Fredrik Malm (L):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 3. Centern och Folkpartiet har också ett särskilt yttrande i betänkandet. Sverige ska ha en modern arbetsmarknad och en trygg och säker arbetsmiljö på våra arbetsplatser.
Det kräver kontinuerliga satsningar från det offentliga och inte minst från näringslivet. Det kräver forskning, kunskap och regelbunden uppföljning och utvärdering. Samtidigt ska vi ha lagstiftning som skyddar arbetstagare och som ställer krav på en väl utvecklad arbetsmiljö och en fungerande vård, rehabilitering och försäkringssystem.
När industrialiseringen tog fart under 1800-talet förändrades samhället i grunden. En jättelik folkomflyttning in till städerna tog fart när storskalig produktion kunde förläggas där. Men livet var hårt. Arbetsdagarna var långa. Arbetarna betalade ett högt pris med ben, armar, värk och sjukdomar.
Då saknades demokrati och fackliga rättigheter, vilket är fallet på många håll i världen fortfarande. I dag, 150 år senare, har inte minst det svenska samhället utvecklats enormt, såväl ekonomiskt, politiskt som socialt. Vår arbetsmiljö är på ett generellt plan bland den mest utvecklade i världen i dag. Men vi har förstås stora utmaningar, vilket också har beskrivits i tidigare anföranden.
Det sker dödsolyckor på svenska arbetsplatser. Det finns trygghetsproblem. I en del yrken är risken för våld påtaglig, inte bara bland poliser och inom försvaret. I dagens samhälle finns det också en annan sorts press på många av oss.
Det gäller pressen att prestera, stressen över att känna att man inte räcker till, att inte kunna få jobb och familjeliv att gå ihop, rädslan över att inte hitta ett nytt jobb om man blir arbetslös och så vidare.
Det finns en tendens till att se en hel del av dessa problem som individuella misslyckanden snarare än att de till största delen har att göra med arbetsmiljön och hur arbetsplatsen fungerar. Under en vanlig arbetsvecka i Sverige går i genomsnitt en person till jobbet för att sedan aldrig komma hem igen.
Det borde vara en självklarhet att ingen ska dö på jobbet på grund av en riskfylld arbetsmiljö. Ytterst är det fråga om samhällets anständighet. Tack vare förebyggande arbete, forskning och tillämpning av ny kunskap har antalet dödsolyckor på arbetsplatser - sett över tid - minskat under de senaste 30 åren, men varje olycka med dödlig utgång är förstås en för mycket.
Utöver den nollvision för arbetsplatsolyckor med dödlig utgång, som regeringen har aviserat, handlar det också om andra satsningar, bland annat på mer forskning, utbildning och tillsyn. Sedan vill jag bara avsluta med en sak. Jag har följt den här debatten under ganska många år.
Framför allt visar vänsterpartierna och delar av fackföreningsrörelsen i ord ett oerhört engagemang för de utländska arbetarna, papperslösa och andra som på olika sätt blir väldigt utsatta på sina arbetsplatser. Samtidigt är det nästan inte ett enda fackförbund i Sverige som välkomnar dem att bli medlemmar.
Det här handlar om personer som man talar mycket om, men man är inte någonsin beredd att utfärda ett medlemskort för dem. Då resonerar facket så här: De här personerna har inte rätt att vara i Sverige. De ska ut ur landet. Sedan går man och demonstrerar. Sanningen är att det nu finns personer här som har den största utsattheten på sina arbetsplatser.
En del av dem har tillstånd att bo i ett annat land, en del av dem har inte tillstånd att vara här, en del har kommit hit inom ramen för den reform som Vänsterpartiet kritiserade nyss, andra vet vi inte hur de har kommit hit, en del har papper, en del har inte papper. Men de har ofta en sak gemensam. De har i praktiken något som man kan kalla för någon sorts anställning.
De har en plats där de jobbar och får lön ifrån, och de arbetar i den makthierarki som socialister ofta kritiserar i arbetslivet, vilket betyder att de har en chef och så vidare. Vore det inte rimligt att någon människa i fackföreningsrörelsen i Sverige, som är så stor och stark, säger att dessa personer borde också omfattas av det fackliga engagemanget. I andra länder finns det många fackföreningar som ansluter papperslösa människor, men i Sverige ger man dem kalla handen.
Man har i stället upprättat något slags jourtelefonlinje dit människor ska ringa. Ska fackföreningarna vara trovärdiga borde de i så fall låta dessa människor bli medlemmar i fackföreningarna. Då skulle de kunna sätta en annan press på arbetsgivarna. De skulle kunna förbättra villkoren för dessa personer och i framtiden kanske få igenom en regulariserad arbetskraftskraftsinvandring där dessa människor fick tillstånd att bo och arbeta i Sverige.
Det vore en bättre utveckling, tror jag.