionen för nästa år.
Men det gör mig också fundersam. För två veckor sedan sa nämligen biståndsministern i Aftonbladet att det vore oansvarigt att ta pengar från annan biståndsverksamhet. Jag hoppas att jag har missförstått det uttalandet.
Självklart är det en ständig balansgång i vår biståndspolitik mellan det akuta hjälpbehovet - som är extremt stort just nu - och den andra typen av bistånd, som Sverige är bra på och har en god tradition av. Det handlar om utvecklingsbistånd.
Det handlar om att arbeta med att sprida demokrati, jämställdhet och mänskliga rättigheter - det som vi är överens om runt om i världen - och bygga en bättre framtid på lång sikt. Men i den här mycket akuta situationen har vi som sagt fler människor på flykt än någonsin sedan andra världskriget.
Det vi ser i Syrien är en fruktansvärt blodig konflikt. Den såg till att börja med ut att vara en del av den arabiska våren, men den här konflikten har inte bara permanentats utan ser ut att bli ännu mer allvarlig. Omkring 250 000 människor har fått sätta livet till. Miljoner människor är på flykt, både inne i Syrien och i Syriens grannländer.
Några av dem försöker ta sig till Europa, men huvuddelen är kvar på plats i Syrien eller i Syriens grannländer. I den oerhört svåra situation de är i nu tillkommer ännu ett problem, och det är att de inte ens får mat för dagen.
Då måste vi kunna hålla flera tankar i huvudet samtidigt genom att kunna öka det humanitära stödet i den här extremt akuta situationen och samtidigt titta på långsiktighet. Där är Syrienstrategin en del, och övriga biståndsaktiviteter bidrar till att försöka få ett slut på den här konflikten. Just nu ser det inte ljust ut. Vi ser att Ryssland nu aktivt blandar sig i det här kriget.
Ryssland och USA försöker tala med varandra, men om vi ska vara riktigt ärliga har det internationella samfundet misslyckats med att få stopp på denna fruktansvärda konflikt, som ju är grundorsaken. I ljuset av detta tycker vi att vi nu måste öka stödet.
Då räcker det inte med 50 miljoner, utan jag skulle önska att regeringen verkligen undersöker möjligheten att redan i år öka det humanitära stödet ytterligare, utöver de 50 miljonerna, och även öka det humanitära stödet ytterligare i budgetpropositionen för 2016.
Karin Enström (M):
Vi har under lång tid haft en bred samsyn när det gäller målet för biståndet - att arbeta för att utrota fattigdom och förtryck. Det är vårt ansvar, och vi tar vårt ansvar som stor biståndsgivare. Vi ska ha en ambitiös utvecklingspolitik, och vi ska ha ett generöst bistånd. Det är också viktigt att det bistånd vi ger ger verkligt resultat.
Vi har på olika sätt arbetat för att just bli tydligare i biståndsverksamheten. Det handlar om att kunna fokusera och utvärdera, så att man gör rätt saker. Som jag sa i mitt tidigare inlägg är grundstenarna i detta det som är målet för vår utrikespolitik, nämligen att främja demokrati, mänskliga rättigheter och en hållbar utveckling, liksom att hävda internationell rätt och självklart också jämställdhet.
Vi ska vara ett land som tar ansvar för människor på flykt. Vi ska vara ett land som uppmanar andra att också ta på sig detta delade ansvar. Självklart kan inte ett enda land göra allt självt.
Men i det allvarliga läge som vi är i nu ska vi på alla möjliga sätt uppmana fler att ta större ansvar, och jag hoppas att biståndsministern och utrikesministern gjorde det i New York i veckan. Det finns problem i sammanhang där man lovar stöd till olika katastrofer och kriser men sedan inte uppfyller sina löften.
Är detta något som biståndsministern har tagit upp med sina kollegor under veckan i New York? Eftersom läget är så akut är det självklart viktigt att arbeta med den akuta hjälpen. Detta ställer höga krav. Lite byråkratiskt kallas det ju för multilateralt kärnstöd, och det låter nog för de flesta människor ganska obegripligt.
Men de multilaterala organisationerna, de organisationer som ligger under FN - det handlar om World Food Programme, UNHCR, katastroffonden och ett antal andra FN-organisationer - försöker vi från svensk sida ge så tydligt som möjligt. Det är inte alltid helt lätt att sedan följa upp resultaten.
Där ska man självklart vara väldigt aktiv, så att man vet vad man gör om man prioriterar. Nu är dock läget så akut att vi skulle önska att man skulle ge ännu mer pengar under det här året. Det skulle vi ha gjort om vi satt i regeringen. Vi anser att vi måste öka kärnstödet till de multilaterala organisationerna ytterligare. Från Moderaternas sida ser vi att det finns utrymme i det bilaterala stödet.
Där skulle man kunna omprioritera, och det är detta som den här interpellationen handlar om. Man skulle kunna omprioritera från vissa delar av det bilaterala stödet för att öka anslaget till kärnstöd. Alliansregeringen föreslog ett antal länder där vi ville fasa ut vårt utvecklingsbistånd och vårt biståndssamarbete. Ni väljer dock i ert budgetförslag att hålla kvar de länderna. Där finns det pengar att använda.
Det är ett svar på biståndsministerns fråga. Min interpellation handlar om det akuta läget just nu. Vi kommer tillbaka till budgetfrågor och prioriteringar senare i våra budgetdebatter.
Min direkta fråga är i alla fall: Finns det inte mer pengar att hitta just nu under det här året i de medel som borde finnas kvar inom utgiftsområde 7 för att ytterligare stödja de människor som är i en akut situation där det helt enkelt är slut på mat?
Karin Enström (M):
Vi välkomnar självklart att vi får ta del av en dialog kring den oerhört angelägna Syrienkrisstrategin, inte minst med tanke på den oerhörda ansträngning som det är för grannländerna, som har fått se sina befolkningar utökas enormt, och alla de ansträngningar som det blir på de här systemen och på de här samhällena.
Det handlar nu inte bara om att hjälpa enskilda personer utan om att se till att de här samhällena håller ihop och klarar pressen. Det är väldigt viktigt, och där är jag säker på att vi kan få en samsyn.
Men jag vill ändå komma tillbaka till att det här inte handlar om tidningsrubriker eller strålkastarljus, utan det tar sin utgångspunkt i rop på hjälp från enskilda och inte minst från de organisationer som nu kämpar för att hjälpa och stödja och hålla människor vid liv som är på flykt i Syrien eller i Syriens grannländer.
FN:s bedömning är att det saknas 2 miljarder dollar. Då är läget väldigt akut. Jag vill komma tillbaka till min fråga som jag egentligen inte fick ett svar på.
Jag skulle vilja se att biståndsministern gör ett nytt försök och ser vad som finns kvar i de outnyttjade medel som brukar kunna finnas just för väldigt akuta humanitära behov för att ytterligare stödja inte minst World Food Programme och den typen av organisationer som gör akuta insatser för människor som i dag riskerar svält eller redan svälter.
Karin Enström (M):
Snart har det gått två veckor sedan de fruktansvärda terrorattackerna i Paris. Frankrike och övriga europeiska länder har sedan dess intensifierat sin kamp mot terrorismen. Här i Sverige har hotnivån höjts ytterligare ett steg. För första gången har ett EU-medlemsland begärt stöd enligt Lissabonfördragets artikel 42.7.
Vi vet att Frankrike har fått erbjudande från Tyskland om att Tyskland ska stödja Frankrike med trupp i Mali.
Min fråga i dag till statsministern är då: Vad är det som har kommit in från Frankrike till Sverige, och vad har regeringen planerat för att kunna stödja Frankrike enligt den här begäran och enligt att vi naturligtvis ska vara beredda att hjälpa och stödja Frankrike så mycket vi kan?
Karin Enström (M):
Kampen mot den internationella terrorismen är någonting som angår oss alla. På Daishkontrollerat område pågår systematiserade kränkningar av de mänskliga rättigheterna och ett brutalt våld av sällan skådat slag. Det här berör oss också i Sverige, av moraliska och medmänskliga skäl men också av nationella säkerhetsskäl.
FN:s säkerhetsråd har länge lamslagits av konflikten i Syrien, men efter terroristattentaten i Paris i november kunde rådet ändå samla sig. FN:s resolution 2249 uppmanar alla världssamfundets medlemsstater att vidta alla nödvändiga åtgärder på de territorier i Syrien och Irak som kontrolleras av Daish för att förhindra terroristattacker.
Direkt efter attackerna i Paris begärde Frankrike stöd från Sverige i kampen mot Daish. Även USA har framfört önskemål om ett ökat svenskt bidrag. Moderaterna kunde konstatera att regeringens svar på Frankrikes begäran om stöd i kampen mot Daish var otillräckligt. Bidraget är så begränsat att det endast i en del kommer att kräva riksdagens godkännande.
Men det är lika fullt angeläget att riksdagspartierna får möjlighet att föra en bred debatt och dialog med regeringen kring hur Sverige bäst svarar upp mot världssamfundets uppmaning. Det finns många frågor som vi vill diskutera här i kammaren med alla riksdagspartier och där vi vill ha svar från regeringen. Det är därför som vi har begärt denna aktuella debatt. Jag koncentrerar mig inledningsvis på tre frågor.
För det första: Hur ser regeringens analys ut av Daish och andra liknande organisationers hot mot det svenska samhället? För det andra: Vilka konkreta åtgärder har regeringen vidtagit med anledning av FN-resolutionen? För det tredje: Hur lever vi upp till vårt ansvar att bekämpa Daish - ett globalt hot mot fred och säkerhet av aldrig tidigare skådat slag?
Karin Enström (M):
Det var väldigt bra att utrikesministern nämnde koalitionen. Det var den jag tänkte ta upp. Den har inte varit uppe till diskussion. Sverige är med i koalitionen mot Daish. Men vi hör egentligen väldigt lite om vad det är för arbete som sker där. Hur koordineras arbetet, och vad är Sveriges roll? Det efterlyser jag mer både information och diskussion om. Finns det skäl att omvärdera vår roll i koalitionen?
Finns det skäl att, som utrikesministern öppnade för här, titta på om det är fler saker som koalitionen kan göra och fler saker som Sverige kan bidra med utöver det vi nu gör? Utifrån en förhoppningsvis klok analys bör man komma fram till att vi måste kunna göra mer. Hotet minskar inte, utan det ökar.
Då är vår bestämda uppfattning att Sverige måste vara berett att använda ytterligare militära medel. Därför bör man inledningsvis se över: Vad finns det för militära insatser som vi skulle kunna bistå med ytterligare i kampen mot Daish? Det var tydligt i förfrågan från både USA och Frankrike att det var en viss typ av stöd som man efterfrågade. Oavsett det: Nu är det förbi.
Nu handlar det som hur vi gemensamt inte bara hjälper Frankrike utan oss själva, EU och resten av världen att bekämpa denna organisation. Daishs varumärke är byggt på framgång. Allt som man kan göra för att försvaga organisationen är betydelsefullt. Därför måste vi också kunna överväga militära medel.
Jag har ställt en fråga som handlar om just FN:s säkerhetsrådsresolution, som är så bred. Vad kan vi ytterligare göra? Har regeringen vidtagit några åtgärder eller gjort någon analys av vad uppmaningen till alla medlemsstater innebär? Det har jag inte fått svar på. Vi kan göra mer, och vi ska göra mer.
Karin Enström (M):
Jag har en fråga till utrikesministern. Kriget i Syrien har pågått i fem år. Det finns några få strimmor av hopp eftersom vi nu ser en vapenvila eller ett uppehåll i fientligheterna, eller i stridigheterna som det egentligen heter. I måndags kom också beskedet från den ryske presidenten Vladimir Putin att Ryssland nu ska dra sig tillbaka militärt från Syrien.
Putin konstaterade att det militära arbetet i Syrien i stort var avslutat. Jag skulle vilja veta vad utrikesministerns bedömning är. Är detta någonting som vi kan se fram emot, alltså att Ryssland verkligen kommer att dra sig ur Syrien med sina militära styrkor, och skulle detta kunna vara början till en mer konstruktiv linje från Rysslands sida i denna mycket svåra konflikt?
Karin Enström (M):
Jag håller med utrikesministern om att man noga måste följa vad Ryssland faktiskt gör i praktisk handling, eftersom vi alltför många gånger sett att det har varit stor skillnad däremellan - vi ska vara osäkra och tro det ena, och sedan sker det andra.
Men vad kan Sverige och utrikesministern göra för att ändå via EU och via FN få Ryssland att blir mer konstruktiva i en konflikt som verkligen behöver lösas för de människor som är på flykt och som är kvar i Syrien?
Karin Enström (M):
Jag har en fråga till statsrådet Per Bolund som svarar för de övergripande frågorna i dag. I gårdagens kammardebatt om Mellanöstern och Nordafrika valde alla partier utom regeringspartierna att benämna Isils, eller Daishs, övergrepp mot kristna och andra minoriteter i Irak och Syrien som folkmord.
Utrikesminister Margot Wallström har för över ett år sedan benämnt de här händelserna som just folkmord. Min fråga är helt enkelt: Jag undrar vad regeringspartierna egentligen tycker. Anser regeringen att dessa övergrepp är att betrakta som folkmord?
Karin Enström (M):
Jag är helt övertygad om att vi är helt överens om att dessa fruktansvärda övergrepp måste stoppas. Samtidigt måste jag ändå ställa frågan igen, därför att vi hade en lång debatt här i går som även handlade om huruvida det var riksdagens sak att fatta beslut om vad det här skulle kallas. Eftersom vi har hört olika benämningar från regeringen vill jag ändå ställa frågan: Anser ni att det är att betrakta som folkmord eller inte?
Varför satsar inte regeringen på ökade anslag till den internationella åklagarkammaren?
Karin Enström (M):
Jag har en fråga till utrikesminister Margot Wallström. Med ett försämrat och oroligt omvärldsläge, inte minst i vårt eget närområde i Östersjön, står vi tillsammans i Europa och över Atlanten inför stora utmaningar. Nato kommer om ungefär fyra veckor att samla medlemsländer och partnerländer för ett toppmöte i Warszawa.
Nato har stora frågor att ta ställning till för att förbättra säkerheten inte minst i Europa. Jag vill fråga utrikesministern hur regeringen ser på toppmötet. Vad är den viktigaste frågan på dagordningen för den svenska regeringen? Vilka kommer att delta i detta toppmöte i Warszawa?
Karin Enström (M):
Jag tror också att en hel del av de frågor som utrikesministern räknade upp kommer att behandlas. Jag skulle vilja ha svar på vilken fråga regeringen hoppas få mest genomslag för eller som känns viktigast där Sverige ändå bör ha en plats vid bordet. Vore det inte bra om statsministern också kunde åka till Warszawa?