KBLab/rixvox huggingface dataset:
Berit Högman (S):
Den sista meningen i svaret är: Regeringens ambition i det avseendet ligger fast. Jag har förstått av den här diskussionen att det innebär att regeringens brist på ambition i det här avseendet ligger fast. Det har nämligen inte framkommit någonting nytt som skulle leda till bättre förutsättningar för skapandet av det offentliga rummet.
När regeringen tillträdde satte man en rejäl spik i den kistan genom att ta bort de fria entréerna på statliga museer. Statliga museer kanske var den symbol som också var viktig för ett offentligt rum där det finns saker som vi gemensamt äger, som vi gemensamt förvaltar och som vi gemensamt borde ha tillgång till utan att mäta storleken på plånboken.
Det var en signal som sedan följdes, särskilt i borgerliga kommuner. Stockholm är ett flaggskepp där. Man säljer ut. Det är viktigare att vara kund i en affärsgalleria än att vara en individ som får komma till en samlingslokal för gemensamma möten.
Den här World Values-undersökningen har säkert rätt i att vi leder i privatisering - det känns verkligen så - och säkert också i att vi leder i sekularisering. Min bestämda övertygelse är att det, när det sker, är viktigt med platser för mänskliga möten. För det är först i mötet med varandra som vi växer som människor. Ju mer olika vi är, desto bättre blir det. Då växer också samhället.
Men det förutsätter att det finns en infrastruktur för de här samtalen. Det är samma sak när det gäller digitalisering av biograferna. Ni måste tidigarelägga de insatserna för att digitaliseringen av biograferna ska bli verklighet. Det tar för lång tid. Biograferna hinner dö på vägen.
Berit Högman (S):
Tack för svaret, statsrådet! Jag har skrivit interpellationen därför att jag tycker att rätten till högre utbildning är en oerhört viktig nyckel för framtidens Sverige. Det är en nyckel i ett individperspektiv men också i ett brett samhällsperspektiv. Utbyggnaden av den svenska högskolan var ett socialdemokratiskt projekt.
Tyvärr kan jag konstatera att det fortfarande är ett socialdemokratiskt projekt. Det hade kunnat vara ett gemensamt politiskt projekt. Jag beklagar att så inte är fallet. Jag är egentligen inte förvånad över att Folkpartiet och den borgerliga regeringen gör så lite för att fler unga ska ges plats på våra högskolor och universitet.
Ni var emot utbyggnaden när den skedde, och nu gör ni nästan allt ni kan för att hålla nere ambitionen. Oron ute i landet bland våra högskolor och nya universitet är stor. Det finns en ilska och en frustration över den valhänta hantering som regeringen har när det gäller resursfördelningen till landets högskolor och universitet.
Det verkar mer som rena rama viskleken än ett systematiskt sätt att se långsiktigt på högre utbildning. Nu skriver vi 2012. Regeringen har minskat antalet högskoleplatser med ungefär 20 000 år 2012 och 2013. Vi ser att den sociala snedrekryteringen fortsätter. Proportionerligt borde en tredjedel av studenterna komma från arbetarhem.
Det är knappt en fjärdedel som gör det. Andelen unga med utländsk bakgrund är också underrepresenterad i högre utbildning. För mig blir det uppenbart att regeringen inte vill att fler ska få möjlighet till högre utbildning. Det är helt enkelt inte viktigt. Det skulle motverka vägen mot en låglönemarknad och ökade klyftor både i arbetslivet och i samhället i övrigt.
Det tycks vara ett mål i sig för regeringen. På något annat sätt går det inte att tolka det som händer. Vi vet att det finns många poänger med att det finns starka lärosäten runtom i vårt land, både högskolor och nya universitet. Samverkan med näringslivet är kraftfullare och starkare. De värmländska klustren är ett utomordentligt exempel på det.
Det bidrar till kompetensförsörjningen i näringslivet. Man har en kreativitet när det gäller nya utbildningar och tvärvetenskap som vi inte ser lika mycket på de gamla universiteten. Framför allt motverkar det social snedrekrytering. Det ger fler unga och även unga vuxna möjlighet att lära om och lära nytt.
Det uppstår klassresor som är nyttiga både för människan och för samhället i sin helhet. Flera av dessa högskolor har exempelvis förberedande kurser för att sedan kunna komma in på en linje. Ett sådant synsätt straffas i den ekonomiska fördelningsmodell som regeringen förordar.
Det är en lång väg att gå för att motverka social och etnisk underrepresentation i utbildningssystemet. Men det är klart att det går om man vill. En av regeringens ambitioner på området har varit att göra lärosätena mer självständiga. Hur blir lärosäten mer självständiga med ett ekonomiskt fördelningssystem som är varken långsiktigt eller transparent?
Berit Högman (S):
Jag tycker det är viktigt att vi hjälps åt, statsrådet och jag, att hålla debatten på en nivå som känns rimlig och hanterlig. Naturligtvis behövs det läkare och sjuksköterskor över hela landet, och naturligtvis kan inte läkare utbildas överallt.
Vad jag ifrågasätter är att omfördelningen uppenbarligen sker i tysta, att man får besked väldigt sent och att det inte tillförs några nya resurser alls. Louise Malmström har helt rätt i att insatsen för att nå goda studieresultat kan vara olika i olika utbildningar och på olika lärosäten. Det tas det inte någon som helst hänsyn till.
Men om det vore så kan jag glädja statsrådet med att vi till mattelärarutbildningen i Karlstad hade 30 förstahandssökande. Det är Sverigerekord. Får vi någon belöning för det? Vi hade endast nio färre sökande till lärarutbildningen än vad hela Stockholm hade. Det kanske också är värt en belöning, eftersom det är ett tecken på att det är god utbildningskvalitet på de orterna.
Men det finns det inget signalsystem för, utan det gäller läkarna och sjuksköterskorna. Civilekonomerna är en tredje grupp som har en sådan. Jag hörde i dag att Östersund ligger på tredje plats när det gäller antalet förstahandssökande. Kommer Östersund att belönas för att man har lyckats vara attraktiv i sin rekrytering?
Jag återkommer till viskleken, för oavsett vilken myndighetsföreträdare i högskolevärlden som vi pratar med tycks det som om beskeden är otydliga, att de är olika och att de har getts vid olika tillfällen eller inte getts alls.
Den så kallade budgetdialogen börjar någonstans i februari och kanske slutar någonstans i maj. Det går att räkna ut att beskedet i februari är betydligt mer otydligt än beskedet i maj. Då sker inte dialogen på lika villkor, och den sker heller inte med samma företrädare från departement eller regering.
Då tillåter jag mig att fråga: Är det lika villkor om regeringen har för avsikt att använda den dialogen i sitt styrsystem? Då måste det vara ett ohyggligt vingligt styrsystem som regeringen har valt.
Jag vill gärna ha svar på frågan om likvärdigheten i styrsystemen, om belöningssystemen, om morötterna och piskorna är likadana, om de är tydliga och transparenta för hela utbildningssystemet. Genom att fokusera på exempelvis läkarutbildningen blir det med automatik så att man tar resurser från de mindre universiteten och högskolorna och ger till de större.
Vad vi socialdemokrater vill uppnå både genom förstamajtal och genom interpellationsdebatter är att rätten till högre utbildning ska nå fler och nå fler i hela landet.
Berit Högman (S):
Jag måste nog hjälpa statsrådet. Det står i själva interpellationssvaret att "för det första ska studenternas val av utbildning och lärosäte väga tungt", och det var utifrån det resonemanget som jag undrade om belöningssystemen där söktrycket är stort kommer att gälla alla universitet och högskolor eller bara några.
Hur transparent är fördelningssystemet, och hur tydliga är signalerna till våra lärosäten och myndighetschefer från februari och fram till november när beskeden kommer? I min inledning tog jag upp att det är en lång väg att motverka social och etnisk underrepresentation. Jag tror att viljan hos Louise Malmström och mig är betydligt högre än den jag kan lyssna in hos statsrådet.
Likväl finns den. På mitt favorituniversitet arbetar vi sedan många år med det vi kallar för Barnens universitet. Man startar på förskolan i bruksorten, man fortsätter på låg- och mellanstadiet att väcka upptäckarglädje och nyfikenhet. Sedan finns forskarskolorna i samarbete med företag och samhällsinstitutioner utanför universitetsvärlden som också har det målet.
När vi nu har jobbat med detta i nästan tio år ser vi resultatet i form av fler ansökningar, bättre social rekrytering och så vidare. Det är en lång väg att gå.
Om resursfördelningen till högskolor och universitet blir så kortsiktig att ingen, vare sig lärare eller ledning, har en susning om hur den kommer att se ut några år framöver, hur tryggt blir det då att jobba med att bryta den sociala snedrekryteringen och att se till att vi når målet om att 50 procent av varje årskull ska nå högre utbildning inom något år efter gymnasiet?
Jag förstår efter den här debatten, som jag tackar för, att vi har olika mål med utbildningssystemet. Det är det som gör det så svårt att diskutera detta.
Berit Högman (S):
Jag tackar för svaret från statsrådet Nyamko Sabuni, men jag måste erkänna att jag inte blir klokare av det. Jag använde en del av tiden under plenifria veckan till att studera de dokument som Folkbildningsrådet har tagit fram, både tidigare och de som beskriver det arbete som man har för avsikt att göra framöver.
Det är faktiskt också på uppdrag av regeringen, eftersom det är regeringen som har utsett Folkbildningsrådet till myndighet. Det är ett gediget arbete som kommer att göras framöver. Det finns en expertgrupp till utvärderingsarbetet och det finns en tidsplan för i vilken takt man kommer att göra saker. Om jag skulle nämna något man redan har gjort är det en folkhögskoledeltagarundersökning 2010, Når folkbildningen alla?
Man har gjort en nationell kartläggning av folkbildningens betydelse för kommunernas socioekonomiska utveckling, avrapporterad i maj 2011. Man har gjort en kartläggning av fortbildningens transnationella arbete tillsammans med Mimer vid Linköpings universitet, också i maj 2011.
Man har gjort en kartläggning av studieförbundens och folkhögskolornas verksamhet med anknytning till de allmänna valen, en djupt viktig demokratisk fråga. Jag skulle kunna göra listan längre.
Planerna för framtiden innehåller en utvärdering av kulturprogrammens betydelse för deltagarna, kulturprogrammens betydelse för de medverkande också i ett arbetsmarknadsperspektiv och kulturprogrammens betydelse för det omgivande samhället. Man kommer att utvärdera folkbildningens ledning och styrning, och man kommer att fokusera på folkhögskolelärare och studiecirkelledare.
Det finns alltså en oerhört ambitiös plan. Mitt i allt detta tillsätter regeringen en utredare som ska utvärdera folkbildningen. Det är absolut inget fel på Erik Amnå. Han är en rejäl och hyvens karl, dessutom ordförande i ett studieförbund.
Men uppdraget som regeringen ger utredaren och uppdraget som Folkbildningsrådet har är nästan exakt likadana, nämligen att överväga om de angivna syftena är relevanta och ändamålsenliga, vid behov föreslå förändrade syften samt att se över verksamhetsområdena och vid behov föreslå nya.
Till saken hör att Folkbildningsrådet har sagt att man inte vill ha verksamhetsområdena kvar därför att det är svårt att utvärdera mot dem. Fru talman! Min slutsats är att statsrådet och regeringen inte litar på den organisation man själv har utsett att vara myndighet för folkbildningen, nämligen Folkbildningsrådet.
I svaret talas om att den statliga utredaren ska utreda olika infallsvinklar. Jag är intresserad av att få reda på vilka infallsvinklar. Jag tycker fortfarande att den frågan i min interpellation är relevant. Ska statens övervakning och styrning av folkbildningen stärkas? Varför?
Berit Högman (S):
Jag hör att regeringen och Nyamko Sabuni säger att det är för att folkbildningen får så mycket pengar som den måste dubbelgranskas i denna bemärkelse. Folkbildningen har dessutom granskats nyligen av Riksrevisionen. Det kännetecknar regeringen, nämligen ett oerhört intresse av att göra ekonomiska utvärderingar och ge ekonomiska incitament för olika saker. Det är ett starkt fokus på det.
Jag kan ge tips på andra saker som vore intressanta, om regeringen har intresse av att utvärdera. Det gäller till exempel om skattebetalarnas pengar i det här landet ska gå till vårdbolag och apotek som lägger pengarna i lågskatteländer. Det är en summa som är betydligt större än anslaget till folkbildningen.
Man behöver inte vara Einstein för att räkna ut att en utbildningsplats på folkhögskola är välinvesterade pengar om man vill en ung människa väl i framtiden. Jag tror att det är känt för statsrådet att ett enigt folkbildningsråd har önskat att det ska finnas en parlamentarisk referensgrupp till utredningen.
Det är det andra som kännetecknar regeringen, nämligen att man inte längre gör vare sig parlamentariska utredningar eller tillsätter referensgrupper. Det tycks inte finnas någon linje. Det blir mer som ett lotteri. Public service är ett oerhört angeläget ämne, och det får en liten referensgrupp. Möjligtvis får presstödet, en annan viktig yttrandefrihetsfråga, en parlamentarisk utredning.
Folkbildningen, som berör alla politiska partier och alla folkrörelser i Sverige, är inte värd ens en parlamentarisk referensgrupp. Varför så ointresserad av demokratin?
Om statsrådet var intresserad av demokrati hade regeringen redan från början gått med på Folkbildningsrådets önskemål om åtminstone en parlamentarisk referensgrupp. Nu säger statsrådet att utredningen ska gå ut på remiss till andra. Det tredje som kännetecknar utredningsväsendet i regeringen är att remisstiderna är så korta. Det vill till att hinna med att över huvud taget åstadkomma ett remissvar.
Fru talman! Jag är orolig för folkbildningen så länge den ligger under Folkpartiets härad i regeringen. Nu har vi de senaste fyra timmarna hört debatter om Björklunds disciplinskola. Jag är djupt bekymrad över att folkbildningen är på väg att gå samma väg.
För mig är folkbildningen en viktig del av vår kulturpolitik och våra grundläggande byggstenar för ett djupt demokratiskt samhälle.
Kan inte statsrådet tänka om i frågan när det gäller en parlamentarisk referensgrupp till Erik Amnås utredning?
Berit Högman (S):
Men det är ju precis det arbete som också Folkbildningsrådet gör som kan utgöra den grunden. Jag har inte sällan hört från regeringens representanter att utredningsväsendet är så dyrt, och det kanske är argumentet för att det inte blir en parlamentarisk referensgrupp kopplad till det. Nog känns det väldigt knepigt att ha två parallella utvärderingssystem för en och samma sak under samma tidsperiod.
Jag skulle ha haft större respekt för det om man inväntat Folkbildningsrådets arbete utifrån den plan man har och sedan sagt: Nej, vi är inte nöjda med vår myndighet - vi tror inte på den, och därför gör vi ytterligare en utvärdering. Nu blir det två parallella utvärderingar om en och samma sak.
Det är inte svårt att känna att det finns en tillitsbrist i detta, eftersom argumentationen i svaret på interpellationen är att det är så mycket pengar. Då blir min hälsning: Det finns en massa områden dit väldigt mycket av skattebetalarnas pengar går som regeringen väljer att blunda för.
Ett sådant konkret exempel är vårdbolagens och apotekens pengar, som är skattebetalarnas pengar, som i dag går till lågskatteländer men som skulle kunna återinvesteras. Det är fullständigt riskfritt med folkbildningen - jag kan garantera det. Den finns i Sverige, den är till för människor som bor i detta land och den far aldrig utanför landets gränser.
Det är otroligt väl investerade pengar. Jag tror att den här dubbla utvärderingen kommer att skapa otrygghet i Folkbildningsrådets arbete och bland Folkbildningsrådets medlemmar. Den kan också skapa en virrighet för Erik Amnås utredande. Men jag har förstått att statsrådet inte är beredd att lyssna på mina argument, så jag stannar här.
Berit Högman (S):
Tack, näringsministern, för svaret. När jag skrev den här interpellationen var det Säffle som fanns på min näthinna. IF Metall och värmländska medier påminner mig om att situationen är betydligt värre än så.
För någon vecka sedan hade vi 1 800 varsel; det är snarare 2 000 vid det här laget. Det lär bli fler innan året är slut. Det gäller inte bara Värmland, vilket näringsministern kommer att bli varse under debatten i eftermiddag. Det handlar om hela Småland, om Kronoberg och Blekinge, om Dalarna, Gävleborg och så vidare. Därtill kommer alla jobb som försvinner utan varsel.
I grannkommunen Arvika har ungefär lika många jobb försvunnit utan ett enda varsel. Det handlar om att företag slutar att ta sin personal från bemanningsföretag. När jag läser svaret blir det uppenbart för mig att regeringen, i det här fallet företrädd av näringsministern, talar med kluven tunga.
Å ena sidan säger näringsministern i svaret att det är på den regionala nivån man vet bäst vad som behöver göras. Å andra sidan omkullkastar regeringen med sin politik många av de ambitioner som finns både lokalt och regionalt. Jag tror inte att det finns någon i Volvoarbetarnas närhet som inser poängen med en kraftigt försämrad a-kassa.
Det gör inte hyresvärdarna och det gör inte bankerna eller andra som nu kan se kraftigt försämrad köpkraft i Värmland och regionen. Många trodde kanske att deras a-kassa var 80 procent av lönen. Men ack vad de bedrog sig. Den ligger runt 50-60 procent för en IF-metallare i dag.
Jag har inte träffat någon som tycker att regeringen har gjort rätt som har dragit ned på platserna vid vårt universitet och vid andra högskolor och universitet.
Jag har heller inte träffat någon som tycker att det är bra att Arbetsförmedlingen är hänvisad till centralt upphandlade utbildningar som ständigt överklagas och därmed försvårar flexibilitet och snabb hantering, eller att arbetsförmedlingarna runt om i landet skickar miljoner tillbaka till statskassan när arbetslösheten, som i Säffles fall, är uppe i 10 procent.
Detta görs för att detaljregleringen av Arbetsförmedlingen från statens sida är alldeles för kraftig. Näringsministern skriver vidare att det är viktigt att människor inte fastnar i långtidsarbetslöshet. Om det är något som har ökat här i landet under regeringens sex år så är det antalet långtidsarbetslösa och människor som är inlåsta i fas 3.
Regeringen talar med kluven tunga. Man hänvisar till den sänkta bolagsskatten. Nu är det så vist att Volvo inte betalar någon bolagsskatt i Sverige, så det är en klen tröst för de 400 som mister jobbet i Säffle.
De signaler som vi hittills har fått i Säffle och Värmland från departement och från staten är att vi inte kan vänta oss något stöd, trots att det finns idéer och förslag. Därför vill jag förstås ställa följande fråga till näringsministern: Är näringsministern beredd att ändra på detta ställningstagande när vi ser att situationen blir värre? I så fall: När är näringsministern beredd att ändra sig?
Berit Högman (S):
Det är jättebra att näringsministern säger att Sverige har en skyldighet att satsa, särskilt när människor riskerar arbetslöshet. Jag tror dock att näringsministern inte riktigt har gett sig tid att läsa våra förslag, och det kan jag ha sympati för med tanke på hur mycket varsel som kommer runt om i landet.
I vår reformbudget finns förslag - och det är med vetskap om att det kan bli mycket värre - på medel till korttidsjobben. Det är därför vi vädjar till regeringen att den ska komma tillbaka med konkreta förslag. För mig är det fullständigt ointressant vilken partibeteckning ett kommunalråd har. Det handlar nämligen om att ta till vara människors vilja till arbete.
Jag fortsätter på listan från vår motion för att ge näringsministern fler idéer att jobba med. Det handlar alltså om ett reducerat sjuklöneansvar den andra veckan - det är ingen dålig ekonomisk insats. Det handlar om att bli kraftfullare i kommersialiseringen av forskningsresultat. Det handlar om inrättande av en marknadskompletterande investeringsfond med inriktning på hållbara investeringar, och då är det statlig och privat samfinansiering.
Det handlar om ett nationellt kompetenscentrum för offentlig upphandling, för att offentlig upphandling också ska stödja det näringsliv vi har. Det handlar även om en strategi för nationell innovationsupphandling med samma idéer: att ta till vara nya forskningsresultat och nya idéer. En annan punkt är riskkapitalförsörjningen till företag kopplade till inkubatorer. I Värmland har vi det fantastiskt bra; vi har egentligen två inkubatorer.
Den ena heter Vinnova och den andra heter Drivhuset. Den sistnämnda är för studenter och den första för övriga. Det är inte enkelt heller för dem att ständigt se, men det växer och kommer nya företag. Jag har inte begärt denna debatt för att stå och gnälla. Jag har gjort det för att jag tycker att det finns många goda idéer både från Värmland och från en socialdemokratisk motion, som näringsministern har all anledning att fundera över.
Min fråga kvarstår alltså: Är näringsministern beredd att ompröva en del av den politik som förs?
Berit Högman (S):
Jag tackar kultur- och idrottsministern för svaret. För mig som socialdemokrat är det en självklarhet att precis som tävlingsresultat ska avgöras på idrottsplanen och inte i domstolar ska idrottens villkor avgöras av politiken och inte av byråkrater. Föreningsfriheten är grundlagsfäst i vårt land.
Idrottsrörelsen är Sveriges förmodligen största folkrörelse med 20 000 föreningar och uppemot 60 000 ideella ledare. Idrottens regler och idrottens kultur är framtagna för att skydda viktiga värden som utgör idrottens grund.
Det handlar om demokrati, folkhälsa, barn- och ungdomsverksamhet och stora ideella krafter för ett gott liv. Jag tror att oändligt mycket i vårt samhälle skulle kunna vara bättre om politiken faktiskt tog ett rejält ansvar.
I svaret säger statsrådet att detta beslut från december har skapat oro och intensiva diskussioner inom idrottsrörelsen. Men det är inte bara där, vill jag påstå. Jag tror att hela det civila samhället är bekymrat för att detta är en del i någonting större som kommer att försvåra för ideellt arbete och för Folkrörelsesverige.
Jag tror att det finns förväntningar på oss politiker att reagera starkt när en sådan sak händer och ett domslut faktiskt kan ifrågasätta det som vi har grundlagsfäst i vårt land, nämligen föreningsfriheten. Idrotten känner inte trygghet i sin särställning som nog många av oss har trott varit självklar och som är mycket uppskattad i samhället.
Det är inte bara denna fråga som skapar oro. Det finns andra saker. Momsfrågan på EU-nivå är en sådan. Kostnaden för polisbevakning vid större arrangemang är en annan som har aktualiserats igen. Tv-rättigheterna är en tredje.
Trots tydlighet i EU-fördrag, trots tydlighet i EU-kommissionens vitbok och trots att regeringen säger att den värnar idrotten och idrottens särart och det civila samhället finns det nog en del kvar att göra för att det också ska kännas trovärdigt. Jag tror inte att det räcker att analysera.
Jag tror att kultur- och idrottsministern tydligt måste visa en beredskap att agera. Det är nämligen inte svårt att räkna ut vad Marknadsdomstolens beslut kan få för konsekvenser. Idrottsrörelsen har också varit med och beskrivit dem.
I domen sägs det att föreningar är företag i konkurrensrättslig mening när de bedriver ekonomisk verksamhet. Då kan det hända att man ställer sig frågan: Får föreningen själv bestämma vilket företag som ska leverera matchdräkterna, eller ska de upphandlas i konkurrens?
Ska föreningarna acceptera att medlemmar inte agerar i enlighet med föreningens beslut därför att konkurrenslagstiftningen står över föreningsrätten och de stadgar och regler som finns i en förening? Kan det till och med bli så illa att samhällets bidrag till idrotten ifrågasätts utifrån ett konkurrenslagstiftningsperspektiv? Jag kommer att ge fler exempel i mitt nästa inlägg.
Men jag vill ställa följande fråga till ministern: Är ministern beredd att här i dag ge ett tydligare besked om att i valet mellan människa och marknad står regeringen på människans och därmed Folkrörelsesveriges sida?