Thomas Bodström (S):
Det sägs ibland att vi politiker har svårt att erkänna fel. Det stämmer säkert, men i det här fallet vill jag i alla fall säga att det var jag som hade huvudansvaret. Den kritik jag nu för fram är alltså egentligen riktad mot mig själv. Visst hade vi en bred enighet, men det var jag som skrev under propositionen. Det handlar alltså om den nya hovrättsprocessen. Tanken var utomordentligt god. Låt mig redan från början säga att här är det värdefullt att arbeta i praktiken, för då ser man verkligen när teori och praktik krockar.
Vi var helt eniga om, och det var hela vår tanke, att det behövdes en förbättring och effektivisering av arbetet i hovrätten. Varför skulle vittnen behöva komma igen? Varför dra ut rättegångarna så att de blev lika långa som i tingsrätten? Varför inte göra arbetet med effektivt? Det var grundtanken. Det är klart att vittnen minns bättre under förhandlingen i tingsrätten än kanske ett år senare i hovrätten. Det var bra, och det har fungerat bra, vill jag också säga. Man behöver inte göra en reform av hela lagen.
Det här har varit i kraft sedan den 1 november, men det har naturligtvis redan varit en massa rättegångar. Varje dag, varje timme mellan 9 och 17 pågår det rättegångar i våra sex hovrätter. Man har ganska tydligt kunnat konstatera att det när det gäller allt från videoförhör som spelas upp till vanliga vittnesförhör är jättebra. Med de ändringar som har gjorts av tilltrosreglerna har det blivit effektivare och man sparar mycket tid, vilket jag tror att vi är överens om.
Det finns dock ett problem som redan har visat sig. Det gäller den tilltalade. Jag vet hur diskussionerna var; jag kommer ihåg dem väl. Vi tyckte att vi kunde vrida ett varv till och göra det ännu mer effektivt och också ta med de tilltalade. Vi hade många diskussioner om det. Tanken var att detta inte skulle vara någon försämring för den tilltalade. Jag som arbetar som advokat vet att det många gånger kan vara så att man tycker att förhöret i tingsrätten gick bra.
Man har ingen önskan om att det ska behöva tas om, utan man är nöjd med förhöret. Det var en bra tanke, men praxis av detta har visat sig inte alls vara bra. I rättegång efter rättegång sitter en frustrerad tilltalad, kanske dömd till flera års fängelse, och har inte möjlighet att själv svara på frågor.
Den frustrationen innebär också ett minskat förtroende för rättsväsendet och domstolarna. Vi får en situation som är mycket problematisk. Både justitieministern och jag vet att man inte är inne och petar i alla texter i en proposition. Men jag har läst ännu noggrannare efter det att kritiken har kommit, och jag kan bara konstatera att det inte blev som vi hade tänkt oss. Jag tycker att skrivningen är ganska bra, men den praxis som har blivit har inte gett det resultat vi ville.
Det var inte meningen att inskränka rättssäkerheten. Det var inte meningen att få en situation där den tilltalade känner frustration vid ett överklagande. Det kan komma in nya vittnen som man vill höra, men det är inte säkert att man får göra det. Det kan komma in nya advokater, men inte ens då får man ställa nya frågor till den tilltalade. Detta är närmast en lapsus som bör rättas till. Det behövs inte någon ny och omfattande utvärdering.
Jag vill inte på något sätt lägga på en massa arbete på det som alla verkar nöjda med. Det handlar om denna enda situation, nämligen möjligheten för den tilltalade som har överklagat att få en möjlighet att i större utsträckning kunna välja om det ska vara omförhör, uppspelning av band eller om man själv ska få höras om i hovrätten. Det är det här jag vill ska rättas till. Jag bjuder gärna på att det var jag som hade ansvaret för det.
Jag har inget emot att den nya regeringen korrigerar den tidigare regeringens misstag.