Eva Olofsson (V):
Jämställdhetsministern pratar om att hitta balansen. För mig ingår i den balansen att kvinnor som är utsatta för våld, våldtäkt och sexuella övergrepp ska få skydd och stöd oavsett om de är här med eller utan uppehållstillstånd. För mig är det här en viktig fråga.
Det är en mänsklig rättighet att inte behöva leva med misshandel, sexuella övergrepp eller våldtäkt utan att få hjälp och stöd. Vi kanske har olika syn på var balansgränsen går. Visst tycker jag att det är jättebra att de ideella organisationerna ger den här hjälpen.
Men när man talar med dem säger de att de känner en oerhörd vanmakt över att det är så lite de kan göra och hur illa många av dessa kvinnor far. Vad ska man säga när det kommer en kvinna som blivit utsatt för våldtäkt när man har så lite resurser som en sjukvårdsmottagning för det man ska göra?
Vad ska man säga när man möter kvinnor som mår psykiskt dåligt över pressen att leva gömda och som för sitt liv inte vågar åka tillbaka till sitt land eftersom de inte ser att de kan överleva och klara sig där? Man förstår att dessa kvinnor blivit utsatta för övergrepp. Men det är inte så lätt att berätta. De kanske tvingas leva under sexuellt utnyttjande för att överleva. Det är inte heller något som är lätt att berätta.
Jag talade med Läkare i världen och Röda Korset. Det fanns några saker som de tyckte var väldigt viktiga. Det var för det första rätten till sjukvård och inte bara till akutvård man betalar själv. Man förstår att dessa människor inte har råd att göra det. Blir jag våldtagen ska jag naturligtvis kunna få läkarhjälp. Behöver jag göra en abort ska jag inte behöva göra den illegalt i Sverige. Jag ska inte behöva betala för den själv. Detta tycker jag inte att ideella organisationer ska göra.
Det tycker jag att Sveriges hälso- och sjukvård ska göra. Vi ska ha en lagstiftning om att man inte ska behöva betala det själv. Det andra man sade från Röda Korset var följande. Hur kan man ställa kravet att en kvinna som lever mitt i misshandel, hot och våld ska fundera och behöva fatta beslutet: Är det bäst att stanna i Sverige, eller är det bättre för mig att åka hem? I den situationen vet vi att man inte kan tänka klart. Livet är ett kaos, livet är ett nu, och livet är att överleva.
Har man dessutom barn blir det ännu svårare. Man sade på Röda Korset: De här kvinnorna skulle behöva komma till trygghet, till ett skyddat boende och till människor som kan mäns våld mot kvinnor och förstår deras speciella situation. De behöver få vara där under bestämd tid några veckor, någon månad för att kunna landa i sig själva och få en möjlighet att i varje fall tänka.
Vi vet att mäns våld mot kvinnor innebär att det är väldigt svårt att bryta sig loss från en man som misshandlar även när man lever som svensk medborgare och kvinna. Det handlar om kontroll, att bryta ned självförtroendet, att kontrollera kvinnan och hela tiden ha hotet på gång. Jag tycker att det är ganska självklart att man inte kan ställa kravet på dessa kvinnor att de ska sitta och fundera: Kan jag åka tillbaka till Iran, eller något land i Latinamerika?
De ska få chansen att göra det i lugn och ro. De två kraven tycker jag är de minsta krav som vi borde kunna ställa upp på och bli överens om här i Sverige för att det ska bli en rimlig situation för de kvinnor som är utsatta. Det behöver göras mycket mer för kvinnors skyddsbehov och asylskäl. Man har förstärkt de delarna, men det är fortfarande stora brister. Det är stora brister i att inte se det som ett privat familjeproblem.
Kommer man från ett land där familjen och det sociala nätverket står för hela möjligheten att existera kan man inte säga att en kvinna som är ensamstående med ett barn ska åka dit och klara sig. Är det polisen som har våldtagit någon kan man inte säga att kvinnan ska åka tillbaka till det landet och få skydd av polisen. Här finns det också mycket mer att göra. Jag vill avsluta med att fråga: Finns det inte något här som jämställdhetsministern tycker att vi borde kunna göra tvärsöver partigränserna?