Bosse Ringholm (S):
Det var ett ovanligt klent svar som kulturministern gav på den oerhört allvarliga frågan om var gränsen går för att regeringen ska reagera och agera när det gäller mediekoncentrationen i Sverige. Kulturministern hänvisar till att regeringens politik är känd, men problemet är att regeringen inte har någon politik på området. Det är det som är känt. Regeringen agerar inte. Regeringen gör ingenting.
Jag kan inte uppfatta kulturministerns inlägg här på annat sätt än som att hon inte tycker att det är något problem med mediekoncentration i Sverige - det finns ingen växande mediekoncentration på något område: När det gäller dagstidningar, film eller böcker finns det uppenbarligen ingen mediekoncentration värd namnet att diskutera.
En seriös fråga som den Helene Petersson ställer - var går gränsen för en så omfattande mediekoncentration att regeringen borde reagera? - möts med hänvisning till en politik som är passiv och inte gör något. Då måste man få ställa frågan på nytt.
Finns det något läge där regeringen bedömer att vi är på väg in i en riskfylld situation där mediekoncentrationen håller på att bli för omfattande? 90 procent, som nämndes nyss, är tydligen inte tillräckligt mycket. Vid vilken nivå är regeringen oroad - är det 100 procent? Vill regeringen göra något?
Precis som Helene Petersson kan jag ha förståelse för att ministern inte vill kommentera enskilda ärenden, men sanningen att säga verkar inte heller de myndigheter som har att vaka över området, till exempel Konkurrensverket, ha upptäckt den mediekoncentration som pågår. Det finns ju ingen större aktivitet på området, åtminstone ingen redovisad sådan.
Alla som följer debatten på kultursidorna, i tidskrifter och i andra sammanhang kan se att det finns en väldig oro för en tilltagande mediekoncentration. Men på Kulturdepartementet och i regeringen verkar ingen ha upptäckt denna växande mediekoncentration.
Om man inte har upptäckt den behöver man heller inte göra något, och det är väl också förklaringen till att regeringen har struntat i att utreda detta, trots att riksdagen för några år sedan av regeringen begärde en utredning på området. Då återstår frågan: Finns det enligt kulturministern något skäl till oro för någon form av mediekoncentration, och i så fall på vilket område?
Kan regeringen tänka sig att göra något, eller vill man bara sitta och avvakta och tro att myndigheterna - Konkurrensverket eller andra - ska göra något? Uppenbarligen ska regeringen inte göra något. Eller har vi andra förstått detta fel? Regeringen kanske verkligen är oroad av mediekoncentrationen? Då kan väl regeringen säga det i så fall! Hela svaret andas inte någon som helst oro för någon mediekoncentration, och följaktligen behöver man ingenting göra.
Jag tycker att det är en ganska passiv och tafatt politik. Man ska möjligtvis säga: Det är klart att det har en ideologisk hemvist. För den som har uppfattningen att demokratin sköts via marknadsmekanismer och att marknadsmekanismerna på något vis ibland är överställda demokratins regler, demokratins villkor, får marknaden ta över allting. Men sanningen är att demokratin faktiskt är viktigare i det här läget.
Och för att demokratins yttrande- och tryckfrihet och mediefriheten ska fungera måste det också vara någon form av samhällssyn och någon form av samhällsagerande så att man både i politiken och i myndigheterna kan agera i syfte att stävja den tilltagande mediekoncentrationen. Men ministern verkar inte ha upptäckt att det finns någon mediekoncentration över huvud taget.