Johan Forssell (M):
Jag hade inte planerat att gå upp i den här debatten, men jag tycker att den är så oerhört viktig. Det är också viktigt att man har rätt utgångspunkt när man diskuterar den här frågan. Jag har noterat att socialförsäkringsministern konsekvent använder just 2010 som startpunkten när hon ska redogöra för rehabiliteringskedjan och den bortre tidsgränsen. Som flera av mina kolleger har varit inne på var det året inte år noll, utan det finns också en historia här.
Ganska många av de argument som vi nu hör mot den bortre tidsgränsen var ungefär samma argument som hördes från Socialdemokraterna när rehabiliteringskedjan en gång lades fast. Det har inte hänt så mycket.
Rehabiliteringskedjan kom ju till av en anledning, och det var därför att människor på ett systematiskt sätt förpassades in i ett utanförskap, in i långa, passiva sjukskrivningar utan slut. Det har vi alla hört många exempel på, så dem behöver jag inte ta upp här. För det som alliansregeringen genomförde under den förra mandatperioden finns det också ett omfattande forskningsstöd. Socialförsäkringsministern och jag medverkade båda i ett tv-program ganska nyligen.
Ett namn som nog inte är helt obekant i regeringskretsar är till exempel Joakim Palme. Han var väldigt tydlig med att inte bara rehabiliteringskedjan i sig utan specifikt också den bortre tidsgränsen ökade incitamenten för människor att återkomma i arbete.
Också Försäkringskassan har varit tydlig med att även om antalet sjukskrivna ökar igen - det sker ju fluktuationer över tidsperioderna - har rehabiliteringskedjan med den bortre tidsgränsen en dämpande effekt. Det är inte bara mina ord, utan det är också Försäkringskassans ord.
Nu tycker jag att det är positivt att socialförsäkringsministern inte stenhårt försvarar det som var regeringen Perssons eftermäle; det är bra. Men jag tror att det är viktigt att vi också drar lärdom av det - det är vad politiken handlar om. Återigen ökar sjukskrivningar, om än från en nivå som Försäkringskassan beskriver som en historiskt låg nivå.
Då ställer i alla fall jag mig frågan: Vad kan vi i det läget tillföra för att människor ska komma tillbaka i arbete? Hur kan vi förkorta sjukskrivningarna? En bra utgångspunkt är vad vi kan tillföra. Det som gör mig lite orolig är att regeringens utgångspunkt snarare verkar var den rakt motsatta. Den enda konkreta besked som Annika Strandhäll har gett om tidsgränserna är vad som ska tas bort.
Sedan hör vi mycket prat om rehabilitering och sådant. Men i den här församlingen har vi att ta ställning till det som ligger på riksdagens bord, och det som socialförsäkringsministern har varit tydlig med är vad som ska tas bort. Det tycker jag är en mycket olycklig utgångspunkt. Dessutom är detta område inte isolerat från allting annat.
Vi har ju en regering som har aviserat en lång rad förslag som är negativa för människors etablering på arbetsmarknaden. Det handlar om minskade anslag till ROT och RUT. Det handlar om höjda skatter på arbete, företagande, investeringar och sparande.
Jag är rädd för att allt detta sammantaget skapar mycket små möjligheter för att regeringen ska lyckas med det som jag ändå tror är ambitionen, nämligen att minska sjukskrivningarna och att minska utanförskapet. Med historien i bakhuvudet och regeringen Perssons bristande resultat är det svårt att frigöra sig från tanken: Vad händer om Socialdemokraterna ännu en gång tappar kontrollen över sjukskrivningarna?