KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anne Ludvigsson (S):
Tack för svaret! Att min fråga den här gången inte skiljer sig från den fråga jag ställde i mars är beklagligt.
Men det beror på att varken regeringen eller ministern verkar förstå behovet av en snabb och effektiv upplysning och information om hur unga kvinnor ska kunna förebygga en dödlig sjukdom - även om den kommer längre fram i livet - och om vikten av cellprovstagning. Jag tar upp en mycket viktig fråga för kvinnors hälsa.
Sanningen är ändå att en kvinna dör varannan dag i livmoderhalscancer. Det är beklagligt om denna senfärdighet gör att vi inte kan rädda de kvinnor som annars skulle kunna räddas genom en bättre information om vaccinet och om vad som är möjligt att göra.
Vaccinet är godkänt och ingår i läkemedelsförmånen, och då måste det väl ändå vara värt att använda. Jag noterar naturligtvis med glädje att ministern säger att det är av stor vikt att samtliga kvinnor ska få sammanhållen och saklig information om förebyggande åtgärder mot livmoderhalscancer.
Det är jättebra, och där delar vi uppfattning. Vi har exakt samma åsikt i detta. Vad som skiljer oss åt är tydligen synen på vad som behöver göras. Jag ställer mig frågande till hur Maria Larsson kan mena allvar med att konstatera att mina krav på upplysning och information redan är beaktade. Det stämmer inte. Det är stor brist på information.
Ungdomar känner inte till att HPV kan leda till cancer. En aktuell studie från Uppsala universitet visar att av flickor och pojkar i årskurs 1 på gymnasiet hade bara 5 procent hört talas om HPV. Bara 2 procent kände till att det kan orsaka livmoderhalscancer och kondylom. Kvinnor i 30-årsåldern tycker att det är bra med screening för livmoderhalscancer, men de vet inte hur sjukdomen uppstår och inte hur de kan skydda sig.
När kvinnor får reda på det här sambandet blir de väldigt upprörda över att de inte har fått del av kunskapen just om hur man kan skydda sig. En nyligen genomförd attitydundersökning där 20 000 unga i Sverige tillfrågades visade att både kvinnor och män i åldrarna 18-30 år är väldigt positiva till vaccination.
Av de 16 000 kvinnor och 4 000 män som deltog i undersökningen hade endast 20 procent av kvinnorna och 13 procent av männen hört talas om HPV. Visst finns det ett informationsbehov. Frågan är om ministern inte ser eller inte vill se det behovet.
Här ger Sverige Nobelpriset i medicin till den tyske professorn Harald zur Hausen för hans upptäckt av humant papillomvirus 16 och 18. Den upptäckten har faktiskt fått praktisk betydelse genom att vi nu har ett effektivt vaccin. Men den svenska regeringen väljer att försena och förhala informationen och även möjligheten att bekämpa virusen.
Maria Larsson hänvisar till landstingen, men verkligheten talar sitt tydliga språk om att de inte sköter sin uppgift. De här siffrorna skulle ju se helt annorlunda ut om myndigheterna, landsting och kommuner, skötte sina uppgifter väl. Fortfarande är det alltför många kvinnor som inte hörsammar cellprovstagningarna.
Det tycker jag är allvarligt.
Anne Ludvigsson (S):
Ministerns svar gör mig både glad och oroad. Glad blir jag över att det ligger nära i tiden att vi kan få ett besked och att vi kan påbörja det här arbetet. Men jag blir också oroad över att ministern drar sig tillbaka och ger det fulla ansvaret till landstingen. Jag menar att staten måste ta ett huvudansvar för att vi ska få en likvärdig information runt om i landet.
Det jag också vill lyfta fram, och det är ministern inne på, är informationen om screening. Vi får väl alla ta åt oss av, också tidigare regeringar, att den här informationen inte har varit fullgod. Fortfarande är det så att alltför många kvinnor inte kommer till cellprovtagning. I Sverige är det var fjärde och i vissa landsting upp till varannan kvinna som inte täcks av screeningsprogrammet.
Täckningsgraden ligger långt under den av EU rekommenderade minsta täckningsgraden på 85 procent. Det tycker jag är allvarligt. Där vill jag också peka på vikten av att verkligen ha en informationskampanj om det som vi är säkra på i dag. Jag menar att staten utan att permanent ta över informationen skulle kunna genomföra en avgränsad informationskampanj.
Sådana kampanjer har vi gjort tidigare, med olika resultat. Det har förekommit om rökning, alkohol och narkotika. Jag menar också att när det gäller ungdomar behöver det här kanske komma in i sexual- och samlevnadsundervisningen i skolan eftersom det berör både pojkar och flickor, kvinnor och män.
Jag skulle ändå vilja framhålla vikten av en informationskampanj utifrån den kunskap vi har i dag. När det gäller vaccination, som den här interpellationen egentligen inte handlar om utan just om information, ser vi ju att fler och fler länder ute i Europa har påbörjat allmän vaccination. Norge står på tur. Man har avsatt pengar i sin budget.
Det är bra att det ligger nära i tiden. Det är klart att jag gläds åt att vi ska få till ett allmänt vaccinationsprogram för flickor i första hand, men kanske också på sikt för pojkar. Vare sig det blir det ena eller det andra i den delen är det fortfarande viktigt med en upplysningskampanj, inte minst om cellprovstagningar.
Jag kan också tänka mig att det är vissa grupper i samhället som inte nås av denna information. Maria Larsson hänvisar i svaret till en rad utredningar. Det är bra att fortlöpande få ökad kunskap, att man ska utvärdera och så vidare.
En modernisering och vidareutveckling av till exempel screening genom särskilda HPV-test är jätteviktig för att verkligen nå de kvinnor som får livmoderhalscancer. Där finns mer att utveckla. Jag menar att vi inte behöver vänta på de här utredningarna. Många delar av det jag vill ha i kampanjen har vi redan kunskapen om.
Jag menar att det är ansvarslöst att vänta, för behovet av information finns nu. Vi ser också att det behövs information om vaccination mot livmoderhalscancer. Det är vissa grupper, föräldrar som har utbildning och ekonomi, som tar till sig den här kunskapen och vaccinerar sina döttrar. En upplysningskampanj finns det behov av.
Den uppfattningen hoppas jag att ministern delar.
Anne Ludvigsson (S):
Vi har samma uppfattning i mycket, men fortfarande tycker jag mig inte känna att ministern tar detta riktigt på allvar. Jag efterfrågar en bred information. Hur den ska se ut har jag inte gått in på i detalj. Det ska vara ett ansvar på nationell nivå.
Jag lyfte till exempel upp att det vi inte har gjort tidigare är att rikta information till ungdomar. Den kanske ska ingå i skolans sex- och samlevnadsundervisning. Informationen behöver också riktas, som Maria Larsson säger, till vissa kategorier kvinnor som inte nås eller tar till sig informationen.
Det kan inte vara så svårt att nå dem på andra sätt. Man kanske kan göra undersökningen själv. Det finns nya metoder som kan utvecklas. Jag tror att det finns en stor brist i fråga om den kunskap som finns i dag och som inte på något sätt är farlig att skicka ut information om. Vi behöver inte mer fakta om det som är prövat under så många år, precis som Maria Larsson säger.
Sedan var det frågan om de äldre kvinnorna. Där skulle jag vilja höra hur Maria Larsson ser på att kvinnor över 61 års ålder inte kallas till screening. Att ha fyllt 61 år är inte någon som helst garanti för att slippa livmoderhalscancer. Det visar statistiken. Där skulle jag vilja att ministern också gör en insats.
Av svaret framgår att utredningar är på gång, och de ska utvärderas. En utredning ska vara klar den 31 maj 2010. Jag tycker att det är alldeles för lång tid för det som kan göras i dag.
Ska flickor, unga kvinnor och deras föräldrar vänta först på ett utredningsförslag, sedan på ett regeringsförslag och sedan på nya regler innan de kan få informationen om att förhindra en dödlig sjukdom? När tänker Sveriges folkhälsominister ta frågan på allvar?
Anne Ludvigsson (S):
Tack för svaret! Jag har full förståelse för om näringsministern har fokus på annat i dag. Jag välkomnar regeringens handlingsplan för tillväxt och kulturella och kreativa näringar. Sverige har under flera år tillsammans med EU arbetat för att visa på den kraft som finns inom kulturen för samhällsutveckling och tillväxt.
Jag är helt övertygad om att kulturen kan medverka till att vi får ett mer kreativt näringsliv och fler företagare, inte minst småföretagare. Här har naturligtvis slöjd och hantverk sin givna plats, och därav min interpellation.
Hemslöjden var en stor och betydande näringsgren redan för hundra år sedan då en stark kvinna, Lilli Zickerman, insåg detta och arbetade intensivt för att få till slöjden som näring.
Nuteks och nuvarande Tillväxtverkets rapport Hemslöjden som näringsgren visar tydligt att det finns en stark tillväxtpotential inom hemslöjden, och de insatser som professionella slöjdare kan ge och skapa inom företagandet, och att hemslöjden är en del av den växande kulturella och kreativa näringen.
Hemslöjden har alltid kännetecknats av entreprenörskap, och det är ett entreprenörskap som finns mycket på landsbygden. Det är också många kvinnor som jobbar med detta. Det finns i dagsläget många som har ett eget företag, men de har svårt att kunna försörja sig på det på heltid utan har ofta någonting annat vid sidan av.
Det var stor förväntan på handlingsplanen, inte minst bland hemslöjdskonsulenterna som jobbar regionalt och lokalt och har uppdraget att jobba i ett näringsperspektiv.
Därför blev hemslöjdens organisationer lite förvånade när de inte nämndes i handlingsplanen, och speciellt de som Tillväxtverket ska samverka med. I svaret säger ministern att man medvetet har valt att inte peka ut särskilda branscher eller verksamheter, och det kan jag förstå.
Men Nämnden för hemslöjdsfrågor är ju en statlig myndighet med specialkunskaper på hemslöjdsområdet, och av de myndigheter som föreslås vara medaktörer är det ingen som har just den stora och breda kunskapen eller som bevakar hemslöjdsfrågorna.
Jag vet, och är övertygad om att också näringsministern vet det, värdet av att få med hemslöjdens kunskaper i detta arbete. Men jag är inte säker på att alla andra vet det. Därför är det så viktigt att det omnämns och finns med.
Min fråga är igen: Vilka initiativ kommer ministern att ta för att de myndigheter som har fått i uppdrag att genomföra handlingsplanen ska förstå att hemslöjden, hantverket, ska vara med i den här delen av arbetet, såväl nationellt som regionalt och lokalt?
Anne Ludvigsson (S):
Det pågår ett stort arbete inom hemslöjdsrörelsen, ett stort framtidsprojekt som heter Den framtida hemslöjden, och det är väldigt spännande och intressant. Det passar också väl in i den här handlingsplanen. Jag lyssnar och förstår att näringsministern har stor kunskap på detta område. Jag är övertygad om att hemslöjdsrörelsen kommer att bevaka att man får sin plats.
Jag skulle vilja lyfta in kvalitet, mål och uppföljning i mina frågor. För mig är det viktigt att se kulturen och näringen som två separata delar. Kultur med kvalitet skapad av professionella kulturarbetare ger i samverkan med innovatörer och företagare en plusfaktor i samhället, och det är den som vi vill åt.
Därför anser jag att det är viktigt att inte prata om kultur som näring utan prata om kultur och näring i samverkan, för båda har sina självklara, egna ben som man står på. Då kommer jag just in på kvalitetsaspekten: Hur tillförsäkras kvaliteten i handlingsplanen?
Jag har inte läst hela sida för sida, men jag har inte sett att ordet kvalitet nämns någon gång.
Om man ser kulturen som näring, vilket det finns en tendens att göra ute i regionerna därför att man är så mån om att det ska bli tillväxt, och inte tar till vara den stora kunskap som finns bland professionella kulturarbetare, de som är de verkliga experterna, tror inte jag att handlingsplanen kommer att utvecklas på ett sådant sätt som vi båda önskar.
Det finns goda exempel på hur man har jobbat, både från Europa och från Sverige, och hur man kan få in konstnärer i företag för att företaget ska tänka på kultur och konst som en stor kraft och en konkurrensfördel. Det finns i Europa och Sverige organisationen Tillt. Jag tror att näringsministern känner till den organisationen.
Konstfrämjandet i Sverige har också jobbat med ett projekt som heter Skissprojektet där konstnärer har gått in i företagen. Jag delar näringsministerns åsikt att det finns en stor kunskapsbrist inte minst bland företagen.
Man har ännu inte sett den potential och utvecklingskraft som finns i ett samarbete med konstnärer eller designer. Min fråga till näringsministern är: Hur tillförsäkras att de kunskaperna kommer in i arbetet med handlingsplanen? Hur kommer man att följa upp arbetet som är på tre år?
Finns det några avstämningsperioder för att se att det går i rätt riktning? Jag vet att Tillväxtverket har den kunskapen. Men jag är inte så övertygad om att Almi och övriga som nämns här har den kunskapen.
Anne Ludvigsson (S):
Näringsministern kom nu lite in på miljön och det uthålliga samhället. Klimatmötet i Köpenhamn är avslutat, och det finns mycket att säga om det. Det vi vet är att vi måste alla dra vårt strå till stacken för att minimera våra fotavtryck på miljön.
Då måste vi alla både enskilda människor och företag ta vårt ansvar och jobba hårt för det långsiktigt hållbara samhället. Hemslöjden besitter unika kunskaper vad gäller just material och teknik som inte sätter det minsta negativa spår på miljön. Det måste naturligtvis spridas.
Vi ser också ett ökat intresse för värden som slöjden har och också att människor vill ta ett större miljöansvar. Den delen är viktig att ta med när det gäller handlingsplanen.
I rapporten som Tillväxtverket gav ut, Hemslöjden som näringsgren , hade man en rad åtgärdsförslag. För att få fart på arbetet föreslogs bland annat någon typ av näringskonsulent som kan jobba ute i regionerna. Kanske det kan finnas möjlighet att ha en sådan med de 73 miljonerna.
Jag hoppas att rapportens åtgärdsförslag kommer att bakas in i detta. Kulturen ska rädda Europas tillväxt. Det var rubriken på en tidningsartikel förra året. Jag vet att näringsministern och kulturministern har jobbat för det under ordförandeskapsåret. Det förutsätter ökad kunskap hos myndigheter, näringslivet och småföretagare.
Viktigast av allt är kanske en politik för kultur som självständig kraft i samhället, bättre utbildning och bättre forskning. Med det vill jag önska ministern en god jul, och detsamma vill jag önska till fru talmannen!
Anne Ludvigsson (S):
Jag tackar utrikesministern för det samlade svaret på båda mina interpellationer. Jag tycker att det är okej med ett samlat svar, eftersom båda interpellationerna har demokrati och mänskliga rättigheter för kvinnor, män och barn i fokus. Det är inte första gången som mänskliga rättigheter i Turkiet debatteras i den svenska riksdagen och förmodligen inte den sista.
Jag skulle önska att vi kunde se mer av konkreta resultat både av våra debatter och, framför allt, naturligtvis, vad gäller reformarbetet i Turkiet. Arbetet med den demokratiska omvandlingen och mänskliga rättigheter för Turkiets medborgare går alldeles för sakta.
Tyvärr görs också förändringar och lagstiftning som leder i helt motsatt riktning. År 2009 var verkligen inget bra år för demokrati och mänskliga rättigheter i Turkiet. Det är bra att utrikesministern lyfter fram barns och ungdomars rättigheter.
För barns och ungdomars rättigheter och inflytande finns nästan inte med på dagordningen - det har jag sett vid mina besök. Det är närmast en icke-fråga i Turkiet. Man förstår inte och tycker förmodligen inte att barn har rättigheter. Barns rättigheter kränks ständigt i Turkiet.
Jag och många andra blev naturligtvis bestörta när vi hörde om den 16-åriga flicka som grävts ned levande i jorden. Det är så barbariskt att man har svårt att ta det till sig. Jag ryser när jag tänker på att många av de flickor som jag har träffat vid mina besök i Turkiet kanske lever i den här situationen och med de här hoten.
Detta är på intet sätt en ny problematik för oss. Mord på unga flickor i hederns namn har vi problem med både i det svenska samhället och i Turkiet. Vi är medvetna om att det här kräver stora insatser och en väldig tydlighet från samhällets sida.
Det handlar naturligtvis om lagstiftning och straff men också om stora informationsinsatser. Den här unga kvinnan hade sökt hjälp ett flertal gånger hos den lokala polisen som dock ignorerade henne. Jag kan tänka mig att hon också blev kränkt vid vissa tillfällen. Förmodligen ville den lokala polisen inte stöta sig med hennes far och farfar och andra män.
Hade den lokala polisen haft en annan attityd och kunskap och vilja och, naturligtvis, direktiv från högre ort hade den här flickans liv kanske gått att rädda och inte bara hennes utan många andras. Vi vet nämligen att flera hundra flickor utsätts för det här i Turkiet varje år, och mörkertalen är stora.
Det är kanske också en rad pojkar och unga män som utsätts för det här, som ännu inte debatteras eller lyfts upp. Det räcker inte med lagstiftning på papper. Den måste följas, och den måste följas på alla nivåer. Det är det stora problemet i Turkiet, tycker jag.
Man antar en lag i parlamentet, men den åtföljs inte regionalt och lokalt. Det är naturligtvis mycket beroende på att domstolsväsendet i Turkiet lever sitt eget liv. Regering och parlament råder inte över det. Jag ställer min fråga återigen.
Jag menar att Sverige, EU och Sveriges utrikesminister skulle kunna agera tuffare mot Turkiet, oavsett medlemskap eller ej. Det här handlar om mänskliga rättigheter.
Anne Ludvigsson (S):
Jag delar helt uppfattningen att vi säkert har stora möjligheter att bryta kulturtraditioner. Det handlar om information, aktiviteter och projekt på många olika sätt. Lagstiftningen är en del. Sedan handlar det om hur den följs. Jag vet också att när det gäller hedersmord och lagstiftningen där har domstolarna ibland tittat på strafflindring.
Om man gör något i ett upprört tillstånd kan man få strafflindring. Jag kommer att göra det, och jag hoppas att utrikesministern också följer rättsprocessen med den 16-åriga flickan och verkligen ser till att man utdömer det straff som det finns möjlighet till. Lagens strängaste straff behöver användas här. När det gäller CHP har jag agerat på olika sätt.
Själv vill jag inte kalla dem för socialdemokrater. Det finns inte mycket i deras politik som är socialdemokratiskt. Jag har också arbetat för att de ska uteslutas ur Socialistinternationalen. Men jag delar uppfattningen. Oppositionen över huvud taget i Turkiet är katastrofal. Det är ett stort problem. En regering behöver en bra och tydlig opposition.
De som har intagit oppositionsmandatet är militär och domstolsväsen. Det är oerhört bekymmersamt. Det andra jag tar upp handlar om den antiterrorlagstiftning som infördes 2006 och som tillåter att minderåriga barn döms som vuxna med fängelsestraff upp till 50 år.
Under 2009 har mer än 1 000 minderåriga arresterats. Det är framför allt ungdomar från sydöstra Turkiet. Problemen fokuseras där av skäl som är väl kända. Att frihetsberöva unga från kanske 12 år är möjligt. Jag tror att en del kan vara ännu yngre. Det får enorma konsekvenser.
De rycks från sina hem och bort från skolarbetet. Det är många år, och de har ingen möjlighet att komma tillbaka till skolgången. Den är spolierad. Vad är det för brott de har begått? De har varit med vid några demonstrationer. De har kanske lockats att ta tag i någon sten eller att ropa något. Men de är ju barn.
De är barn enligt FN:s barnkonvention till 18 år. Det här är helt oacceptabelt. Därför menar jag att Sverige och EU kan trycka på så att Turkiets kränkningar av barn tas bort, så att man slutar med detta och lever upp till FN:s konvention om barnets rättigheter. Man har inte ratificerat alla delar i barnkonventionen.
Det är också ett problem. Det är det som gör detta möjligt. Jag önskar mycket tydligare och starkare markeringar från Sverige, EU och FN. Jag återkommer till de här frågorna. Sverige kan göra mera.
Om jag går in på den andra interpellationen handlar det om att i december fängslades den kurdisk-turkiske författaren och ordföranden för MR-organisationen IHD:s avdelning i Diyarbakir, Muharrem Erbey. Han var inbjuden till Sverige av den kommitté där jag är ordförande, Svenska stödkommittén för mänskliga rättigheter i Turkiet, att prata om mänskliga rättigheter och rättsväsendet med fokus på barns rättigheter.
Nu är detta en av åtalspunkterna. Han har smutskastat den turkiska staten. Följer detta en rättsstats principer?
Anne Ludvigsson (S):
Jag delar helt uppfattningen att det är viktigt att den turkiska regeringen får stöd för det reformarbete som man ser en antydan till. Turkiet är tudelat, och det är inte lätt. Det som behövs är en helt ny konstitution. Den måste man, från den turkiska regeringens sida, våga driva igenom.
Jag blir ibland lite tveksam när det gäller hur stark man är och hur mycket man vågar och vill. Det är väl också en bra fråga att ta upp.
En som tillsammans med en rad politiker och kommunföreträdare har reseförbud är borgmästaren i Diyarbakirområdet Osman Baydemir som också pratade i Sveriges riksdag. Han har nu inte möjlighet att resa utanför landet.
Att i sina tal och annars använda kurdiska och nämna problemen och svårigheterna med PKK vid namn kan inte vara ett skäl för långa fängelsestraff. De här politikerna har suttit fängslade sedan april 2009, efter kommunalvalet. Ingenting har hänt. De lever fortfarande i ovisshet.
Man vet inte när rättegångarna blir. Detta, menar jag, är inte en rättssäker process som överensstämmer med grundläggande internationella rättsprinciper. Som utrikesministern säger: Var finns kurdfrågan, den demokratiska öppningen?
Den mångåriga konflikten mellan militär och PKK i sydöstra Turkiet har gjort området till de fattigaste delarna av Turkiet med en levnadsstandard långt under riksgenomsnittet. Det är ett stort problem. Nu har vi sett att EU:s projektmedel inte når dit. Har man i EU-sammanhang lyft upp detta?