Tomas Eneroth (S):
Det är dags för den här mandatperiodens sista budgetdebatt om näringspolitiken. Som vanligt lyser ansvarigt statsråd, näringsminister Maud Olofsson, med sin frånvaro. Det kanske är symtomatiskt för denna mandatperiod, eftersom näringspolitiken i stora delar har varit osynlig i regeringens politik. Före valet presenterade de borgerliga partierna en näringspolitik med sänkta arbetsgivaravgifter och kraftiga satsningar på regelförenklingsområdet.
En stark tillväxt av nya entreprenörer utlovades. I stället fick vi det motsatta. Vi fick höjda arbetsgivaravgifter för småföretagen, lika mycket regelkrångel som tidigare, färre entreprenörer och fler konkurser. Men framför allt fick vi en regering som inte verkar tro på näringspolitiken som sådan och som inte ser nödvändigheten av att agera tillsammans med vare sig vår basindustri eller den växande tjänstesektorn utan i stället undviker dialog och samverkan.
Vi har fått en regering som inte använder sig av vare sig finanspolitiken eller näringspolitiken när den som bäst skulle behövas utan som väljer att vara passiv när finanskrisen slår ut viktig industriell kompetens. Vi har fått en regering som inte verkar tro på politikens möjligheter utan tror att marknaden själv kommer att lösa problemen och om det går fel gärna lägger skulden på någon annan, vare sig det är GM, Vattenfall eller för den delen Försäkringskassan.
I våra reservationer från Socialdemokraternas sida, som jag härmed, fru talman, yrkar bifall till, lyfter vi i stället fram vikten av att regeringen och riksdagen aktivt agerar för att stärka konkurrenskraften. Det är ingen unik svensk inställning.
Tvärtom kan vi se hur flera av världens länder nu agerar för att mildra inte minst finanskrisens effekter, förhindrar likviditetskonkurser, värnar industriell kompetens och ser nödvändigheten av att investera nu för att få en starkare position när konjunkturen vänder.
Sveriges starka ekonomi och vår höga välfärd bygger nämligen på att vi förstått vikten av att agera tillsammans med näringslivet, vare sig det handlar om stålindustrins utveckling eller om besöksnäringens utmaningar. Genom stora satsningar på forskning och utveckling har Sverige fått världsledande företag, såväl inom life science-sektorn som inom miljöteknikbranschen.
Genom utbyggnad av högskolor och science parks har vi fått en utveckling i hela landet, vare sig det är Innovatum i Trollhättan, Videum hemma i Växjö eller Ideon i Lund. Med branschprogram har vi kunnat ta fram strategier med företrädare för viktig exportindustri och därmed kunnat ge långsiktiga förutsättningar för investeringar i forsknings- och utvecklingsprogram.
Gemensamt för de här insatserna är att de allihop har stärkt svensk konkurrenskraft och att de har varit avgörande för såväl gamla som nya företag för att kunna expandera och upprätthålla internationell konkurrenskraft. Vi vet att det här är nödvändiga delar i en nationell näringspolitik, och vi vet att det är en politik som tidigare resulterat i stark tillväxt och god omställningsförmåga för svenskt näringsliv.
Det är därför vi lyfter fram förslag om nya och förnyade branschprogram i vår motion, såväl för fordonsindustrin och besöksnäringen som för musikbranschen och dataspelsbranschen. Det är därför vi kraftigt ökar anslagen till företagsnära forskning i vår budget, såväl till Vinnova som till Energimyndigheten. Det är därför vi föreslår en riskkapitalfond för investeringar i miljöteknik och andra tillväxtbranscher.
Det är en viktig del i vår innovationsstrategi, där utgångspunkten är att stärka innovationskraften i små och medelstora företag. Det är därför vi återkommande, under finanskrisen och även nu i motioner, föreslår en mängd insatser för att förbättra tillgången på riskkapital, förhindra likviditetskonkurser och värna industriell kompetens.
Vårt förslag om riskkapitalavdrag har till exempel hyllats av väldigt många, och det ska bli intressant att höra från majoritetens företrädare varför man nu vill avslå det förslaget. I stället för regeringens höjda arbetsgivaravgifter för landets småföretag har vi föreslagit stöd för småföretag som anställer, inte minst eftersom vi vet att det är bland landets småföretag som framtidens många jobb kommer att finnas.
På område efter område markerar vi vikten av en aktiv näringspolitik, ett aktivt agerande för att stärka företagande och konkurrenskraft. När man ställer det mot regeringens agerande under den här mandatperioden inser man vilket viktigt vägval vi står inför.
Mot vår aktiva näringspolitik, med investeringar i ökad konkurrenskraft tillsammans med näringslivet för att möta klimathot eller investera i ny miljöteknik, står en passiv och närmast nyliberal näringspolitik som har valt att inte agera. Det är en nyliberal näringspolitik som tror att skattesänkningar på 100 miljarder kronor automatiskt skulle stimulera jobb och företagande.
Erfarenheterna hittills har visat att arbetslösheten i stället ökar mer i Sverige än i övriga Europa, precis som företagskonkurserna. Det är en nyliberal näringspolitik som har minskat investeringarna i företagsnära forskning, som har avbrutit viktiga branschprogram men som glatt subventionerar gräsklippning och städning. Nu har jag förvisso inget emot gräsklippning, men jag tror inte att det är någon kommande stor exportnäring.
Jag tycker fortfarande att det är väldigt underligt att framöver kunna säga: Nja, vi har ingen exportindustri i Sverige, men vi har väldigt snygga gräsmattor! Det är en nyliberal näringspolitik som inte ser företagens behov av kompetensutveckling, av utbildad arbetskraft eller för den delen av stöd för sjukskrivna medarbetare utan tror att lägre a-kassa och utförsäkringar är rätt väg att få fram engagerade och kompetenta medarbetare. Dagens omröstning om sjukförsäkring är ett utmärkt exempel på detta.
Anställda som drabbas av cancer eller MS tvingas ställa upp sig, och en del företagare eller arbetsgivare går in med egna pengar när samhället sviker. Ser ni inte att även fungerande trygghetssystem är en viktig del i att skapa goda förutsättningar för företagande och tillväxt? Ser ni inte att en arbetsmarknadspolitik är viktig för att se till att det finns en utbildad arbetskraft? Nej, uppenbart har den ideologiska agendan tagit över, och man väljer att inte agera.
Jag ska ta tre exempel från den här mandatperioden på hur ideologins skygglappar suttit före möjligheten att agera för svenskt näringsliv och för jobb i Sverige. Jag tror att Astra Zeneca har ungefär 40 procent av sina forskningsresurser i Sverige, trots att försäljningen för Astra Zeneca i Sverige kanske är knappt 1 procent av omsättningen.
Ett skäl till att man har valt att lägga forskningsresurserna i Sverige är att vi har hög utbildningsnivå, goda förutsättningar för forskning vid universitetssjukhusen och goda möjligheter till klinisk forskning. Nu hotas denna konkurrensfördel. Den hotas på grund av de förändringar som drivs igenom i sjukvården, inte minst här i Stockholms län. Jag tror att Filippa Reinfeldt kallade det för att hon ville ha en vårdgalleria, och så har det blivit.
Marknadspengar och privatiseringar har lett till att man nu har fått kraftigt minskade möjligheter att bedriva klinisk forskning. Några insatser för att kompensera, avhjälpa eller på något sätt värna klinisk forskning har inte kommit från Näringsdepartementets sida, och något branschprogram för life science-branschen har inte heller kommit.
Så viktigt är tydligen systemskiftet eller privatiseringen av sjukvården att det går före det som rimligtvis borde värnas: gemensamma insatser för att säkra en högspecialiserad sjukvård och goda forskningsmöjligheter. Min fråga till majoriteten är: Hur ska ni säkra tillgången till klinisk forskning? Varför vill ni inte ha något branschprogram för life science-sektorn eller medicinteknikbranschen när branschen själv efterfrågar det så starkt? Mitt andra exempel är välkänt.
Det är fordonsindustrin. Vi tog här i riksdagen gemensamt beslut om ett 28-miljarderspaket. Det har ännu inte kommit till användning, om man undantar 60 miljoner kronor som Fouriertransform efter en extremt lång handläggning lyckats utverka till ett projekt.
Medan andra regeringar har agerat aktivt med skrotningspremier, miljöbilspremier, utbildningsinsatser och forskningsinsatser har den svenska regeringen varit en av Europas mest passiva, trots att vi är så oerhört beroende av fordonsindustrin. Det är inte bara jag som tycker så eller branschen som hävdar det, utan även regeringens egen myndighet Tillväxtanalys som redovisar den låga svenska ambitionsnivån. Priset för denna passivitet är skyhögt.
Jag tror att det nu är över 19 underleverantörer som har försvunnit inom fordonsindustrin. Tusentals jobb har försvunnit. Dessutom kan vi konstatera att framtiden för både Saab och Volvo knappast underlättas genom regeringens agerande. Maud Olofssons stora insats har snarare varit att tala illa om svensk fordonsindustri och dess kunnande, i stället för att tala om vilka fördelar som finns.
Det kommer naturligtvis ett tillfälle när vi ska utvärdera hanteringen av fordonsindustrikrisen, men redan nu kan vi se att regeringens ideologiska skygglappar har fått förödande konsekvenser för svensk industriell kompetens. Min fråga till majoriteten är: Hade ni över huvud taget för avsikt att använda 28-miljarderspaketet? Fanns det någon tanke med det, om det nu inte har kommit till användning, eller var det bara tomma ord?
Avslutningsvis vill jag ta upp det tredje exemplet, strategiskt långsiktigt kanske ett av de viktigaste. Jag tycker att regeringens ideologiska skygglappar i någon mening också har förhindrat viktiga framtidsinvesteringar, inte minst investeringar i förnybar energi och ny energiteknik. Här brukar Maud Olofsson prata mycket, och det är naturligtvis bra, men hon agerar dess värre desto mindre.
Vi kan inte se några konkreta förslag från regeringen för vare sig små eller stora företags insatser eller möjlighet att verka inom miljöteknikbranschen. Vi har föreslagit klimatinvesteringsprogram. Vi har föreslagit en omfattande ombyggnad av miljonprogrammet med en energieffektivisering.
Det här är insatser som skulle kunna leda till både ökade möjligheter att nå nationella klimatmål, ökad sysselsättning inom byggsektorn och framför allt en växande stark hemmamarknad åt en av våra viktigaste framtidsindustrigrenar, miljöteknikbranschen. Här finns fantastiska möjligheter att få en stark hemmamarknad och med det som grund också ta svenskt kunnande ut på en internationell exportsuccé.
Med olika former av exportstöd, där vi föreslår väsentligt mer resurser än regeringen, finns en historisk chans att inte bara göra gott i Sverige, Europa och världen utan dessutom kombinera klimatutmaningen med ökade möjligheter för tillväxt. Vi föreslår till och med extra anslag för demonstrationsanläggningar, så att svenska företag kan visa upp konkreta förslag på hur man kan energieffektivisera eller, för den delen, reducera utsläpp.
Tillsammans med en riskkapitalfond på 5 miljarder kronor ser vi till att vi också får tillgång till riskkapital för miljöteknikbranschen. På det sättet skulle vi i Sverige kunna skapa många gröna, sköna nya jobb. Men här i riksdagen har förslagen röstats ned. Regeringens allmänna linje verkar vara att marknaden ska ta hand om det och att regeringen inte har något ansvar. Och den låga ambitionsnivån, inte minst inför Köpenhamnsmötet, tycker jag talar för den linjen.
Motvilligt har man möjligtvis accepterat elcertifikaten, men några klimatinvesteringsprogram har man inte gått med på, och stödet för energiomställning i fastigheter har reducerats eller tagits bort. Att använda statens eget företag, Vattenfall, verkar vara helt främmande för regeringen. Här skulle man kunna göra det genom att möta klimathotet med stora investeringar i förnybar energiteknik eller genom att vara aktör för att se till att introducera energieffektivisering.
Men under Maud Olofssons tid som ägaransvarig för Vattenfall har andelen investeringar i förnybar energi minskat i stället för att öka, och de har minskat till förmån för investeringar i ny kolkraft och gas. Dessutom har resultatet för Vattenfall försämrats till följd av det 100-miljardersförvärv i ny kolkraft som man har ägnat sig åt.
Den misslyckade styrningen av Vattenfall under Maud Olofssons ledning kommer senare att granskas av konstitutionsutskottet, men min poäng här är att vi ser att regeringen inte ens här ser näringspolitiska möjligheter att skapa nya jobb ens inom ett så viktigt område som klimatutmaningen, varken för små miljöteknikföretag eller för riktigt stora företag inom energibranschen. Ser inte ni i majoriteten att klimatutmaningen faktiskt kan ge nya jobb?
Tror ni att marknaden själv kommer att lösa detta? Tror ni inte att det faktiskt behövs politik och politiska riktlinjer för detta? Det här är tre exempel som jag har valt att nämna för att visa att regeringen har en låg ambitionsnivå och inte har någon ambition att föra en aktiv näringspolitik.
Det finns naturligtvis exempel på bra insatser under mandatperioden - höjd kapitalinsats för Almi eller för den delen stödet för Svensk Exportkredit - men som helhet har regeringens agerande under mandatperioden varit en besvikelse, både för företagare och för medborgare. Vi har använt tiden i opposition till att vässa näringspolitiken. Vi har tagit med oss det bästa av förra mandatperiodens idéer. Vi har tagit till oss nya idéer från möten med branscher, företagare och forskningsinstitut.
Våra förslag har utvecklats, men våra grundläggande värderingar kvarstår. Låt mig avsluta med detta. Vi är ett litet, exportberoende land. Vi behöver en aktiv näringspolitik. Vi behöver ett gott samarbetsklimat mellan näringsliv, samhälle och stat. Vi behöver stora investeringar i forskning och utbildning, och vi behöver en insikt om att vi tillsammans kan skapa både långsiktigt hållbar tillväxt och många nya jobb. Jobben främst, som vi socialdemokrater brukar säga.