KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ludvig Aspling (SD):
Vi behöver inte här i kammaren gå in i några semantiska resonemang om vad "förhoppning" är. Jag håller dock helt med om Hans Wallmarks resonemang. Det finns väldigt lite, kanske inget, som tyder på att situationen där är på väg att förbättras. Det enda som jag kan tänka mig när man diskuterar i dessa termer är det som har varit. Det är vad jag kan se.
Men när man tittar framåt finns ingenting som tyder på att situationen kommer att bli bättre. Den förhoppning som jag ändå måste stå till svars för kommer jag nog inte att ge upp. Jag har många positiva minnen. Jag har vänner som bor där, både kineser och utlänningar. Så länge jag har det och så länge jag har kontakt med folk där kommer jag nog att försöka hålla denna förhoppning vid liv.
Ludvig Aspling (SD):
Peter Eriksson kallar det för korruption. Jag skulle dock vilja säga att en stor del av problemet ligger i att det faktiskt inte handlar om korruption. I det fall som jag tar upp i interpellationen, African Enterprise Challenge Fund, har Sida hittills valt att inte polisanmäla, och det är just därför att man inte kan se att det har begåtts något brott. Fonden är ju en fristående juridisk organisation som i princip kan hantera sina egna pengar som de vill. Det är själva kruxet.
Statsrådet Peter Eriksson säger att man behöver fler controllrar. Jag undrar om det just är storleken på förvaltningen som är problemet eller det faktum att förvaltningen verkar strunta i det interna regelverket. Jag skulle säga att det snarare är det senare som är problemet. Sida kan anställa 15 controllrar till, men om de inte frågar hur mycket en viss organisation betalar ut i lön spelar det ingen roll. Då kommer man i alla fall inte att få veta det.
Att det hela beror på att man agerar i miljöer som är svåra håller inte heller som förklaring. Visst agerar Sida i miljöer som är svåra. Det vet vi alla, och jag förstår det. Men det tidigare fallet som jag nämnde, där Sida frös utbetalningarna förra året, gällde en organisation som var baserad i Schweiz.
Schweiz är ett land som är rikt och har väldigt liten korruption, men ändå var det så att en av Sidas samarbetspartner, som fått en rätt rejäl slant över åren, kunde sätta sprätt på pengarna för egna nöjen. Man kan alltså inte skylla på att just miljön är problemet, utan i stället är det branschkulturen som är problemet. Det vill jag hävda.
I interpellationssvaret säger också statsrådet så här när det gäller just lönenivåerna: "Vad gäller löner specifikt inom utvecklingssamarbetet för Sida kontinuerligt en dialog om rimliga lönenivåer både med andra givare och samarbetspartner."
Jag skulle därför vilja att statsrådet svarar på en ganska enkel fråga i nästa replikskifte: Hur för man en dialog om rimliga löner om man inte frågar och om organisationerna inte lämnar ut uppgifter om hur höga löner de betalar ut? Det är väl inte en dialog utan snarast en monolog i så fall. Det är en ganska enkel fråga som jag skulle vilja ha ett svar på.
Ludvig Aspling (SD):
Jag blir lite besviken över att jag inte kan få ett rakt svar på frågan. Det är en ganska enkel fråga: Är det möjligt att föra en dialog om rimliga lönenivåer inom Sidas partner utan att be dem lämna ut uppgifter om hur höga löner de betalar ut? Jag skulle säga att svaret på den frågan är nej. Man kan inte föra en dialog utan att fråga hur stora lönerna faktiskt är. Det innebär att det som sägs i interpellationssvaret, att Sida för en dialog, inte stämmer.
Det finns ingen dialog, för Sida vet inte hur mycket dessa personer tjänar. Det är ganska enkelt. Funderar man aldrig på vilka signaler man sänder ut? Jag tror att det är väldigt viktigt att tänka på signaler. Hur uppfattar partnerorganisationerna Sidas inställning till lönenivåer? Det är en väldigt viktig fråga. Hur uppfattar de att vi ser på den frågan? Om man inte ens ställer frågan "Hur mycket kommer ni att plocka ut i lön nästa år?"
är det ganska uppenbart att de får uppfattningen att Sverige inte bryr sig om hur mycket de plockar ut i lön. Det göder naturligtvis den osunda branschkulturen. Det här är självklarheter. Peter Eriksson indikerade att någonting kanske hade gått lite fel. Jag tycker att han borde tillstå att detta inte är okej. När det gäller mer än hälften av de organisationer som jag undersökte har Sida inte den blekaste aning om hur mycket de tar ut i lön. Det är faktiskt inte okej.
Jag skulle snabbt vilja ställa ytterligare en fråga innan vi avslutar debatten i dag. Forskaren Elinor Ostrom, som har studerat Sida, kom i en särskild rapport fram till att två tredjedelar av de intervjuade personerna, som då jobbade hos Sida, kände en press att få iväg pengarna. Trycket ovanifrån var störst i slutet av budgetåret.
Anser biståndsministern att det är ett problem att Sidapersonal känner en press att få iväg pengarna, och har det något samband med det faktum att man inte gräver för mycket i vad organisationerna gör med pengarna, till exempel avseende löner?
Ludvig Aspling (SD):
Här har vi alltså flera trovärdiga källor - vissa av dem experter som finansieras av Sida självt för att avlägga rapporter om situationen i Afghanistan - som bekräftar de misstankar som har florerat, det vill säga att biståndet är en direkt inkomstkälla för talibanerna.
Vi har alltså en situation där en svensk myndighet, Sida, finansierar vapen som syftar till att döda personal från en annan svensk myndighet, nämligen Försvarsmakten. Detta, fru talman, tycker jag är ett alldeles utmärkt exempel på det kaos som den här regeringen skapar.
När Sida konfronteras med dessa uppgifter får vi alltså till svar att kontrollen av vad pengarna faktiskt går till är anpassad till situationen på marken, vilket betyder att det i de områden som kontrolleras av talibaner eller andra rebellgrupper antagligen inte sker någon kontroll alls, i stort sett, utan pengarna kan gå rakt ned i terroristernas fickor.
Det som regeringen inte verkar förstå är att varje biståndskrona som går till talibaner investeras i terror, vilket skapar ett större behov av bistånd, vilket gör att vi måste skicka mer pengar, vilket gör att talibanerna kan ta ut mer skatt, investera i mer terror och så vidare.
Peter Eriksson börjar mer och mer likna något slags biståndets Bagdad-Bob, som står här i Sveriges riksdag och försäkrar att det inte sker någon terrorfinansiering och att allt är lugnt, medan hans myndigheter uppenbarligen har tappat kontrollen och i praktiken fungerar som en bankomat för civilisationens fiender. För afghanernas skull och för alla andra som drabbas av denna missriktade välvilja hoppas jag att denna regering snart har gjort sitt.
Jag vill ställa en enkel och konkret fråga. I interpellationssvaret säger Peter Eriksson att både Sida och Svenska Afghanistankommittén uppger att varken skatt eller avgifter har betalats ut till talibanerna. För det första är det inte fråga om att dessa organisationer skulle ha betalat pengar direkt till talibanerna.
Det är inte detta anklagelsen handlar om, utan den handlar om att de som implementerar biståndet på marken betalar en skatt till talibanerna för att få verka där. Det är det första. För det andra anklagas dessa organisationer för att ha dålig kontroll. Det är vad interpellationen handlar om. Det svar som biståndsministern levererar bygger på en fråga som han har ställt till den person som vi påstår har gjort fel.
Vi påstår alltså att Sida och Svenska Afghanistankommittén har gjort fel, och då säger Peter Eriksson att de själva säger att de inte har gjort något fel. Dessa organisationer kan ju rimligtvis inte utöva något slags tillsyn över sig själva, utan man måste vända sig till de experter som finns utanför Sida och Svenska Afghanistankommittén.
Jag undrar: Kan Peter Eriksson peka på något expertutlåtande från en tredje part, som alltså är oberoende, som bekräftar den bild han ger, det vill säga att inget svenskt bistånd har finansierat talibanerna? Kan Peter Eriksson garantera här och nu i Sveriges riksdag att svenskt bistånd inte går till att finansiera talibanerna i Afghanistan?
Ludvig Aspling (SD):
Jag vill till att börja med uppmana biståndsministern att läsa interpellationen lite noggrannare. Jag nämner inte Svenska Afghanistankommittén i interpellationen, utan jag nämner ARTF. Det är detta frågan handlar om, men då kommer Peter Eriksson och säger i sitt svar att Sida och SAK uppger att inga pengar har betalats ut till talibanerna därifrån. Det är ju för väl. Det är jättebra om Svenska Afghanistankommittén inte betalar ut pengar till talibanerna. Jag är nöjd och glad över det.
Den fråga som jag ställde i interpellationen handlar dock om den afghanska återuppbyggnadsfonden. Där finns det trovärdiga källor som igen och igen påpekar att den betalar ut pengar till rebellgrupper, terrorister, krigsherrar och talibaner. Detta är väl belagt. Men då kommer Peter Eriksson och säger att det finns en annan organisation som också finansieras och att den i alla fall inte betalar ut pengar till terrorister. Det är ju jättebra, men det är knappast ett svar på frågan.
Jag måste reagera på det som biståndsministern sa, att den person som intervjuas i Expressen bara är en person. Nej, det är inte bara en person, utan det är en expert som får betalt av Sverige för att avlägga rapporter om situationen i Afghanistan. Att avfärda den personen som bara en person bara för att han kommer med uppgifter som biståndsministern inte gillar är inte sjyst.
Jag skulle vilja att biståndsministern använder sitt sista anförande till att förklara något. Om det nu är så att den afghanska regeringen är en av världens mest korrumperade, så som biståndsministern själv tillstod i sitt tidigare anförande, hur i hela friden har man då kommit fram till att det är en bra idé att använda den afghanska regeringen som en implementerande partner för biståndet? Hur i helsike har man kommit fram till att det är en bra idé?
Ludvig Aspling (SD):
Den 29 november i fjol hölls en särskild debatt om hur Sverige ska hantera utlänningar som utgör säkerhetshot. I samband med detta föreslog vi att personer som väntar på utvisning ska kunna beläggas med särskilda restriktioner. Exempelvis bör inte imamer, av uppenbara skäl, som utgör ett säkerhetshot kunna verka i moskéer.
I en kommentar till SVT avfärdade Mikael Damberg förslaget eftersom han inte visste hur vi "har tänkt att det ska leva upp till internationella konventioner". Fru talman! Storbritannien har brottats med samma problematik under en längre tid och införde därför 2011 något som kallas restricted leave policy.
Regelverket tar sikte på personer som utgör hot mot rikets säkerhet men där utvisning inte kan verkställas och ger möjlighet att belägga dem med särskilda restriktioner vad gäller rätten att arbeta, studera, välja bostadsort och ta emot ekonomiskt bistånd. Sverige och Storbritannien omfattas av samma internationella konventioner. Brittisk domstol, inklusive migrationsöverdomstolen, har vid ett antal tillfällen funnit att regelverket ligger i linje med internationell rätt.
Varken Europadomstolen eller EU-domstolen har, såvitt jag kan se, någonsin uttalat att policyn skulle stå i strid med Europakonventionen eller Europeiska unionens rättighetsstadga. Även om ett beslut att till exempel hindra en våldsbejakande imam från att verka i en moské potentiellt skulle kunna strida mot internationell rätt finns det inget prejudikat som pekar på detta i dag.
Tvärtom har vi en tydlig praxis från en välfungerande rättsstat i vårt närområde som pekar ut en bred katalog av verktyg som Sverige potentiellt skulle kunna och får använda men som vi i dagsläget tyvärr inte använder. Vad menar då Mikael Damberg med att förslaget inte skulle leva upp till internationella konventioner?
Svaret är antagligen att den internationella rättighetslagstiftningen ibland tenderar att fungera som en bekväm bortförklaring för statsråd som inte riktigt är sugna på eller orkar ta sitt ansvar och som är för ängsliga för att fatta beslut som kan vara impopulära bland vänsterjournalister men som ändå är nödvändiga. Brukade inte regeringen säga exakt samma sak angående asylinvandringen, det vill säga att det inte fanns något de kunde göra på grund av internationella konventioner.
Det är exakt samma bortförklaring som var rådande under lång tid. Jag kan bara vädja till Mikael Damberg att ta sitt förnuft till fånga. Dessa personer ska ut, och vi behöver använda alla lagliga verktyg för att se till att de gör så lite skada som möjligt medan de väntar på flyget hem, även om detta känns jobbigt, även om Miljöpartiet sätter sig på tvären och även om Socialdemokraterna riskerar att förlora en del muslimska väljare.
Jag vill ställa en enkel fråga till statsrådet. Kan statsrådet peka på ett prejudikat från Europadomstolen eller EU-domstolen som pekar på att det som statsrådet säger är sant, det vill säga att förslaget skulle strida mot internationella konventioner?
Ludvig Aspling (SD):
Jag tackar statsrådet för att han har satt ett par tjänstemän att läsa igenom denna skrivelse. Den är jätteintressant. Man får många idéer när man läser den. Man ser att olika länder har samma problem och tacklar det på lite olika sätt. Jag tror att det är klokt att kika på vad som görs i vårt närområde. När det gäller arbete blev det en lite detaljerad diskussion.
Men det som jag tror skulle vara bra inför den utredning som kommer är att se om det finns möjligheter att begränsa innehav av en viss roll snarare än ett formellt arbete. Ur en ren juridisk synvinkel kan jag förstå att detta är mycket krångligt. Jag har all förståelse för det.
Men om jag tar en imam som exempel behöver det inte alltid handla om en anställning i lagens rätta bemärkelse, utan det kan handla om ett mer informellt uppdrag som en person innehar. Likväl är det lika olämpligt. Därför vore det lämpligt om den svenska lagstiftningen utgick från att det är vissa roller och vissa funktioner som det är olämpligt att vissa personer kan inneha och att lagen då skulle kunna utesluta dem från att inneha dessa funktioner.
Detta tror jag kan vara någonting att ta med sig. Jag skulle vilja ställa en kort fråga. I en intervju med Expressen berättade Säkerhetspolisens chef Klas Friberg lite grann om hur man hanterar detta problem. Han sa följande: "Trots att de inte kan utvisas menar jag ändå att de har ett besvärande liv att leva i Sverige.
Dels riskerar de att utvisas den dag verkställighetshindrena uppstår, dels har de anmälningsplikt till polisen med olika frekvens och dels har en del av de rättigheterna som de hade av det svenska samhället innan de fick det här beslutet fråntagits dem." Vilka rättigheter är det som han talar om här? Jag förstår inte riktigt det. Det skulle jag gärna vilja ha ett svar på.
Ludvig Aspling (SD):
I Opinion live den 15 mars 2018 deltog läraren Andreas Magnusson. SVT glömde redovisa att personen är krönikör på vänstertidningen Paragraf. Den 21 augusti 2017 intervjuade SVT invånare i Gullsång. En intervjuperson är kritisk mot att en asylsökande person fått avslag på sin ansökan.
Men intervjupersonen är inte vem som helst utan sitter i kommunfullmäktige för Feministiskt initiativ, vilket SVT inte redovisade. Den 2 mars 2017 sändes SVT:s Opinion live . En person i publiken ondgjorde sig över vinster i välfärden. Personen heter Sandra Sandin Lindqvist. SVT glömde dock nämna att hon kandiderade för Vänsterpartiet till Sveriges riksdag något år tidigare.
Den 4 februari 2017 sände Ekots lördagsintervju ett samtal där man lät en historieprofessor utvärdera Vänsterpartiets uppgörelse med partiets historia. Professorn menar att Vänsterpartiet har gjort upp med sin mörka historia. Professorn, Kjell Östberg, råkar dock vara aktiv i Socialistiska Partiet. Denna detalj väljer dock Sveriges Radio att utelämna.
I Agenda i SVT den 11 december 2016 är Jan Guillou inbjuden för att uttrycka sig om rysk informationskrigföring. Guillou tycker att hotet från Ryssland är överdrivet. SVT titulerar honom expert. Men han är ingen expert på informationskrigföring. Tvärtom har han en tydlig prorysk bakgrund med dokumenterade band till KGB. Detta borde man kanske ha redovisat.
Den 1 december 2016 visar Rapport i SVT ett inslag om ett fackligt strejkvarsel inom privat vård- och äldreomsorg. Den intervjuade undersköterskan råkar dock sitta med i Kommunals sektionsstyrelse. Detta glömmer SVT att redovisa. I Agenda i SVT den 18 april 2016 diskuterades kritiken mot Mehmet Kaplan och hans relation till företrädare för olika extrema islamistiska och fascistiska rörelser.
SVT presenterade en person, Mohamed Temsamani, som ordförande i Förenade Islamiska Föreningar i Sverige, FIFS. Temsamani menade att kritiken mot Kaplan är islamofobisk och antimuslimsk. SVT glömmer dock att redovisa att Temsamani är aktiv i samma parti som Mehmet Kaplan.
Den fråga som jag ställde i mitt förra anförande var inte om jag tyckte att statsrådet skulle lägga sin näsa i blöt eller om hon skulle ingripa. Frågan är mycket enklare än så: Ser statsrådet verkligen inget mönster här?
Ludvig Aspling (SD):
Jag kan bara notera att statsrådet helt och hållet duckar för min fråga. Jag ställde ingen fråga om Granskningsnämnden. Jag ställde ingen fråga om fel ibland kan begås. Jag ställde ingen fråga om huruvida vi ska ha en stark public service eller inte. Allt detta är separata politiska frågor. De kan vara väl värda att diskutera. Men det är inte det som jag är här för att tala om i dag. Jag är här för att tala om en väldigt enkel fråga: Ser kulturministern ett mönster?
Det är intressant att kulturministern nämner just en vänsterlutning här. Jag har inte påtalat någon vänsterlutning. Jag har inte sagt någonting om en vänsterlutning i denna debatt. Det är kulturministern själv som kommer på det. Jag undrar varför kulturministern just nämner en vänsterlutning som ett möjligt skäl till att jag står här, trots att jag inte har nämnt det. Det är nämligen fullständigt uppenbart för varje tänkande människa att det finns en kraftig slagsida åt vänster inom public service.
Alla människor som har spenderat tio minuter åt att titta på deras nyhetsrapportering förstår att så är fallet. Däremot står jag bakom public service som idé. Jag tycker absolut att Sverige är betjänt av att ha en stark public service och en public service som åtnjuter allmänhetens förtroende. Tyvärr undergräver man allmänhetens förtroende genom att bete sig på detta sätt. Statsrådet hänvisar också till att fel begås ibland.
Ja, men fel begås bara åt ett enda håll. Jag har inte hittat något exempel på att en person med partitillhörighet eller partisympati till höger skulle ha presenterats som mannen på gatan, som expert eller liknande. Jag har inte sett att det har hänt en enda gång. Hur kommer det sig då att alla fel är riktade åt ett håll? Det är någonting som de forskare som gräver i detta kanske borde ta sig en titt på.
Ludvig Aspling (SD):
Fallet al-Shammari är en nästan perfekt ögonblicksbild av Sverige år 2019 och de verkliga effekterna av socialdemokratisk offentlig förvaltning.
Mannen får naturligtvis omedelbart permanent uppehållstillstånd under falsk identitet, eftersom - ja, varför inte? Dessutom får han medborgarskap ett par år senare, trots att Säkerhetspolisen vet vem personen är och också vet att han ansökt under ett annat namn. Kort efter att han fått medborgarskapet åtalas mannen för misshandel och grov fridskränkning av familjemedlemmar. Strax före rättegång läggs åtalet ned - enligt uppgifter till SVT efter påtryckningar från målsäganden.
Några år senare tillträder mannen som Iraks försvarsminister. I samband med detta förekommer uppgifter i irakiska medier om hans svenska medborgarskap, men ingen inom de mycket påkostade svenska utrikesmyndigheterna verkar vara tillräckligt intresserad av att göra sitt jobb och följa vad som sägs om Sverige i lokala medier. Mannen är misstänkt för brott mot mänskligheten.
Samtidigt är han långtidssjukskriven och uppbär bidrag från Försäkringskassan, på samma gång som vanliga svenska cancerpatienter som inte medverkat i folkmord eller människorättsbrott kastas ut och tvingas söka jobb. Sammanfattningsvis: klassisk socialdemokratisk politik. Det som statsrådet anför om fallet från 2019 är alldeles riktigt.
Vad domstolen säger är att det går bra att avslå en ansökan även om man inte har knutit den sökande till en specifik gärning. Det stämmer. Men det är inte riktigt det som den här interpellationen handlar om. Vad den handlar om är att Migrationsverket fattar beslut om att inte avslå en ansökan. Migrationsverket beviljar en ansökan för en person på grund av att man inte har kunnat knyta personen till en viss gärning.
Jag och migrationsministern har olika uppfattningar om det uttalande som Ribbenvik gjorde. För mig är det helt uppenbart att det han säger är att man måste kunna knyta en sådan här person till en viss gärning för att kunna avslå ansökan och att det var därför som hans ansökan seglade igenom. Vilket skulle annars skälet vara? Svenska myndigheter visste ju vem han var. Vad är det som har gått fel?
Om det är så att man generellt ska avslå ansökan i sådana här fall, som migrationsministern påstår, är det någonting annat som har fallerat. Då har Migrationsverket fattat ett uppenbart felaktigt beslut. Nu har jag full insikt i att vi kanske inte kan stå och diskutera enskilda fall på det sättet. Det ska man inte göra i talarstolen, även om det är många som brukar använda dem som exempel för att peka på en större trend.
Men vad är det då som gör att Migrationsverket i den här typen av ärenden kan bevilja medborgarskap till personer som har tillhört nationella arméer vilka uppenbarligen har gjort sig skyldiga till ganska grova människorättsöverträdelser? Vad är det som har gått fel?
Ludvig Aspling (SD):
Jag kan försäkra Morgan Johansson att det inte är så att vi glider på sanningen här med flit. Om det är så att jag har missuppfattat det ber jag om ursäkt för det. Nar jag såg intervjun med Mikael Ribbenvik var det för mig tydligt att det var så han uttryckte saken, men jag kan ha missuppfattat det. Jag har en ytterligare fråga innan vi avslutar. Säkerhetspolisen visste vid tillfället han fick medborgarskap att Najah al-Shammari varit verksam inom Saddam Husseins armé delvis som general.
Den andra omständigheten som gör den här historien lite märklig är att det namn som den här personen använder i Sverige inte är Najah al-Shammari, utan han har ett annat namn i folkbokföringen här. Det innebär att han har ansökt om medborgarskap under falsk identitet och att svenska myndigheter kände till detta vid det tillfälle de beviljade medborgarskapet.
Med tanke på det problem vi har med falska identiteter, varför finns det inte något absolut förbud mot att bevilja den här typen av medborgarskap? Han har faktiskt ett annat namn.