Sven Otto Littorin (M):
Interpellationen har rubriken Jämställdhetsperspektiv på arbetsmarknadspolitiken. Jag ska gå en nivå bortom det och tala om jämställdheten på arbetsmarknaden. Jag tycker, precis som Jennie Nilsson, att det är helt orimligt att det fortfarande finns helt oförklarliga löneskillnader mellan män och kvinnor. De ökade i och för sig under det socialdemokratiska regeringsinnehavet. Men jag konstaterar bara att vi säkert är överens om att det är helt orimligt.
Det är också helt orimligt att det i grunden finns stora skillnader i förmögenhetsfördelningen mellan män och kvinnor. Det borde inte vara på det sättet. Många kvinnor förmenas på detta sätt möjligheten att till exempel starta eget eller känna friheten av att kunna förfoga över resurser som de borde kunna förfoga över. Det är också helt orimligt att det fortfarande är betydligt färre kvinnor än män som startar företag. Det är bara ett exempel. Låt oss vara överens om grunderna och problemen i fråga om detta.
Låt oss också vara överens om att det finns ett strukturellt perspektiv på detta och att det finns strukturella problem, där Sverige i och för sig förmodligen är mer förskonat än många andra länder där man har ett betydligt mindre arbetskraftsdeltagande bland kvinnor och en betydligt skevare löne-, inkomst- och förmögenhetsfördelning. Men jag tror inte att man kan nöja sig med detta. Vi måste göra mer. Jag ska jämföra lite grann med den tidigare diskussionen som vi hade om invandrares situation på arbetsmarknaden.
Då tror jag att man ska backa bandet en smula och fundera över vad som är grundorsakerna till att det ser ut på detta sätt, alltså bortom politiken. Jag tror att det finns en strukturell problematik i detta. Den kan bygga på alltifrån uttalad diskriminering till att man helt enkelt är blind när det gäller att se de problem som finns.
Det tror jag finns uttalat eller outtalat på många ställen runt om på vår arbetsmarknad och i vårt land. Som pappa kan jag säga att jag tycker att det är förfärligt. Vad ska jag säga till min dotter när hon och jag talar om hennes framtid? Ska jag säga att det är okej? Nej, självklart inte.
När man då funderar på vad man ska göra och hur man ska åtgärda dessa problem tror jag återigen att det finns en palett av åtgärder, där en del av sakerna ligger inom ramen för arbetsmarknadspolitiken men inte allt.
Jag tror återigen att diskrimineringslagstiftningen och diskrimineringsombudsmannen - den framtida myndighetens struktur - är viktig för att komma till rätta med det som är osakliga skillnader och som man måste komma till rätta med genom att detta påpekas och tas upp i konfrontation.
Det handlar också om ett medvetet arbete från parterna, från regeringen, från riksdagen och från alla som är intresserade av att detta ser bättre ut i framtiden att se till att hela tiden pressa på en diskussion om varför det till exempel finns osakliga löneskillnader. Dessutom finns det naturligtvis en lång rad saker som vi måste göra inom arbetsmarknadspolitiken.
En sådan sak är att vi vid varje åtgärd som vi försöker vidta och som vi vidtar funderar över vilka konsekvenser den får. Jag är särskilt glad över att Jennie Nilsson tar upp just deltidsstämplingen. Deltidsstämplingen har jag diskuterat här i kammaren många gånger, inte minst i budgetdebatten den 18 december förra året. Att kunna deltidsstämpla under 18 år, som Socialdemokraterna tillät, är fullständigt förfärligt.
Vi måste se till att begränsa möjligheterna att deltidsstämpla, därför att deltidsstämplingen i sig har inneburit att arbetsgivare har kunnat avstå från att anställa på heltid och i stället skjutit över kostnaderna och problemet med sin egen organisationsstruktur på skattebetalarna och a-kassan. De som har varit de största förlorarna på socialdemokratisk a-kassepolitik i det avseendet har varit lågavlönade kvinnor som har fastnat i deltidsträsket.