Pyry Niemi (S):
Jag tackar landsbygdsministern för resonemanget. Jag kanske kan tolka det som att det finns möjligheter att sätta upp liknande mål i Sverige som man har gjort i Finland och även i Storbritannien. Jag tror att mål är viktiga att följa upp. Det är inte bara att föra samtal, utan man ska också utvärdera mål och på sikt kunna få de effekter som jag nämnde i mitt förra inlägg.
Låt oss prata om socker i stället, fru talman. Socker är i likhet med salt en smakbärare. Svensken får i sig i genomsnitt 40 kilo socker per år och person. Livsmedelverket klassar sockerintaget som ett folkhälsoproblem. Sverige är ett av tre länder i Europa som saknar en nationell handlingsplan för sockerkonsumtion. Kostnaderna för hälso- och sjukvård relaterad till övervikt och fetma beräknas till 3-4 miljarder kronor per år.
Jag är den förste att säga att jag gillar söta produkter. Jag vet inte om landsbygdsministern gör det, men jag gör det i alla fall. Det är gott, godis är gott - det måste jag tillstå. Men samtidigt inser jag fullt ut hur mycket som står på spel när sockerkonsumtionen i kombination med en ökad saltkonsumtion och en allmänt sittande livsstil kan skapa sämre livskvalitet för dem som drabbas. Vi behöver inga pekpinnar. Det som krävs är bra och relevant upplysning och information i alla led, från regering och myndigheter till konsumenter.
Riskerna är betydande och många. En studie utförd på 10 000 personer i USA visar att sju av tio amerikaner får i sig 10 procent av all energi via tillsatt socker. Det är en nivå då sockerkonsumtionen börjar ge en märkbar risk. Också i Sverige föreligger liknande risker, även om det inte är lika påtagligt som i USA. De som dricker en burkläsk om dagen ökar sin risk för hjärtdödlighet med en tredjedel, oavsett kaloriintag.
Jag är säker på att landsbygdsministern också ser barn - som han nämnde - men främst många ungdomar som gärna dricker en eller kanske två burkar läsk på dagtid för att få tillfälliga kickar under skoltid och för att orka med undervisningen. Jag tillstår att jag håller med ministern om att skolmåltiden är väldigt viktig. Intaget under skoldagen är väsentligt för ungdomars och barns förmåga att ta till sig kunskap. Något annat som kanske inte drabbar barn och ungdomar på samma sätt är diabetes 2.
Det är en utbredd folksjukdom i Sverige och globalt. Det är en välfärdssjukdom som i allt väsentligt går att förebygga genom ett måttligt liv där sockerintaget och även tobaks- och alkoholintaget är lagom och motionen en viktig del av vardagen. En ökad sockerkonsumtion ger inte bara risker för övervikt och hjärt- och kärlsjukdomar. Det är skadligt för tänderna också.
När man har ett ständigt intag av sockerprodukter kommer också tänderna att påverkas negativt av den syra som finns i munnen hela dagen. Slutligen, fru talman, vet vi att mat tenderar att bli en klassfråga. Vi lever i ett land där klyftorna ökar.
Vi ser att matpriserna inte har ökat så dramatiskt, men i konsumtionsmönstren kan vi ändå tydligt se att de som köper de mer sockerrika och saltrika måltiderna också oftast har lägre disponibel inkomst. Detta är ett tufft läge som måste hanteras brett.
Jag kan inte klistra denna frågeställning enbart på Landsbygdsdepartementet, utan det handlar om att ta ett fullständigt regeringsansvar. Det ska inte bara ske via livsmedelsmyndigheter och Socialstyrelsen utan via en längre folkbildning. Många forskare påstår att det handlar dels om utbildning, information och disponibel inkomst, dels om möjligheter att undervisa och utbilda sina egna barn och ungdomar när det gäller rätt måltider.
Det är helt uppenbart att ökad salt- och sockerkonsumtion är en klassfråga.