KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Lindholm (MP):
Jag kan inte säga så mycket mer, utan det är det svar man kan få. Jag tänkte i stället utvidga frågan lite grann och inte bara hålla mig till frågan om närståendepenning utan även ta upp frågan om sjukpenning. Mycket riktigt som ministern säger kan det ta tid på grund av till exempel kommunikationsmissar, någon information finns inte med så att det tar tid.
Jag tänkte ställa en fråga om ett lite speciellt fall. Det är inte bara fråga om att det kan ta tid innan ersättning betalas ut. Det kan också vara så att under den tid som går kan sjukskrivningen som görs av en läkare ifrågasättas av Försäkringskassan. Det händer att sjukskrivningsunderlaget från den sjukskrivande läkaren inte accepteras.
Den person som har varit borta från sitt jobb har agerat utifrån den information han har fått från sin läkare och valt att inte ägna sig åt sjuknärvaro på arbetsplatsen i väntan på att veta om Försäkringskassan kommer att acceptera sjukskrivningen eller inte. Han har följt sin läkares råd. Det kan i vissa fall vara för att underlätta för arbetskamraterna. Man kanske inte är fullpresterande om man är sjukskriven av sin läkare.
Man kan till och med vara till besvär och kanske smittar ned andra - om det är sådan typ av grund för sjukskrivningen. Den sjuke drabbas på ett snopet sätt när det egentligen är den sjukskrivande läkaren som får kritik.
Det är lite märkligt varför systemet inte skulle drabba den sjukskrivande läkaren. Här är det den person som har sjukskrivits, som har varit borta en månad från jobbet, och som förväntar sig få sjukersättningen, som inte får ersättningen. Det är ett moment i sjukskrivningssystemet som jag tycker är lite märkligt.
Eftersom det här inte är min interpellation och jag inte har dykt så djupt i frågan - jag fick i går reda på att jag var tvungen att hoppa in och ta över frågan - tänkte jag passa på att fråga något jag tycker är intressant.
Jan Lindholm (MP):
När det gäller frågan om individuella bedömningar framstår motsättningarna i de politiska debatterna ofta som större än vad de egentligen är. Vi har säkert samma ambition, men när vi tittar på verkligheten ser vi de delar vi får till oss.
Från vår sida uppfattar vi att många inte får bedömningarna gjorda inom utsatt tid. Det kan bero på behov av ökade resurser, kompetensbrist eller något sådant. Det kan finnas förklaringar, men vi ser bilden av att många inte får bedömningen gjord inom utlovad tid.
Det kanske nu mer handlar om att få det hela att fungera, men det finns fortfarande en tidsfördröjning.
Jag vill passa på att fylla på min fråga om ministern har någon avsikt att försöka göra något åt det faktum att det de senaste åren har blivit vanligare att försäkringsläkarna underkänner läkarintyg.
Eftersom jag inte kan debatten som har förts tidigare vill jag inte koppla detta till några politiska beslut, men de facto har det under de senaste 3-6 åren - jag har inte bilden, och jag vet inte om det har med regeringsskiftet och olika regeringar att göra - skett en stor förändring i tryggheten i ett läkarintyg i dag jämfört med för ett antal år sedan.
Det sätter den enskilde i en svår situation. Om det dessutom tar en utsträckt tid innan man får besked om godkänd ersättning kan det handla om oerhört mycket pengar för den enskilde. Det är otillfredsställande.
Jan Lindholm (MP):
Magdalena Andersson började med att på ett väldigt bra sätt beskriva precis det som jag själv tog upp: Vi har i vårt land en grundläggande princip som innebär att den som marknadsför har rätten på sin sida och den som är utsatt för marknadsföringen hela tiden måste gå i försvarsställning.
Visst har vi en mängd olika Nixregister, som Magdalena Andersson beskrev väldigt väl. Det finns en hel del egenåtgärder som man kan vidta. Men man kan diskutera om det är rätt grundsyn. Visst, så ser det ut i dag i vårt land, och det gör det väl i de flesta länder.
Men vi står inför en situation där vi måste försöka effektivisera och göra våra liv lite smartare. Vi måste försöka se till att vi sparar energi. Vi måste spara på råvaror och resurser. Vi är snart sju miljarder människor på jorden, och fler verkar det bli. Då gäller det att tänka efter före och vara lite smartare. Jag tror att det alltid är smartare att stämma i bäcken. Det är smartare att ingripa före.
Därför tycker jag att det vore mycket bättre om vi hade den omvända presumtionen när det gäller friheten att sprida sitt budskap till hem och hushåll. Det borde inte vara så fritt. Vi kan i stället ha en norm som säger till exempel att jag som konsument kan fylla i eller kryssa i någonting när jag går till butiken och handlar.
De som jag har kryssat för kan då få skicka information till mitt hem, min telefon eller något sådant. På det sättet skulle vi både minska den skada som vi menar att överdriven marknadsföring medför och även göra mycket annan nytta. Vad säger Magdalena Andersson om det?
Jan Lindholm (MP):
Nu valde Magdalena Andersson som vanligt att inte prata om frågan, utan om något helt annat. Jag förstår inte varför man ska kasta mig i ansiktet att jag skulle påstå att det ska finnas bara en tandkrämssort eller någonting sådant. Jag har inte pratat om att företag inte skulle få finnas som fria företag på marknaden och kunna växa och expandera eller om möjligheten att skapa nya företag och så vidare. Det har självklart ingenting med denna fråga att göra.
Jag pratar om hemmet som en fredad zon, där jag som boende ska ha en möjlighet att styra reklamflödet för att freda mig och mina barn i våra konsumentval. Hemmet är någonting annat än det offentliga rummet. Jag har ingenting emot att det sitter reklamskyltar på fastigheterna.
Jag sade till exempel att det skulle kunna gå till så att man när man besöker en butik kan kryssa för det man önskar. Det kan vara så att det finns speciella ställen där man går in och väljer. Man kan göra det från hemmet också i och för sig. Det kan göras på olika sätt. Marknaden måste naturligtvis själv hitta på de olika formerna för hur konsumenterna ska välja att tala om att de accepterar att deras hem sköljs över med 100 kilo per vecka, dag eller månad eller vad det nu är.
Jag förespråkar den omvända presumtionen, att jag som konsument inte måste inta försvarsställning utan öppnar dörren. Det är två olika synsätt på hur man betraktar hemmet. Det påminner mig starkt om de bostadspolitiska debatter där jag deltar. För regeringssidan är en bostad inte ett hem utan en investering. Det är bara det man pratar om i den debatten.
Det hör inte hemma här, men i grunden har vi väldigt olika syn på vad hemmet är. Det skulle vara intressant om ni från er sida kunde fundera över om det finns någon artskillnad mellan hemmet och resten av vårt samhälle. Jag hoppas att vi kan hålla det lite sakligare än den ganska grova anklagelse vi hörde i förra repliken.
Jan Lindholm (MP):
Jag begärde replik när Maria Abrahamsson påstod att Sverige är det land som har gått längst när det gäller att skapa ekonomiska förutsättningar för att ansvariga vid en olycka i en kärnteknisk anläggning ska kunna ta det ansvaret. Det betyder att man från regeringshåll inte värderar ansvarsgenombrottet till någonting.
Maria Abrahamsson påpekade att dessa 1 200 miljoner euro skulle vara mest. I Tyskland har man en garanti på 2 500 miljoner euro, det vill säga drygt dubbla beloppet. Påståendet att garantibeloppet skulle vara mest i Sverige är fel.
Det har under drygt en vecka förekommit ganska mycket kritik i medierna - i radio, tv, tidningar och i debatter - mot begreppet obegränsat ansvar. När vi debatterade frågan för knappt ett år sedan var mycket av den kritik vi hade mot begreppet obegränsat ansvar.
Vi tycker att det är ett sätt att föra medborgarna bakom ljuset att påstå att man lagstiftar om ett obegränsat ansvar när det i lagstiftningen är väldigt övertydligt begränsat. Vore det inte dags att åtminstone skriva om den delen? Det är viktigt att politiken kommunicerar med medborgarna på ett sätt som medborgarna kan förstå. Man bör i stället ha en lag med ett begränsat ansvarstagande, eftersom det är vad det handlar om.
Har ni inte tagit intryck av den kritiken?
Jan Lindholm (MP):
Det sista påståendet är lite märkligt. När det gäller lagstiftningen enligt Reach för gifter har vi till och med en kölista. Där sker en ständig förändring. Företag som har fått tillstånd att använda vissa preparat får lov att ta bort dem allteftersom man flyttar fram positionerna. Varför skulle man inte kunna göra det på andra områden? Det gör vi när det gäller gränsvärden i livsmedel. Vi har på alla möjliga områden lagstiftning där vi förändrar allteftersom vi lär oss. Det vore inte konstigt att göra det här också. Vi förespråkar ingen illusion.
Det är ni som förespråkar illusionen. Vi vill ta bort beteckningen obegränsat ansvar. Vi hävdar inte att ett ansvarsgenombrott är ett obegränsat ansvar. Vi använder inte den formuleringen. Vi talar om ett ansvarsgenombrott. Naturligtvis vet vi att företagen har begränsade tillgångar. Självklart kommer man även efter ett ansvarsgenombrott att ha begränsade resurser att ställa till förfogande.
Dessutom tycker vi - detta förde vi fram när lagen i fråga antogs - att det beträffande de 1 200 miljoner euro som nämns i lagen borde vara samma belopp som i Tyskland. Vi förstår inte varför det ska vara skillnad mellan villkoren för en tysk ägare att driva en reaktor i Sverige och villkoren för en svensk ägare att driva en reaktor i Tyskland.
Det tycker vi är ett politiskt ingripande i marknadsekonomin som det är svårt att förstå. I takt med att kablar byggs mellan vår del av världen, den nordiska kontinenten, och Europa kommer mer och mer el att kunna skickas fram och tillbaka.
Då borde de ekonomiska villkoren för att driva kärnreaktorer vara något så när likartade. Jag tycker fortfarande att ni måste tänka på begreppet "obegränsat ansvar". Att kommunicera det fungerar inte. Vi försöker inte kommunicera någon illusion, utan vi försöker tala om de faktiska tillgångar som finns för att användas vid en olycka.
Jan Lindholm (MP):
Jan Ertsborn är en ledamot som har hög integritet, som formulerar sig mycket väl och som man med stor behållning lyssnar på - en ledamot som jag tycker på ett mycket bra sätt kan kommunicera politik. Därför skulle jag vilja ställa en fråga som jag tidigare ställt.
Det har nu gått nästan ett år så jag skulle vilja veta om Jan Ertsborn inte tycker att det är dags att börja fundera på om detta med att kommunicera obegränsat ansvar och de 12 miljarderna är ett problem. Är det inte dags att börja fundera på ett bättre sätt att beskriva den lagstiftning vi har på området? Det är min enkla fråga.
Jan Lindholm (MP):
Med detta svar när det gäller tankarna kring ansvarsgenombrott blir det för mig ännu märkligare att Jan Ertsborn, som jag tycker kommunicerar politik så väl, inte ifrågasätter begreppet obegränsat ansvar.
Just inom de verksamheter som Jan Ertsborn ofta refererar till här i talarstolen, sina tidigare verksamheter, har jag svårt att förstå hur man kan använda begreppet obegränsat ansvar med en lagstiftning som så klart och tydligt anger en beloppsgräns. Den står i euro i lagstiftningen, åtminstone i det beslut vi tog för ett år sedan. Det jag är intresserad av är att kommunicera politiken.
Hur kan man koppla obegränsat ansvar till ett fast belopp?
Jan Lindholm (MP):
Jag har ställt frågor till de två tidigare företrädarna för partierna i regeringskoalitionen och dem som är ansvariga för den lagstiftning vi har när det gäller ersättningsvillkoren vid en eventuell kärnteknisk olycka i Sverige.
Jag vill därför ställa frågan även till Per Lodenius om det inte är så att den period som har gått - det är inte riktigt ett år - och kanske framför allt i skuggan av den olycka som har hänt i Japan gör att man kan börja fundera över formuleringen "obegränsat ansvar". Hur kommunicerar man det när ansvaret ändå så tydligt är begränsat?
Nu säger man att det är obegränsat för reaktorägaren, men som jag redogjorde för i mitt anförande har vi ju ett ägarbolag i var och en av de tre kärnkraftsanläggningarna, om vi nu håller oss till dem i diskussionen. Det finns andra kärntekniska anläggningar, men låt oss hålla oss till dessa i första hand.
Dessa bolag har inte andra tillgångar än just reaktoranläggningen, som efter en olycka inte torde ha något större värde. Andra tillgångar är det som ska säkerställas antingen försäkringsvägen, som Per Lodenius påpekade, eller på något annat sätt. Det ska garanteras av någon, försäkringsbolag eller ägarna.
Det är ändå begränsade möjligheter till ersättning. När vi vet att skillnaden mellan de här beloppen och dem som är aktuella är så oändligt stor tycker jag att begreppet "obegränsat ansvar" är väldigt märkligt. 12 miljarder eller i någonting i den storleksordningen, säger man, och det kanske finns andra tillgångar i företaget. Men när det handlar om hundratals miljarder i verkligheten tycker jag att det är märkligt.
Jan Lindholm (MP):
Det är ett mycket märkligt resonemang att det inte skulle finnas något tak på tillgångarna när taket är 12 miljarder. Det handlar om en oerhörd diskrepans mellan de summor som vi talar om i samband med en olycka av något slag och de här beloppen. Att då använda begreppet "obegränsat ansvar" tycker jag är märkligt.
Jag tänker avstå från att ställa samma fråga till den sista av representanterna för de fyra partierna. Jag vill bara säga att jag tycker att det är beklagligt att ni inte har funderat över att ändra formuleringen till något mer smakligt. Jag tycker att det är sorgligt att politiker försöker slå blå dunster i allmänhetens ögon genom den typen av ordval.
När det gäller det faktum att man i Tyskland har ett belopp som är dubbelt så stort och det här ansvarsgenombrottet kan vi diskutera vad det i praktiken innebär, men de flesta bedömare som jag har hört tala om de här sakerna anser att ansvarsgenombrottet i Tyskland garanterar oändligt mycket större resurser vid en eventuell olycka och att Vattenfalls situation i Tyskland är helt annorlunda än här.
Att det skulle råda någon sorts marknadsneutralitet mellan Tyskland och Sverige som elproducentländer är inte alls vad aktörerna på marknaden själva anser. Jag tycker att det här är sorgligt, och det är bara att konstatera att det tydligen tar längre tid för partierna på regeringssidan att inse att ordvalet inte är särskilt lämpligt.
Jan Lindholm (MP):
Jag ska inte bli mångordig den här gången. Jag begärde ordet för att det slog mig att några av de lyssnare vi har funderar över varför Miljöpartiet den här gången inte reserverar sig när det gäller bostadsarrenden. Vi har ju gjort det tidigare.
När vi nu har en regering som inte har egen majoritet verkar det kanske lite konstigt att vi inte ansluter oss till den övriga oppositionen i frågan för att på det sättet fälla regeringen. Nu ser vi det inte som ett egenvärde att fälla regeringen. Vi tycker att vi under utskottsbehandlingen av detta betänkande i princip har fått våra yrkanden och ställningstaganden tillgodosedda.
Vi ser fram emot att utredningen kommer och att vi får ett fortsatt arbete som vi kan delta i och se positivt på. Jag ville säga detta för att räta ut det frågetecken som jag kan tänka mig att många har.
Jan Lindholm (MP):
Jag kunde inte låta bli att begära ordet när jag hörde Ola Johansson prata om externetableringar och sprida lite felaktig information. Det är inte så att vi i argumentationen i vår motion har påstått att externhandeln skulle tömma stadscentrumen. Vi påtalar att det minskar möjligheten till service där människor bor. Det är faktiskt så att externetableringar inte ger fler jobb utan färre jobb. Alla externetableringar minskar antalet jobb i det närområde där människorna bor.
Däremot finns det vissa exempel på att när man gör mycket stora externetableringar kan man dra sysselsättning från andra orter till den ort där man då gör den här externetableringen. Men summan arbetstillfällen minskar faktiskt med den typen av struktur för varudistribution om man jämför med närhandel. Sedan talade Ola Johansson om tillgängligheten. Det är också helt felaktigt. Tillgängligheten minskar ju för alla dem som inte har tillgång till bil.
Det finns en stor grupp kunder som får en kraftigt försämrad tillgänglighet med den typen av strukturförändring i varudistributionen som externetablering innebär. Jag vill bara lyfta fram detta därför att det är viktigt att ha en korrekt bild av vilka förändringar den här typen av etableringar innebär.
Jan Lindholm (MP):
Nu är ju inte erfarenheterna att det är centrumhandeln som lider. Initialt kanske, under en kortare tid, men det brukar inte vara något större problem för centrumhandeln med externetableringar.
Jag vet att till många av de butiker som fortfarande finns kvar kommer de äldre damerna och herrarna inte bara en gång utan kanske två gånger om dagen därför att när man sköter sina inköp själv är det en anledning att gå ut. Det är också så att när man tar bort den här möjligheten ökar kostnaden för samhället.
När äldre människor inte har möjlighet rent fysiskt att sköta sina inköp själva tilltar så att säga den motoriska försämringen snabbare och så måste socialtjänsten skjuta till hjälp med livsmedelsinköpen tidigare än annars. Vi får ju en ökad kostnad där som man inte heller tar hänsyn till.
Jag menar att det är just den diskussion som gäller de områden där människor faktiskt bor, kringområden runt städer där problemen inträffar, som vi bör föra.
Om det nu är så att Ola Johansson ser problematiken men vänder sig emot just det förslag som vi har - jag kan tycka att ett femårigt moratorium kanske inte är det mest kreativa, men det är i alla fall ett sätt att markera den här frågan - är Ola Johansson väldigt välkommen att väcka andra förslag om hur vi kan angripa själva problematiken, för den tycker jag att vi borde kunna vara överens om.
Jan Lindholm (MP):
Här i riksdagen har i alla fall jag för vana att tala om vad Sverige ska göra. Jag överlåter åt mina EU-parlamentariker att tala om vad EU ska göra på området. Jag tänkte ta upp och ställa en fråga om en sak som jag inte nämnde i mitt inledningsanförande. Vi har fokuserat på kemikalier och risken med giftiga kemikalier, som vi vill minska.
Vi vill att vissa typer av kemikalier, till exempel reproduktionsstörande, cancerogena och mutagena kemikalier, inte ska få finnas i leksaker. Problemet är större än vad många uppfattar. Gränsvärdena på 0,1 procent gäller ju bara leksakernas åtkomliga delar. I vår motion har vi skrivit en del om hur leksaker kan hanteras. Jag försökte säga lite grann om det i mitt anförande.
Jag påstår inte att de flesta barn har ett sådant intresse, men jag har studerat rätt mycket barnlek både på grund av att jag har jobbat med barn och därför att jag själv har flera barn och jag vet att för många barn är just de oåtkomliga delarna av leksakerna det intressantaste - att plocka sönder leksaker, att undersöka dem och se vad som finns inuti.
Därför tycker jag att regeringen tar alldeles för lätt på frågan. Man måste se till att förbuden mot de farliga CMR-ämnena gäller alla delar av leksaker, och inte bara de lätt åtkomliga. Magdalena Andersson tog upp regeringens uppdrag till Kemikalieinspektionen.
Man redovisar i betänkandet mycket tydligt precis vad Kemikalieinspektionen vill göra, nämligen just det som Miljöpartiet vill göra! Varför säger då Magdalena Andersson och regeringen nej till det som Kemikalieinspektionen presenterar genom att inte ställa sig bakom reservation 2? Det är konstigt.
Jan Lindholm (MP):
Det Magdalena Andersson räknar upp är ju inte vad regeringen vill göra. Det är vad Kemikalieinspektionen föreslår att regeringen ska besluta att ge Kemikalieinspektionen i uppdrag att göra. Det uppdraget har man inte fått ännu. Det är jättebra att Magdalena Andersson föregriper regeringens hantering av Kemikalieinspektionens förslag och talar om att det kommer.
Då kunde Magdalena Andersson lägga lite mer press på regeringen och redan nu ställa sig bakom reservation 2 så att det blir tydligare att det här är vad regeringsunderlaget här i kammaren tycker ska ske. Får regeringen veta det går det kanske lite snabbare att komma dit.
Magdalena Andersson valde att inte kommentera det faktum att den nya lagstiftningen endast gäller leksakernas åtkomliga delar. Jag tycker att det är en väsentlig fråga just när det gäller leksaker, eftersom jag vet hur leksaker hanteras. Sveriges regering har faktiskt haft nästan två år på sig att behandla den här frågan.
Man borde ha försökt agera inom EU för att få en justering av de här reglerna. Även om vi i Miljöpartiet anser att 0,1 procent av cancerogena, mutagena och reproduktionsstörande kemikalier är för mycket - det säger kunskapen, det säger till exempel Kemikalieinspektionen; det är för höga nivåer - borde reglerna åtminstone gälla för alla delar av leksakerna. Varför har ni inte jobbat med det?
Jan Lindholm (MP):
Med tanke på den argumentation som har förekommit från de fyra regeringspartiernas sida måste jag komplettera något. För det första är vi som har reservationer i betänkandet inte negativa till de framsteg som har gjorts, så ni ska inte framställa det så. För det andra har vi nu hört en representant, Otto von Arnold, från de fyra partierna säga att det som Magdalena Andersson påstod var regeringens politik är populism.
Det som än så länge är populism är ett förslag från Kemikalieinspektionen som man vill att regeringen ska börja jobba med. Men det viktigaste är kanske propositionen. Man argumenterar på det sättet att man säger att detta var förhandlingsresultatet, att det var hit man kunde komma. När regeringen bearbetar en fråga skickar man ut den, och i detta fall finns det ett stort antal remissyttranden.
I Sverige är vi noga med att vi har transparens och måna om att vi har en fungerande demokrati. Men här finns inte redovisat att regeringen har försökt se till att de här restriktionerna skulle gälla även de icke åtkomliga delarna.
Det finns inte redovisat att man har försökt använda sig av det förslag som kommer från Kemikalieinspektionen, som ju hyllas av åtminstone tre av regeringens företrädare, om att försöka använda miljölagstiftning i stället för hänsyn till leksaker för att lyckas få igenom skarpare regler när det gäller CMR-kemikalierna i leksaker.
Jag tycker att det är jättebra att vi har fått reda på att det som Kemikalieinspektionen föreslår kommer att bli regeringspolitik, även om ett av regeringspartierna tycker att det är populism. Men föreslås detta från regeringssidan kommer ni att få stöd från de tre oppositionspartierna - det är jag helt övertygad om.