KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl Bildt (M):
Den sista fråga som Carina Hägg tar upp tillhör de besvärligare. Vad man säger till oss från FN-sidan är att de inte anser att de har tillräckliga resurser för att genomföra det mandat de redan har. Jag har förståelse för det. Det är ett rätt robust mandat, ett kapitel 7-mandat. Detta är i dagsläget den största fredsbevarande operation som FN har. Men man har svårigheter att leva upp till det mandatet. Vi har från Europeiska unionens sida fört fram tanken om att förstärka mandatet.
Vi möttes av en skepsis från FN, som säger: Ge oss först resurserna att göra det vi ska göra innan ni ber oss att göra mer! Jag kan hysa en viss sympati för detta. Därmed är delvis bollen tillbaka hos oss. Detta är det som vi verkligen sysslar med just nu. Vad kan vi göra mer? FN har förstärkt sina politiska insatser med Obasanjo. Jag tror att de är - hoppfulla ska man inte säga, men de är inte utan hopp.
EU-kommissionären Louis Michel åker dit ned i dag och kommer att vara i Goma de närmaste dagarna för att bidra till de här ansträngningarna också. Vi kommer under torsdag kväll att diskutera vilka ytterligare insatser vi kan göra från EU-sidan med anledning av Ban Ki Moons appell till oss. Vi har från svensk sida som sagt lagt 1⁄4 miljon kronor, en rätt betydande summa, på försök att hjälpa människor där nere. Det är motiverat.
Fyra miljoner döda under de senaste åren, 1,4 miljoner flyktingar, 135 000 människor på flykt eller i behov av skydd kring Goma, inte minst många kvinnor som utsätts för övergrepp, en kvarts miljon nya flyktingar under de senaste månaderna - det är det som engagerar mig.
Det intresserar dock icke Peter Hultqvist, vars hela inlägg avslöjar att han egentligen inte är vare sig kunnig om eller intresserad av Kongo. Han har väl läst ett papper eller två. Sådant inträffar när man har andra saker för sig.
Det må vara hänt, Peter Hultqvist, att du har dina andra intressen, men jag vore nog tacksam om du i den oerhört trängda humanitära och politiska situation som vi har i östra Kongo i dag kunde visa åtminstone en del av det engagemang som Carina Hägg har i de humanitära frågorna.
Att du är emot Lundin Mining kan du skicka ett pressmeddelande om någon annan dag än denna lidandets dag i östra Kongo.
Carl Bildt (M):
De vill försvinna så fort som möjligt, säger Peter Hultqvist. Investeringar av den arten görs ju med ett tidsperspektiv om ungefär 50 år. Med vår egen erfarenhet av gruvhantering till exempel uppe i Norrbotten vet vi att perspektivet kan vara hundratals år när det gäller att utvinna naturrikedomar av denna art. Kongos problem är inte för mycket utländska investeringar. Kongos problem är för lite utländska investeringar. Jag hade önskat att fler företag hade investerat i teknologi och kapital i Kongo under dessa år.
Jag tror att det hade varit bättre för att övervinna fattigdomen för att kunna bidra också till statsbyggande. Företagen bidrar inte bara med kapital och teknologi. De bidrar också med den företagskultur som bland andra vi står för.
Det är ett av Kongos stora problem att det på grund av oroligheter och andra svårigheter, som i allt väsentligt har haft andra grunder men också haft med utländska intressen att göra - minns Katangakonflikten i början på 1960-talet - har varit för få som har vågat ge sig in i detta land. Vi hade en handelsdelegation där nyligen, där vi uppmanade företag att investera också i Kongo, om än kanske inte just i Kivuprovinsen, och i dess framtid.
Apropå det konkreta fallet: Jag visste inte om att AP-fonden också tillhörde dem som är intresserade av detta. Det är inte min sak att vare sig recensera eller kritisera AP-fonden. De gör säkert noggranna bedömningar.
Vad jag vet är att just detta projekt, som är mycket stort, stöds av Overseas Private Investment Corporation i USA med 1⁄4 miljard dollar, av Afrikanska utvecklingsbanken, alltså de afrikanska länderna själva, och av Europeiska utvecklingsbanken, alltså Europeiska unionen. Det är de som har satsat och utvärderat, och jag utgår från att de också följer projektet. Skattebefrielse tycker Peter Hultqvist i sin vänsterretorik är fel.
Det är relativt vanligt förekommande när det gäller utländska investeringar. Det finns till och med i betydligt mer näraliggande länder än Kongo för att attrahera utländska investeringar.
Carl Bildt (M):
Amineh Kakabaveh har frågat mig vilka initiativ jag avser att vidta inom EU under det kommande svenska ordförandeskapet för att EU:s kritiska dialog särskilt ska ta upp kvinnors situation i Iran. Vidare frågar Amineh Kakabaveh hur en sådan dialog kan samordnas med USA:s Iranpolitik och föras inom FN:s ram.
Såsom jag tidigare har anfört, bland annat i svaren på ett antal interpellationer samt i flera svar på skriftliga frågor, ser regeringen med oro på den försämring av situationen för de mänskliga rättigheterna som under det senaste året skett i Iran. Detta gäller inte minst de återkommande och ofta långtgående kränkningarna av kvinnans rättigheter. Att verkställa dödsstraff genom stening är, som Amineh Kakabaveh uttrycker det, särskilt barbariskt och strider klart och tydligt mot de grundläggande principerna om åtnjutande av de mänskliga rättigheterna.
Europeiska unionen och den svenska regeringen tar därför i uttalanden och diplomatiska kontakter med iranska företrädare löpande upp den iranska regeringens skyldighet att respektera och uppfylla de konventioner om skydd för de mänskliga rättigheterna som Iran anslutit sig till och ratificerat, inklusive skyldigheten att säkerställa kvinnors åtnjutande av de mänskliga rättigheterna. Fru talman!
Ett samlat internationellt tryck är det som har bäst möjlighet att påverka Iran, ty ett splittrat och oenigt internationellt samfund är något som regimen i Iran kan använda till sin fördel. Inom ramen för det arbete med att förbättra förverkligandet av de mänskliga rättigheterna som pågår vid FN:s generalförsamling i New York samt FN:s råd för mänskliga rättigheter i Genève har vi bland annat påtalat utvecklingen i Iran. Europeiska och nordamerikanska synpunkter och värderingar är i detta sammanhang alltsomoftast samstämmiga.
Fru talman! Som jag konstaterade i interpellationsdebatten med Amineh Kakabaveh i våras är Europeiska unionens, Sveriges och det övriga internationella samfundets möjligheter att framgångsrikt utöva påtryckningar mot Iran något begränsade. Europeiska unionens kritiska dialog med Iran övergick i slutet av 90-talet till att bli en mer allomfattande dialog, som också inkluderade en särskild dialog om de mänskliga rättigheterna.
Detta dialogformat har dessvärre inte varit särskilt effektivt under senare år, då det internationella samfundets förhållande till Iran dominerats av frågan om Irans ambitioner med sitt kärntekniska program. Iran vägrar fortfarande att återuppta den särskilda MR-dialogen med Europeiska unionen, som i praktiken varit fryst av Iran sedan 2004. Precis som Amineh Kakabaveh är jag övertygad om att en politisk, ekonomisk och diplomatisk isolering av Iran inte skulle gynna utvecklingen i landet, snarare tvärtom.
Utan fortsatta kontakter via diplomatiska kanaler och politiskt besöksutbyte mister vi möjligheterna till förståelse och till att framföra vår kritik. Under det svenska EU-ordförandeskapet hösten 2009 kommer regeringen att fortsätta arbetet för att stärka folkrätten och de mänskliga rättigheterna. Det ligger lite framåt i tiden, så exakt hur vi kommer att agera där får vi nog återkomma till.
Carl Bildt (M):
Från tidigare interpellationsdebatter vet vi ju att vi i grunden gör samma bedömning av de här frågorna. Det hindrar inte att det har ett mycket stort värde att de också diskuteras i Sveriges riksdag. Iran är bland de länder i världen som avrättar flest personer. Kina toppar listan, men Iran ligger mycket tydligt på plats nr 2.
Det är svårt att ha några exakta siffror, men om man håller sig till Amnesty Internationals uppgick antalet kända avrättningar 2007 till 317. Det är en mycket hög siffra. Uppgifterna för 2008 varierar, men de ligger med all sannolikhet i intervallet mellan 200 och 300 personer.
Det vi har reagerat mot speciellt är som bekant, utan att värdera detta alltför mycket, de fall där man till och med använder stening som avrättningsmetod. Det är ett barbari som går utöver det barbari som dödsstraffet i sig innebär. Där reagerar Europeiska unionen, och där reagerar Sverige. Det har varit ett moratorium med detta. Men under denna vecka till exempel har en kvinna av allt att döma avrättats genom stening i Iran.
Vi förde upp detta i en diplomatisk dialog med Iran, dessvärre utan att detta hade någon effekt. Men det är viktigt i alla fall att vi markerar vår ståndpunkt när det gäller dessa frågor. Sedan ska vi också diskutera den vidare situationen. Vi har nu, tror jag, kanske delvis en ny möjlighet till en dialog med Iran som har att göra med skiftet, som nämndes, av den amerikanska administrationen.
Frågan om relationerna till och hur vi ska hantera Iran står mycket högt upp på den transatlantiska samtalsagendan i dag, innan administrationsskiftet, och kommer att stå där med lika stor tyngd efter administrationsskiftet. Det är klart att detta samtal domineras av den kärntekniska frågan. Om det domineras för mycket kan man diskutera, men det domineras av den kärntekniska frågan.
Även inom denna finns det dock anledning att diskutera hur strategin ska utformas för att vi ska få till stånd en öppning gentemot Iran som inte bara skapar förutsättningar för någon typ av överenskommelse i den kärntekniska frågan utan skapar öppningar i övrigt gentemot det iranska samhället.
Det ska i och för sig respektera att Iran självt formar sin egen framtid men det kanske öppnar för ett närmande och för en långsiktig iransk samhällsomvandling som medför att krav på demokrati och krav på mänskliga rättigheter har lättare att göra sig gällande inom den iranska debatten.
Som Amineh Kakabaveh och jag har konstaterat tidigare är Iran ett stort, kulturellt och mänskligt rikt samhälle som har potential för en helt annan utveckling än den vi ser under denna regim.
Då måste vår politik vara både att vara mycket tydlig när det gäller att kritisera denna regim för brott mot mänskliga rättigheter inom denna ram, dödsstraff speciellt och alldeles speciellt de barbariska dödsstraffen stening och sådant, liksom kvinnors förtryck.
I en annan del av samma strategi behövs samtidigt en öppning som skulle kunna medföra att vi långsiktig får en mer respektfull iransk utveckling av rättigheter, frihet och demokrati.
Carl Bildt (M):
Jag tror att vi i allt väsentligt har gemensamma bedömningar både av situationen som den är vad gäller mänskliga rättigheter, vad gäller kvinnors situation och vad gäller användningen av dödsstraffet inom Iran, liksom det sätt på vilket vi ska arbeta med de här frågorna. Där vi har möjlighet att göra det ska vi också ta upp enskilda fall i den diplomatiska dialogen.
Samtidigt ska vi verka för att man får en mindre allmänkonfrontatorisk attityd gentemot Iran, vilket kanske kan bana väg för ett något annorlunda samtalsklimat, som kanske kan bana väg för att vi får en ökad respekt för demokrati och mänskliga fri- och rättigheter.
Det ska gärna sägas, och vi ska vara medvetna om det också, att när vi säger att vi tar upp enskilda fall, vilket vi gör och har gjort senast denna vecka i Teheran, tar vi upp dem med företrädare för det iranska utrikesdepartementet. I vilken utsträckning det iranska utrikesdepartementet har något inflytande och i vilken utsträckning de för detta vidare vet vi inte. Det är ju inte det iranska utrikesdepartementet som mig veterligt vare sig förkunnar dödsdomarna eller verkställer dem, försiktigt uttryckt.
Det viktiga är att det är den kanal som vi har, i avsaknad av lite bredare kontaktytor med det iranska inte alldeles lättöverskådliga politiska systemet. Min uppfattning är att vi måste skaffa oss bredare kontaktytor med det som sagt inte alldeles lättöverskådliga iranska politiska systemet, som vi har betydande synpunkter på men som är en realitet i detta land. Det kommer med all sannolikhet att vara en realitet i detta land under relativt lång tid.
På så sätt kan vi kanske öka våra möjligheter till inflytande. Jag tror också att vi är eniga om att det förutsätter en något mindre konfrontatorisk allmändialog. Huruvida detta kommer att vara möjligt att uppnå eller ej tror jag är för tidigt att bedöma. Vi får ett administrationsskifte i Washington den 20 januari. Det kommer att ta sin lilla tid för den att forma sin politik. Iranfrågan är mycket viktig för den och i den transatlantiska dialogen.
Det kommer att ta ett bra tag innan vi ser de möjligheter som möjligtvis kan finnas i detta sammanhang. Jag vill i detta sammanhang nämna att vi från svensk sida fortsätter den dialog vi har med iranska myndigheter. Jag har träffat den iranske utrikesministern Mottaki vid tre eller fyra tillfällen och vid varje tillfälle erinrat om dessa frågeställningar.
Jag kommer med all sannolikhet att träffa honom igen inom loppet av de närmaste månaderna. Han kommer då inte att bli speciellt förvånad när jag tar upp dessa frågor igen. Jag tycker att det är viktigt att göra det för att markera Sveriges inställning och Europeiska unionens inställning. Jag kan försäkra att vi kommer att fortsätta att göra detta även när vi gör det i egenskap av företrädare för hela Europeiska unionen under det andra halvåret nästa år.
Carl Bildt (M):
Nikos Papadopoulos påpekar med all rätt att jag inte riktigt svarar på hans fråga. Det är av den enkla anledningen att jag har svarat på frågan vid åtskilliga tillfällen tidigare i denna kammare. Jag tycker inte att vi ska uppta alltför mycket tid med att upprepa argument som har förts fram många gånger. Regeringens syn har klarlagts, och det som har sagts gäller självfallet fortfarande. Det jag har förklarat i tidigare debatter är ju att historien är betydelsefull, som Hans Wallmark sade.
Det är bra att vi är medvetna om den, men det innebär inte nödvändigtvis att jag tror att det är klokt att fatta politiska beslut om olika delar av historien. Jag fruktar att det ibland kan leda till mer problem än det faktiskt löser.
Tragedin för de pontiska grekerna, armenierna och assyrierna är en del av den stora tragedi som vi såg under decennierna av det osmanska rikets upplösning, outsägliga tragedier som vi lever med konsekvenserna av fortfarande. Där gick en kulturell mosaik och mångfald med rötter många tusen år tillbaka i tiden förlorad för dessa folk och för dessa regioner.
Bitterheten över detta och, som Nikos Papadopoulos sade, de öppna såren finns fortfarande. Det gäller i fallet både med de pontiska grekerna och med många andra befolkningsgrupper.
Vi ska dessutom inte vara omedvetna om i dessa dagar att vi fortfarande sysslar med åtskilliga svårigheter och problem som motsvarar detta i det väldiga område som en gång var det osmanska väldet. Förra året, om vi talar om historiska minnespunkter, som Hans Wallmark var inne på, var det 60 år sedan staten Israel bildades, det som av palestinierna beskrivs som nakba , den stora katastrofen.
Jag vill inte fatta några politiska beslut om exakt hur beslutet från 1948 ska tolkas. Jag tror att det skulle ställa till större problem i den försoningsprocess vi behöver i Mellanöstern nu än det kanske skulle skapa tillfredsställelse för den ena eller den andra gruppen. Det är grunden för min inställning - alls icke ett förnekande av tragedin, snarare en mycket djup medvetenhet om den för både de pontiska grekerna och andra.
Det är ett välkomnande av en intensiv, öppen, ibland också känslosam diskussion om dessa frågor, men slutsatserna bör hållas utanför de politiska beslutsprocesserna. Det är inte regeringar och det är inte riksdagar som fastställer historien. Det finns länder och politiska system som har försökt sig på det. Den vägen ska vi inte beträda.
Carl Bildt (M):
Låt mig då bara kort anknyta till det Kerstin Lundgren sade. Hon formulerade det så att vi ska vara vaksamma samtidigt som vi är hjälpsamma. Jag tycker att det är en god sammanfattning. Det är klart att vi ska vara vaksamma - det är vi alltid, eller försöker alltid att vara när det gäller mänskliga rättigheter och demokrati. Det är ingen tvekan om att utvecklingen i Turkiet är på väg åt rätt håll, även om vi ännu inte är där fullt ut. Så är det.
Turkiet är underkastat Europadomstolen för mänskliga rättigheter, och en lång rad av de olika frågeställningar som vi diskuterar här prövas de facto av domstol. Det gäller dagsläget, och det gäller framtiden. Det gäller inte historien. Men vad gäller historien är det i dag en mycket öppnare debatt än vad det varit tidigare, och det ska vi också välkomna - och hoppas att den kan bli ännu öppnare - med historiker, med samhällsdebattörer, med historiska arkiv.
Och ibland kan det till och med krävas politiska initiativ, som man diskuterar i en gemensam kommission mellan Turkiet och Armenien nu för att titta på delar av denna fråga. Jag hoppas att det rör sig framåt. Vi ska också vara understödjande i den processen. Vi ska inte - det är det som vi egentligen har diskuterat - fatta politiska beslut om historien. Men vi kan mycket gärna föra en politisk samhällsdebatt om historien, för den är viktig när det gäller att lägga en grund också för framtiden.
Carl Bildt (M):
Vi får väl utreda historien om interpellationsdebatter i fråga om NSG-problematiken. Frågan om Hans Blix är den fråga som jag inte har svarat på. Vad som står till ett statsråds förfogande här är åtta minuter. Jag försökte att på dessa åtta minuter vara så konkret som möjligt. Jag tror att allt det jag sade på ett eller annat sätt står i Blixkommissionens rapport. I och för sig tror jag att där står mer, men åtta minuter är åtta minuter.
I stället för att tala om olika typer av kommissioner ville jag tala om de faktiska problemen och utmaningarna på det här området. Jag tror att större delen av de förslag som Blixkommissionen lade fram ligger i olika typer av internationella förhandlingsprocesser vid det här laget. Vad jag i det här interpellationssvaret velat betona är de prioriteter som vi ser under den allra närmaste tiden när det gäller det konkreta nedrustningsarbetet, framför allt på kärnvapenområdet.
Ja, det finns saker på den konventionella sidan som jag inte har tagit upp - däremot på kärnvapensidan. Det är den prioritet jag ville göra när jag ville ge Urban Ahlin ett svar som faktiskt handlade om vad vi avser att göra och vad vi avser att prioritera under det år då vi har ett extra tungt ansvar som ordförande i Europeiska unionen, då det finns öppningar på den amerikanska sidan och då viktiga steg måste tas i samband med den kommande översynskonferensen för NPT-processen.
Carl Bildt (M):
Otto von Arnold har frågat mig på vilket sätt jag är beredd att verka för att diktaturens mordanklagade i Argentina ställs inför rätta och vilka åtgärder jag avser att vidta för att vi ska få veta sanningen bakom Dagmar Hagelins och Svante Grändes ofrivilliga försvinnanden. År 2005 upphävde Argentinas högsta domstol amnestilagarna, vilket åter öppnade vägen för åtal av de ansvariga för militärdiktaturens brott mot de mänskliga rättigheterna. Sverige välkomnade detta.
Vi för en dialog med Argentinas regering om mänskliga rättigheter och bevakar särskilt det tragiska fallet med Dagmar Hagelin. Ambassaden i Buenos Aires följer utvecklingen och rapporterar om ärendet. Inom EU har vi nyligen beslutat att stärka MR-dialogen med Argentina. Sedan Dagmar Hagelins försvinnande bevakar Sverige ärendet gentemot argentinska myndigheter och domstolsväsendet - främst via ambassaden i Buenos Aires - och via kontakter med fadern Ragnar Hagelin.
De kommande rättsprocesserna mot Alfredo Astiz och andra åtalade för brott begångna under militärdiktaturen kommer förhoppningsvis att bringa ökad klarhet kring Hagelins, Grändes och tusentals andra ofrivilliga försvinnanden under militäråren.
Carl Bildt (M):
Väldigt mycket har gjorts. Dagmar Hagelin försvann 1977. Det är länge sedan. Jag kan säga att jag delvis var med i handläggningen av en regering som satt i Sverige för väldigt länge sedan, mer än en kvarts sekel sedan, när vi sysslade med denna fråga. Då stod den mycket högt upp på den politiska dagordningen, och de politiska förhållandena i Argentina var helt annorlunda.
Under alla successiva regeringar som vi har haft i Sverige sedan dess har vi försökt skapa klarhet i vad som inträffade. Det visste vi praktiskt taget ingenting om då. Det vet vi mer om i dag. Därefter gäller det att ställa de ansvariga, framför allt Astiz, inför rätta. Det har gått fram och tillbaka i takt med att den politiska utvecklingen i Argentina har förändrats åt olika håll.
Men det vi nu får säga är att de ansvariga sitter häktade i väntan på rättegång. Vi kan bara hoppas att den rättegången kommer att komma i gång och att den kommer att leda till fällande domar i Argentina. Så många andra möjligheter står oss icke till buds.
Carl Bildt (M):
Nej, vi har mig veterligt inte fått några garantier för detta, och inte heller tror jag, om vi skulle få det, att det är så mycket att lita på. Detta är väldigt mycket beroende av det argentinska rättssystemet och av Argentinas politiska utveckling. I dag är Argentina en demokrati. Vi kan ha synpunkter på olika delar av den argentinska politiken, men det är en demokrati.
Vi har haft långa skeden då det inte har varit fallet, och vi har haft långa skeden då Argentina självt har brottats med frågan om ansvar för allt det som inträffade under denna period och där Dagmar Hagelins öde, som engagerar oss därför att det handlar om en person med bakgrund i vårt eget land, dessvärre bara är en liten skärva i en mycket större tragedi som drabbade oerhört många fler människor.
Frågan om att komma till rätta med detta, ansvaret och till detta förknippade andra frågor har varit det dominerande som det argentinska samlade politiska systemet har försökt arbeta med under decennierna som har gått. Men successivt, som det ofta är i sådana här fall, rör det sig trots allt framåt. Vi kan gå tillbaka några decennier. Vi trodde förmodligen aldrig att vi skulle kunna få klarhet i vad som inträffade med Dagmar Hagelin.
Efter det att vi fick mer kunskap om vad som faktiskt inträffade trodde vi kanske aldrig att vi skulle få reda på vem som var ansvarig. Det vet vi nu. Vi trodde förmodligen aldrig att vederbörande skulle ställas inför rätta. Där är vi i dag. Även om i ett fall som detta både klarläggandets och rättvisans kvarnar mal med oändlig långsamhet är det värt att notera att de faktiskt mal.
Carl Bildt (M):
Vi har för närvarande en situation där Astiz sitter häktad i avvaktan på rättegång. Jag tror att det är svårt att med internationella diplomatiska åtgärder ingripa i hur snabbt den rättegången kan börja. Jag saknar insikt i detaljerna om detta.
Vi måste ha ett element av förtroende för att det argentinska rättssystemet tar itu med detta men också en respekt för att även om detta är det fall som vi är engagerade i är det, som erinrades, 30 000 andra fall som man också måste ta upp som en del av en större tragedi.
Vi vill se till att den ansvarige för Dagmar Hagelins försvinnande, som dessutom inte bara är ansvarig för Dagmar Hagelins försvinnande utan som har ett mycket tungt ansvar för ett mycket stort antal försvinnanden, ställs inför rätta. Det finns många fler i Argentina som kräver att detta sker än vad det finns i Sverige, men vi ska lägga vår röst i dessa.
Jag tror inte att vi kan ställa i utsikt några dramatiska förändringar i den argentinska processen.