KBLab/rixvox huggingface dataset:
Niklas Karlsson (S):
Jag är högst medveten om att regeringen nu har suttit i 100 dagar och något till, och jag begär inte det orimliga. Jag begär inte att finansministern ska komma till riksdagen och redogöra för perfekta eller exakta åtgärder inom reseavdragssystemet som regeringen har levererat.
Jag är intresserad av vad ni vill göra, av vilken plan ni har - inte av det ni inte hunnit åstadkomma på de 100 dagar ni suttit i regering utan av vad ni vill de hundratals dagar som återstår av er regeringsperiod. Vad vill regeringen? Då är det ju så att det finansministern redovisar är kliniskt rent från idéer och förslag. Hon hänvisar till en bestämmelse som man har ändrat hos Skatteverket för att de ska få ökade kontrollmöjligheter men ingenting mer.
Det är stora resurser som dräneras från vår välfärd. Det påverkar legitimiteten. Det påverkar förtroendet. Det påverkar vår möjlighet att finansiera välfärden. Det är någonstans mellan 2 miljarder och 3 1⁄2 miljard kronor som vi hade kunnat använda till annat. Och vi vet ju hur det ser ut - försvarets stora expansion, polisen som behöver resurser, välfärden som behöver förstärkas, socialförsäkringssystemet som kan bli bättre.
Jag är glad att finansministern ändå uttrycker att hon varje dag i veckan vill prata reseavdrag med mig. Jag ska inte använda det emot henne, för vi har annat att göra båda två. Men frågan lär återkomma, för här finns - som en tidigare riksdagsledamot sa när han pratade skattefusk för ett antal år sedan - moral att förbättra, resurser att hämta och solidaritet att bygga.
Niklas Karlsson (S):
Jag har haft den här diskussionen med finansministern i riksdagens kammare tidigare. Vi ser nu en borgerlig regering som är beredd att inflationsskydda inkomsterna för dem som tjänar allra mest men inte bryr sig om de människor som i bästa fall får en löneökning på 4 procent. Det är ju detta det handlar om, inget annat. Det handlar inte om regelverk eller lagstiftning eller om att bryta automatik.
På något sätt försöker man förbise att finanspolitiken faktiskt kan vara diskretionär - och i många fall är det. Genom ett sådant förfarande talar vi nämligen om vad vi tycker och vad vi vill, genom aktiva beslut. Det som nu sker är att vi lever under omständigheter där inflationen toppar på 10-11 procent.
Räntorna stiger, och människor får börja vända på varje krona bara för att kunna betala sina kostnader för att bo. Vi ser skenande priser inom el- och energisektorn. Det är ju det som gör att man också måste se till att föra en rättvis politik där inte bara de med höga inkomster får stora skattesänkningar.
Man kan inte föra en politik för dem som redan har medan man inte bryr sig om dem som är vanliga löntagare, det vill säga de breda löntagargrupperna. Det ställdes en fråga från en av riksdagens ledamöter här i debatten. Man försöker göra en grej av att vi socialdemokrater inte har stoppat automatiken tidigare. Svaret på den frågan är att det inte är någon principiell hållning för oss utan att vi är beredda att ompröva detta utifrån omständigheterna.
Det som står i inkomstskattelagen är rimligt, men när det får dessa effekter måste politiken kliva fram. Då måste man våga fatta beslut och välja väg. På vems sida står man - är det på höginkomsttagarnas eller de breda löntagargruppernas?
Det är detta som har gjort att Socialdemokraterna har sagt att det är orimligt att de med höga inkomster får en höjning av skiktgränsen med 4 000 kronor i månaden. Socialdemokraterna är beredda att fatta aktiva beslut och inte bara hänvisa till omständigheter som att lagstiftningen ser ut som den gör och att det finns en inneboende automatik. Det är nämligen vi folkvalda som sitter i denna kammare som stiftar lagarna.
Om lagen inte är bra - om lagen är fel - är Socialdemokraterna beredda att ändra den, och den makten har vi folkvalda. Det verktyget vill Socialdemokraterna använda. Vi socialdemokrater visar nämligen att vi står på breda löntagargruppers sida. Vi tycker att bördorna ska bäras efter förmåga och fördelning ske efter behov.
Då är det faktiskt orimligt att vi ger de stora skattesänkningarna till riksdagsledamöter, statsråd eller andra som tjänar betydligt mer än 50 000 kronor i månaden.
Niklas Karlsson (S):
Jag ska erkänna att detta är en fråga som lätt får känslorna att påverka mig. Upprördheten stiger, och det blir smått provocerande. Jag hör borgerliga företrädare i Sveriges riksdag som helt verklighetsfrånvänt inte ser människors vardag, med hög inflation, stigande räntor och höga el- och energipriser, där man får vända på varje krona. De försöker att vifta bort detta med att det per automatik sker en höjning av skiktgränsen för dem som tjänar allra bäst.
Dessutom försöker de att kasta in någon form av jäst i den här degen genom att tala om sänkt skatt för breda löntagargrupper. Jag tycker att den skatteuppgörelse som gjordes på 90-talet, där en av utgångspunkterna var breda skattebaser och lägre skatter utan att förändra skattekvoten, är fullt rimlig. Jag har inga bekymmer med detta.
Men det vi pratar om i dag är ju en höjd skiktgräns - det är att ge ännu lite mer till dem som redan har. Låt det inte råda någon tvekan om var konfliktlinjen går i den här kammaren - i Sveriges riksdag - mellan höger och vänster. Det handlar om principer. Det handlar om samhällssyn. Det handlar om rättvisa.
Låt det därför inte råda någon tvekan: Det finns partier och företrädare i Sveriges riksdag som står på breda löntagargruppers sida, och det finns de som tycker att det är viktigare att ge mer till dem som redan har.
Dennis Dioukarev (SD):
Det förs i dag statistik inom de flesta samhällsområden för att ge beslutsfattare adekvat beslutsunderlag, men när det kommer till det statistiska underlaget för ekonomiskt bistånd finns det förbättringspotential. En stor del av det ekonomiska biståndet - i vardagliga termer kallat försörjningsstöd - går till utrikesfödda. Där förs i dag statistik baserad på kön, åldersgrupp, samlevnadsform och inrikes- eller utrikesfödda.
För de hushåll som tar emot försörjningsstöd finns dock ingen detaljerad statistik över bakgrund eller utbildning, varken för inrikes- eller utrikesfödda. En bredare och mer detaljerad statistik skulle ge oss bättre möjlighet att utvärdera våra politiska beslut. Det skulle också förbättra analysen av varför vissa människor i större utsträckning än andra hamnar i bidragsberoende och vilka grupper som är mest utsatta. Vilken utbildningsbakgrund har de som fastnar i bidragsberoende?
Vilka mönster går att se bland inrikesfödda i bidragsberoende? Om vi delar upp utrikesfödda efter ursprungsländer, vilka regioner är då överrepresenterade och varför? Det är frågor som behöver tydligare svar och framför allt officiell statistik. Ett exempel som belyser den problematik jag talar om är de två närliggande kommunerna Borlänge och Falun.
De delar i mångt och mycket samma arbetsmarknad och samma bostadsmarknad, men i Borlänge går 46 procent av det ekonomiska biståndet till svenskfödda, medan siffran i Falun ligger på 65 procent. Har skillnader i den lokala migrations- och integrationspolitiken påverkat utbetalningarna av det ekonomiska biståndet? Bristfälligt statistiskt underlag gör frågan svårare att besvara. Herr talman! Jag är inte rädd för mer statistik.
Tvärtom tror jag att det kan leda till djupare kunskap på området och därmed också till bättre politiska beslut. Därför bör regeringen återkomma till riksdagen med hur man kan förtydliga och utöka det statistiska underlaget för utbetalningar av ekonomiskt bistånd. Jag yrkar bifall till reservation 6.
Dennis Dioukarev (SD):
Sverigedemokraterna vill införa den så kallade vita-jobb-modellen. Det är en upphandlingsmodell som kan appliceras på all offentlig upphandling och som ställer ett antal krav på det anbudsgivande företaget. Kommuner är i dag anvisade att välja lägsta anbud vid upphandling enligt lagen om offentlig upphandling, vilket radikalt ökar risken för att oseriösa företag slinker igenom och vinner upphandlingar. Med vita-jobb-modellen minimerar man denna risk.
Bland annat ska företagen erbjuda sina anställda kollektivsavtalsenliga villkor. Detta ska också tydligt specificeras i upphandlingsunderlagen och syftar ytterst till att motverka lönedumpning och försäkra att även utstationerad arbetskraft åtnjuter adekvata villkor. Kravet ska framgå klart och tydligt, så att det inte finns några oklarheter när ett företag brutit mot upphandlingsavtalet.
Huvudentreprenörsansvar ska krävas, vilket medför att huvudentreprenören ansvarar för att även underentreprenörer följer de regler som ställs upp. Detta är direkt nödvändigt eftersom huvudentreprenören annars kan anlita underentreprenörer som i sin tur anlitar antingen svart arbetskraft eller ägnar sig åt lönedumpning genom att inte erbjuda kollektivsavtalsenliga villkor till utstationerad arbetskraft. De osunda konkurrensvillkoren tillåts i så fall fortleva.
Brott mot reglerna ska kunna resultera i att avtalet rivs upp och i vissa fall även i skadeståndsanspråk. Utöver detta ska det anbudsgivande företaget godta att kommunens kontrollanter har rätt att undersöka handlingar som kan vara relevanta för att försäkra sig om att villkoren uppfylls. Detta gäller även för eventuella underentreprenörer. Det kan röra sig om sådant som löne- och anställningslistor, skatteinbetalningar och motsvarande.
Det blir också relevant att kontrollera att företaget betalar skatt och arbetsgivaravgifter som står i paritet med reglerna så som de anges i relevant kollektivavtal. Att hindra kontrollanterna ska i det ljuset ses som ett uppenbart brott mot upphandlingsavtalet. Vita-jobb-modellen har provats i Stockholm och har lett till flera positiva erfarenheter.
Företag med oseriös verksamhet som tidigare vunnit upphandlingar lade inga anbud då de inte ville underordna sig de krav man satte upp, vilket alltså gjorde att dessa företag skrämdes bort. Samarbetet mellan kommunala tjänstemän och fackliga företrädare fungerade också bra. Även i Malmö användes vita-jobb-modellen i ett projekt 2013, och efter utvärdering 2014 beslutade man att införa modellen i kommunen fullt ut. Den svarta marknaden omsätter i dag hisnande 66 miljarder kronor.
Det är skattepengar som stat och kommun hade kunnat använda men som man nu går miste om. Ett införande av vita-jobb-modellen är en viktig del i arbetet mot lönedumpning, fiffel och osund konkurrens. Herr ålderspresident! Jag yrkar bifall till Sverigedemokraternas reservation 1. Vi står givetvis också bakom reservation 2, men för tids vinnande yrkar jag inte bifall till den.
Dennis Dioukarev (SD):
Jag förstår att Börje Vestlund gärna vill ifrågasätta vår kritik och flytta fokus från det egentliga huvudproblemet, nämligen att EU fattar beslut över huvudet på svenskarna samtidigt som socialdemokratin ger sitt tysta medgivande, eller som statsministern uttryckte det: Det är en total icke-fråga.
Jag bollar tillbaka frågan till Börje Vestlund: Varför är ni socialdemokrater inte ärliga i er retorik till väljarna och berättar om er relativt positiva inställning till EU och EMU?
Dennis Dioukarev (SD):
Börje Vestlund säger att det är flera länder som är på väg in i EMU. Det kan jag bara beklaga. Han säger även att vi kan diskutera detta senare, men problemet finns ju här och nu. Jag vet att politisk handlingskraft inte är Socialdemokraternas starka sida, men det är i alla fall Sverigedemokraternas. Jag förstår mig inte på käbblet från talarstolen just nu.
Dennis Dioukarev (SD):
Att alla ska tvingas göra exakt samma sak i exakt samma utsträckning gör det definitivt inte bättre för vanligt folk. Familjer, sambor, ensamstående, gamla och unga, stadsbor och landsbygdsbor har alla olika förutsättningar. Därför behövs det också en mångfald av aktörer i välfärden som kan tillmötesgå deras olika behov. Vi har hela tiden, från dag ett, varit tydliga med att vi vill värna den valfrihet och konkurrens som finns i dag.
Det ska finnas tydliga och höga kvalitetskrav för såväl privata som offentliga alternativ. Hur förbättrar vi kvaliteten för såväl offentlig som privat verksamhet? Är det genom kvalitetssäkring, kontroller och uppföljning, eller är det genom att förbjuda lönsamhet? Det är här debatten bör ligga och ingen annanstans.
Dennis Dioukarev (SD):
Det finns inga väsentliga skillnader mellan privat och offentlig verksamhet. Det finns ingenting som har kunnat påvisa det. Det finns i dag ca 15 000 privata utförare, och 400 000 svenskar har frivilligt valt dem. Den valfriheten vill ni ta bort, antar jag. Det är intressant att Niklas Karlsson tar upp Ilmar Reepalus utredning.
Det är samma utredning som tre olika forskare, vars analyser en statlig utredning baserar sig på, sågar slutsatserna i. Har det någonsin tidigare hänt i svensk politik? Jag kan i alla fall inte minnas det. Även Svenskt Näringsliv har sågat utredningen. Som om inte det vore nog bör väl spiken i kistan ha kommit i går, när Riksrevisionen sågade utredningen jäms med fotknölarna.
Jag tycker att den här frågan är överspelad, och jag hoppas att vi i framtiden kan fokusera på hur vi vill förbättra offentlig verksamhet såväl som privat verksamhet. Det är där debatten bör föras och ingen annanstans.
Dennis Dioukarev (SD):
Det var ett väldigt ohederligt och märkligt sätt att läsa en budget på, får jag ändå säga. När man läser en budget får man kolla på helheten. I vårt budgetalternativ får vi kraftigt ökade skatteintäkter på grund av de skattereformer som vi genomför, och vi får kraftigt minskade utgifter på grund av en ansvarsfull invandringspolitik. Effekterna av detta på det stora blir att vi har exakt samma finansiella sparande som regeringen.
Detta ger mig två sätt att tolka Niklas Karlssons anförande. Antingen kan han inte läsa en budget, vilket jag betvivlar, eller så misstolkar och vilseleder han medvetet svenska folket som ett led i Socialdemokraternas retoriska spel. Man är ett trött parti som saknar riktiga lösningar på reella problem, och det tror jag kommer att straffa sig i nästa val.
Dennis Dioukarev (SD):
Återigen: Om man läser vårt budgetalternativ ordentligt ser man att vi till skillnad från er öronmärker bidrag till kommunerna som ska gå till välfärdens kärnverksamhet i stället för att fördela dem exempelvis genom en anslagspost som heter Stöd med anledning av flyktingsituationen. Vi öronmärker våra anslag till välfärdens kärnverksamhet. De ska gå till sjukvård, skola och omsorg, ingenting annat. Så enkelt är det.
Dennis Dioukarev (SD):
Det vore intressant att få veta hur man ska kvotera in till bolagsstyrelser. Är det på basis av det sociala könet, det juridiska könet eller det biologiska könet? Det är ett litet sidospår, men det vore intressant att höra Håkan Svennelings åsikt i den frågan. Med vår politik kommer en majoritet av dem som är i asylsystemet i dag att få avslag.
Det kommer över huvud taget inte att bli någon belastning på välfärdssystemet, för vi knyter välfärdssystemets förmåner hårdare till det svenska medborgarskapet, för vi tror att det är en integrationspolitiskt bra satsning.
Dennis Dioukarev (SD):
Det är lite lustigt. Här står jag och talar om rätt till heltid, och så kommer Vänsterpartiet och börjar prata om Sverigedemokraternas invandringspolitik. Jag är glatt överraskad över att man vill tala om vår profilfråga. Det ska dock sägas att danska siffror visar på att majoriteten av de ensamkommande flyktingbarnen faktiskt ljög om sin ålder och visade sig vara vuxna.
Med vår politik skulle människor som har ljugit sig till ett medborgarskap eller uppehållstillstånd få det återkallat. Vi har ännu ett exempel från EU:s gränsbyrå Frontex. 60 procent visade sig vara ekonomiska migranter och lyder alltså inte under FN:s flyktingkonvention. De skulle också få sina uppehållstillstånd återkallade om vår politik var gällande.
Dennis Dioukarev (SD):
Ulla Andersson vet säkert att man i ett och samma betänkande behandlar alla möjliga motioner, allt från den proposition som regeringen har lagt till de andra motioner som har kommit in från enskilda ledamöter och det som jag har föredragit. Jag tycker att det är extremt synd att Vänsterpartiet förminskar frågan om djur som plågas ihjäl.
Jag har här tre artiklar: "Kött från plågade djur säljs i svenska mataffärer", "Vanligt att slakta utan bedövning", "Får fick halsar avskurna på pizzeria". Detta tycker Ulla Andersson är irrelevant i sammanhanget. Hon tycker att det är synd att jag tar upp denna viktiga djurskyddsfråga. Jag ska ändå svara kort på det andra som Ulla Andersson frågade mig om.
Lagrådet och Konsumentverket har riktat massiv kritik mot den proposition som nu ligger på riksdagens bord. Även ditt eget statsråd sa att till och med facken tyckte att det var en dålig proposition. Så ni där ute på vänsterkanten verkar vara ganska ensamma om att tycka att det är en bra proposition.
Dennis Dioukarev (SD):
Det är den typ av retorik som Ulla Andersson visar prov på som har lett till att ni inte får igenom er proposition. Ni sysslar med politisk plakatretorik i stället för att sätta er ned vid förhandlingsbordet och få igenom de delar som vi också säger är bra. Det finns både bra och mindre bra delar i propositionen, men det dåliga överväger. Hade ni tagit ansvar för Sverige hade ni satt er ned vid förhandlingsbordet med oss, talat om det som vi är överens om och fått igenom det.
Det är därför vi har fyra egna reservationer som ni också har möjlighet att rösta på, om huvudentreprenörsansvar, utbildningsinsatser för upphandlingsansvariga och annat. Det har ni möjlighet att rösta igenom i eftermiddag, om ni tar ansvar.
Dennis Dioukarev (SD):
Jag tackar statsrådet för svaret. Innan jag för fram min kritik vill jag passa på att lyfta fram något positivt i form av den satsning på psykisk hälsa som görs på regional och lokal nivå samt inom den ideella sektorn. Jag tror att det är satsningar av den karaktären som kan göra skillnad på riktigt.
När vi talar om psykisk hälsa eller vilket samhällsområde det än må vara är det fundamentalt att vi fattar beslut på bästa möjliga faktaunderlag, för att maximera chansen till önskvärt utfall. Därför tänker jag fortsätta mitt anförande med ett nordiskt perspektiv på psykisk hälsa; det är trots allt det som min interpellation avser.
För att få en uppfattning om vad psykisk ohälsa kan föra med sig i form av svårigheter i livet tittade jag på statistik om något som kallas NEET, vilket i EU-sammanhang står för "not in education, employment or training". Unga som hamnar i NEET-statistiken har en gemensam problembild.
Det kan vara allt från avbrutna gymnasiestudier, neuropsykiatriska funktionsnedsättningar och läs- och skrivsvårigheter till depressioner, missbruk och problematiska och destruktiva hemförhållanden. Mellan 6 och 12 procent av unga mellan 16 och 24 år i Norden riskerar att hamna i denna statistik och därmed ett långvarigt utanförskap. Herr talman! Det är konstaterat att den psykiska ohälsan bland unga i Sverige inte sjunker.
Den långsiktiga trenden är i stället att den ökar, och det är oroväckande. I vårt grannland Danmark ser det annorlunda ut. Sverige och Danmark är faktiskt varandras motpoler vad gäller ungdomars psykosomatiska hälsa. Medan förekomsten av sådana besvär ökar i hela Norden uppvisar Danmark inte någon sådan tendens alls. Suicidtalen visar ungefär samma bild.
Där ligger Danmark och Norge lägst i statistiken medan Finland har de högsta suicidtalen, följt av Island och Sverige. Det här är givetvis mycket intressant. Varför ser det ut så? Vad är det danskarna gör som inte resten av Norden gör? Jag har inget svar på den frågan, men jag menar att detta är något som regeringen i sitt arbete mot den psykiska ohälsan måste analysera. Jag noterade att ministern inte nämnde något om detta i sitt svar.
Min fråga handlar om det nordiska perspektivet och ytterst om Nordiska rådets rekommendation. Så vad gör statsrådet för att leva upp till den? Finns det några kontakter på ministernivå med våra grannländer i syfte att utbyta erfarenheter när det gäller olika sätt att förebygga och minska antalet självmord och självmordsförsök bland unga?
Dennis Dioukarev (SD):
Jag tycker som sagt att det hade varit väldigt intressant att studera mer djupgående vad danskarna gör annorlunda, eftersom de har de lägsta självmordstalen i Norden. Vilka prioriteringar gör de i sin sjukvård och psykiatri? Men till själva sakfrågan: Hur råder man bot på den psykiska ohälsan? Jag noterar att det i ministerns skriftliga svar är mycket fokus på samordning, samverkan och strukturer. Ett visst antal skattekronor ska läggas på det här.
I mina öron låter det definitivt som en felprioritering. Sverige är redan världsmästare på byråkrati. Att prata, planera och strukturera gör vi redan tillräckligt. Det kanske är det som har lett till att barn- och ungdomspsykiatrin är överfull. Visste ni att väntetiden till en neuropsykiatrisk utredning kan vara ett till två år på vissa håll i landet? Det kanske är det som har lett till att det finns landsting som inte har en enda vårdplats för unga.
Och det kanske är det som har lett till att självmorden ökar mest inom gruppen unga vuxna. Ytterst få länder uppvisar samma tendens som Sverige, herr talman. Hur ökar vi då den psykiska hälsan? Är det genom mer byråkrati eller genom fler vårdplatser, genom ord eller genom handling? Herr talman! I ett av världens högst beskattade länder förväntar man sig en psykiatri i världsklass. De som på egen hand orkat söka vård ska också få den snabbt.
Därför är dagens situation i psykiatrin inte godtagbar. Jag tror att svenska folket efterfrågar konkreta åtgärder.
Dennis Dioukarev (SD):
Jag har en fråga till statsrådet Isabella Lövin. Finanspolitik bygger lite förenklat på en grundprincip: Statens finanser ska gå med plus, det vill säga överskott, när tiderna är goda för att ha råd att gå med minus när tiderna är sämre. Med andra ord ska man gå efter den klassiska devisen "den som spar, han har". För att utvärdera den ekonomiska politiken har vi oberoende expertis som granskar regeringens budget. En som har gjort detta är Finanspolitiska rådets ordförande Harry Flam.
Han konstaterar att regeringen bedriver en obalanserad finanspolitik. Regeringen måste nu trots högkonjunkturen ställa sig med mössan i hand och låna 16 miljarder kronor för att få ihop sin budget. Även om man räknar bort kostnaden för migration försämras det finansiella sparandet med alla mått mätt. Min fråga till statsrådet lyder: Har regeringen någon gräns för hur mycket ni är villiga att skuldsätta framtida generationers svenskar?
Dennis Dioukarev (SD):
Finanspolitiska rådet menar att regeringens prognoser för de fyra kommande åren är rena glädjekalkyler. I samma budget, herr talman, slår regeringen sig för bröstet även för biståndssatsningarna. Men tittar man noga ser man att 8,1 miljarder av det internationella biståndet inte ens lämnar Sverige utan läggs på flyktingmottagande på hemmaplan. Varför det? Finns det inte människor utanför våra gränser som är i större behov av det biståndet?
Jag tänker främst på kvinnor och barn i och runt Syrien.
Dennis Dioukarev (SD):
Min fråga går till finansministern. Ett välfärdssamhälle bygger på vår tillit till varandra. Som medborgare betalar man skatt och får då tillgång till skola, vård och omsorg. I ett land som Sverige med ett av världens högsta skattetryck förväntas man därför få tillgång till välfärd i världsklass. Får man inte det man betalar för bryts samhällskontraktet, och medborgarna förlorar förtroendet för det allmänna.
Enligt Pensionärernas Riksorganisation, PRO, har vi i dag drygt 230 000 äldre i vårt land som lever på en inkomst som är lägre än vad EU betraktar som fattigdomsgränsen. Det här är människor som inte har råd att köpa mat eller hämta ut sin medicin. Det är gamla som tvingas förlita sig på ideella hjälporganisationer för att inte svälta. Det här är generationer som har byggt landet för mig och för dig. Min fråga är: Varför ser det ut som det gör?