KBLab/rixvox huggingface dataset:
Barbro Westerholm (L):
Att på sex minuter täcka in det förmodligen bredaste utgiftsområdet vi har att diskutera i riksdagen låter sig inte göras. Det får bli några nedslag. Dessutom kan två viktiga aktörer med ett stort ansvar på området inte vara med i debatten, nämligen kommuner och landsting.
Det gör att debatten haltar lite. Liberalerna satsar i sin budget på jobb, kunskap och försvar. Jobb och kunskap är en långsiktig satsning för att vi också ska kunna ta vara på all den kompetens som människor som kommer från andra länder tillför vårt land.
Vi har redan hört hur många födda i andra länder som arbetar på alla nivåer inom hälso- och sjukvården, från undersköterskor och sjuksköterskor till läkare.
Vi har lagt fram en stram budget, för vi inser att Sverige har stora utmaningar framöver. Vi anser att staten inte ska gå in med pengar där landsting och kommuner har huvudansvaret och där det finns mycket resurser att hämta.
Västra Götaland har tagit ett bra beslut på basis av det man har gjort i Lidköping. Här har man kunnat sänka kostnaden för multisjuka årsrika människor med 185 000 om året. Det är jättepengar.
20-25 personer får kvalitetsmässigt bättre vård och omsorg samtidigt som det sparar pengar åt kommuner och landsting. Ja, det täcker kostnaderna för de där barnmorskorna som var uppe till debatt.
Det finns annat att göra också, till exempel satsa på biståndshandläggarnas situation. Vad är det som de måste göra och inte göra? Staten ska som sagt satsa på det som är statens ansvar. Det är lagstiftning, kvalitetssäkring genom myndigheter, riktlinjearbete och sådant.
Däremot ska staten inte satsa på sådant där landstingen själva borde göra jobbet. Då blir det både bättre för de människor det gäller och mer kostnadseffektivt. I kvalitetsjämförelserna ser vi hur olika det ser ut. Cancervården är ett exempel, mammografin ett annat.
Vore jag landstingsdirektör och såg att jag var sämst i raden skulle jag lägga på ett kol för att bli bäst i ligan. Staten bör satsa på att höja kunskaper.
Det är därför vi satsar på kompetenshöjning för vissa yrkesgrupper. Som Christina Örnebjär var inne på i den förra debatten vill vi också stärka skyddet för de mest utsatta barnen. Här har vi avsatt avsevärda belopp.
Jag är bekymrad över det här med läkemedlen. Jag har jobbat mycket med det i andra sammanhang och lärt mig att om något kostar gratis är det stor risk för överanvändning.
Det kan bli frestande att öka antibiotikaförskrivningen för denna åldersgrupp.
Jag hoppas att Socialstyrelsen och Läkemedelsverket lägger ordentlig kraft på att följa hur det blir med antibiotikaförskrivning till barn i och med denna satsning.
Satsningar på glasögon till barn, även om det inte är fråga om en helfinansiering, på läkemedel till barn och på mammografi låter ju bra. Men har man infört en förmån är det svårt att dra tillbaka den i tuffa tider.
Liberalernas budgetmotion är en helhet. Den har ju fallit, så därför kommer vi att avstå i denna votering. Givetvis står vi bakom vårt särskilda yttrande.
Barbro Westerholm (L):
Det handlar återigen om ansvarsfördelning. Folkhälsomyndigheten har information och mycket kunskapsunderlag som det står landsting och kommuner fritt att använda. Då är det där ansvaret ligger.
Staten har tagit sitt ansvar och tagit fram kunskapen, och landsting, kommuner och regioner har ett ansvar för att förmedla den. När det gäller att vi ska gå in med lite extra pengar tycker jag att pengarna i denna strama budget kan användas till annat.
Annars kanske man lutar sig tillbaka i landstingen och säger: Det där gör ju staten i stället. Det blir fel. Vi ska hålla styvt på ansvarsfördelningen mellan stat, kommuner och landsting.
Barbro Westerholm (L):
Egentligen borde statsrådet och folkhälsoministern komma in i debatten. Det har sjösatts en kommission för att komma åt just ojämlik hälsa. Om jag inte har alldeles fel kommer det förslag om hur vi ska minska gapet.
Det kan hända att vi ökar det till en början därför att det brukar vara de som har högst utbildning som tar till sig budskapen. Jag kan se den utvecklingen i andra länder, där gapet har ökat för att man har kommit åt rökningen bland välutbildade men inte bland lågutbildade. Det arbetet får vi kanske höra mer om i statsrådets inlägg.
Vi i Liberalerna är inte beredda att lägga särskilda pengar som går vid sidan om det andra arbetet. Det blir rörigt då i politiken.
Barbro Westerholm (L):
Jag återvänder till det här med ansvarsfördelningen mellan stat, kommuner och landsting. Om regeringen nu lägger mer pengar för att stärka bemanningen i den kommunala äldreomsorgen, för vilken kommunerna har ansvar, undrar man var det slutar. Kommer staten att ta över hela ansvaret för bemanningsnotan? Nej, det tror jag inte.
Jag vill efterlysa ett underlag.
Kan man tänka sig att ge Vårdanalys ett uppdrag att ta fram ett aktuellt underlag som ger svar på varför en del äldreboenden klarar sig bra med den bemanning de har till kostnader som är lägre än för andra boenden som får kritik?
Jag menar att man nog behöver ha den typen av underlag innan man går vidare och bara delar ut pengar lite hej vilt. Det var min ena fråga. Min andra fråga handlar om översynen av diskrimineringslagen. Gäller det bara den del som handlar om funktionsnedsattas situation, eller är det hela bredden?
Det jag ser är att man ofta klagar över bemötande, och det gäller inte bara inom äldreområdet och funktionshindersområdet utan rakt över oavsett diskrimineringsgrund.
Barbro Westerholm (L):
Jag tror att det är ledarskapet på äldreboendena som lyser igenom. Det är där den stora satsningen bör göras och kanske inte på att räkna antalet människor som arbetar där. Med bra ledarskap blir det låg personalomsättning och också ett lågt antal sjukskrivningar. Det ligger massor av pengar i det. Jag skulle vilja diskutera en översyn av diskrimineringslagen.
Jag skulle också gärna vilja veta hur tidsschemat för barnkonventionen ser ut. Jag vet inte hur länge vi har diskuterat denna konvention - år efter år. Det är en svår nöt att knäcka. Jag ser på Anna-Lena Sörenson att hon kommer att behöva hjälp av någon annan i den frågan.
Jag vill också diskutera fritidspengen som har betytt mycket för barnfamiljer med låga inkomster. Man ska inte behöva skämmas över att inte kunna skicka sina barn på fritidsaktiviteter. Varför tog ni bort den?
Barbro Westerholm (L):
Vi debatterar utgiftsområde 9 som handlar om sjukvård och social omsorg. Det baseras på den lagstiftning som vi har om jämlikhet inom dessa områden och om insatser av hög kvalitet och efter behov. Detta tycker jag är en grund som vi ska behålla och som vi ska stå på.
Det som vi nu har diskuterat här har handlat mycket om hur vi avhjälper den ojämlikhet som finns när det gäller mammografi, förlossningar, cancervård och allt möjligt. Jag tror inte att det räcker att bara plussa på med extra pengar lite här och där. Vi måste komma till botten med orsaken till att det ser ut som det gör.
Efter de inlägg som jag har gjort tidigare förvånar det er nog inte att jag nu kommer in på vem som har ansvar för vad och det kommunala självbestämmandet. Kristdemokraternas Göran Hägglund kom för några år sedan med ett förslag om förstatligande av sjukvården. Läkarförbundet reagerade positivt på detta.
Och på Liberalernas landsmöte kom man fram till att man vill ha en översyn av ansvarsfördelningen, kanske med sikte på ett ökat statligt ansvar. Finns sådana funderingar hos regeringen? Det vore intressant att få höra.
Barbro Westerholm (L):
Läkarförbundet skrev följande i Svenska Dagbladet för något år sedan: "Många av våra landsting är helt enkelt för små för att klara de tunga investeringar som är nödvändiga för att kunna bedriva sjukvård på ett rationellt, patientsäkert och jämlikt sätt." Måns Roséns utredning om den högspecialiserade vården är i samma anda.
Det är klart att jag inser att det blir diken varhelst man drar gränserna. Men med den gräns som finns i dag tillgodoses uppenbarligen inte patienternas behov av kvalitet, jämlikhet och säkerhet inom hälso- och sjukvården som de har rätt att ställa krav på.
Man kan tänka sig en annan gränsdragning och att sjukhusvården går mer mot det statliga hållet och att primärvården går mer åt det kommunala hållet. Vi har ju ett dike mellan primärvården och äldreomsorgen. Jag gav ett exempel från Lidköping.
Där har man fått ihop omsorgen och närsjukvården i så att säga en skattepåse och tjänar 185 000 kronor per person och år. Dessutom blir hälso- och sjukvården bättre. Men jag tror att man måste ta ett bredare grepp än att sätta in en slant här och en slant där.
Då behövs nog en nationell översyn om var gränser och diken ska finnas.
Barbro Westerholm (L):
Liberalerna har utgått från det som har sagts i Statens medicinsk-etiska råd där man utgår från barnets bästa. Det är bara att läsa utredningen i detalj. Det ligger till grund för vårt ställningstagande här. Sedan kan man vända och vrida på ord i texterna och tolka dem olika.
Jag har läst den proposition som vi har fått på riksdagens bord där utgångspunkten är att möjliggöra assisterad befruktning för ensamstående i Sverige under för barnet - och naturligtvis också för kvinnan - så säkra former som någonsin går.
Barbro Westerholm (L):
Först angående faderskap: Det gick ju inte att hitta några fäder till barnen när det gäller de kvinnor som jag refererade till i min motion från 1992. Det var ju vid tillfälliga restaurangbesök och andra tillfällen som man såg till att bli gravid. Det är ju way off från den möjlighet som vi ger barnen i dag.
Här finns det ett system för barnets säkerhet. Föräldraförsäkringen gäller ju en helt annan situation. Den ska man inte blanda ihop med situationen för dessa familjer.
Sjukvården har att så långt möjligt garantera att barnen föds i ett socialt nätverk med sin mamma, mor- och farföräldrar, väninnor, syskon eller andra. Men blanda inte ihop det här med föräldraförsäkringsfrågan!
Det är precis som vid några andra frågor som Emma Henriksson ställde som ju inte fokuserade på den här situationen utan på andra förhållanden. Vi liberaler välkomnar det här beslutet och vill att man självkritiskt ska granska varför det har tagit fem år längre än nödvändigt.
Det finns hundratals kvinnor som hade kunnat få tillgång till assisterad befruktning här hemma i stället för att behöva åka utomlands, med den lite sämre situation som det blir för barnet.
Barbro Westerholm (L):
Patientsäkerhetslagen tillkom för att vi skulle bli bättre på att tidigt hitta patientskador, identifiera orsakerna bakom dem och sedan lära av det inträffade och förebygga att nya händelser inträffar. Det tar tid när en sådan här lagstiftning ska sätta sig.
Ivo fick ett ansvar för att utöva tillsyn tillsammans med andra myndigheter. Läkemedelsverket, till exempel, har också ett sådant ansvar. Ivo kom sedan att få in många individärenden, och därför har det tagit upp mycket tid från Ivo. Det är bra att vi har fått Klagomålsutredningen.
Många av klagomålen bör hanteras lokalt och utan de dröjsmål som blir när de går in centralt. Det görs nu mycket för att stärka lagstiftningen. Socialstyrelsen har ett samordningsansvar för att de myndigheter som har ett ansvar på detta område ska gå i takt.
Det som jag vill lyfta fram här som viktigt är landstingens, kommunernas och professionernas ansvar i patientsäkerhetsarbetet. Då måste de också få förutsättningar för att bedriva detta. Jag och vi i Liberalerna menar att tid måste avsättas för vad jag vill kalla självrannsakan.
Man måste få tid i personalgrupperna att regelbundet sätta sig ned och gå igenom vad man har gjort bra och vad man har gjort dåligt under den gångna veckan eller så. Detta ska vara en reguljär del i arbetet. Riksrevisionens rapport om patientsäkerhet Jag tror att man då kommer att hitta mycket som man kan rätta till på ett mycket tidigare stadium.
Det får gärna bli så att patienter och omsorgstagare får en insyn och en delaktighet i arbetet. Inte minst är det viktigt att de som har drabbats av en patientskada får följa den lokala utredningen: Varför gick det fel? Hur kan vi förebygga? Vad är dina synpunkter i sammanhanget?
Jag anser att antalet anmälningar till Ivo också kommer att gå ned om man som drabbad patient eller omsorgstagare får vara med i arbetet med att förebygga att andra råkar illa ut. Jag vill också lyfta fram en annan fråga, nämligen läkemedelsområdet.
Vi har sedan 2012 en lagstiftning som bygger på ett EU-direktiv och som säger att man ska anmäla skador som har inträffat på grund av felaktig och olämplig läkemedelsbehandling till Läkemedelsverket. Detta är en viktig informationskälla om det sköts på rätt sätt.
Därför är det i detta utvecklingsarbete så angeläget att Läkemedelsverket, och inte bara Ivo, tydliggörs när det gäller att förebygga de skador som uppstår. Man räknar med att 30 000 inläggningstillfällen på sjukhus beror på läkemedelskomplikationer, varav hälften skulle kunna förebyggas.
Därmed, herr talman, yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet och tackar för ordet.
Barbro Westerholm (L):
Tack för svaret! Anledningen till att jag tog upp frågan inför att strategin ska presenteras om ett par veckor är att inställningen till cannabis och dess risker varierar i samhället och varierar också över tid. Jag kände att det är väsentligt att cannabis inte kommer bort i strategin.
Vi har ju alkohol, tobak och annat drogmissbruk att diskutera. Låt oss se historiskt på cannabis. Under 60-talet fick vi en topp. Då var det 15-16 procent av pojkar och flickor, unga människor, som använde cannabis. Det var under hippieperioden. Sedan tog man tag i frågan, och siffrorna sjönk.
I dag ligger det ganska lågt, omkring 10 procent, men det är ändå inte så få i årskurs 2 i gymnasiet och i 9:an i skolan som har prövat cannabis. Jag möter, tyvärr inte minst i mitt eget partis ungdomsförbund, krav på legalisering.
Det finns ungdomar i andra grupperingar som också reser detta krav. Vi är frihetsälskande, och vi ska fritt kunna välja hur vi lever våra liv, säger de. Sedan har de inte en aning om, herr talman, att om man blir drogberoende är man ofri. Då har drogen tagit makt över ens fria vilja.
Om man tittar på cannabis och jämför det med alkohol tycker många att det är samma sak. Men alkohol förbränns fort i kroppen, medan cannabis däremot ligger kvar i veckor.
Det kan också förorsaka flashbacks flera veckor efter användning, då man kanske inte ens kopplar ihop symtomen med att man använde cannabis några veckor tidigare.
Om man tittar på den övriga biverkningslistan ser man beroendeframkallande, fördubblad risk vid bilkörning, panikångest och diskussion om huruvida det kan framkalla schizofreni eller om det bara har schizofreniliknande effekter. Där finns också missbildningar hos nyfödda.
Om vi i dag hade fått cannabis som preparat för smärtlindring - det finns en del som hävdar att det är bra för smärtlindring - är jag tveksam till att vi hade registrerat det som läkemedel. Vi kanske hade försett det med väldiga varningstexter, eller det hade eventuellt bara kunnat få förskrivas på licens. Det här är ingenting att leka med.
Det finns rapporter, som inte är forskningsmässigt dokumenterade, om att en del vansinnesdåd som har begåtts i Sverige har skett under haschpåverkan. Jag skulle vilja se mer forskning. Är det här en hypotes som kan avfärdas, eller är det sant?
Det jag gärna skulle vilja höra mer om är vilken informationsstrategi man ska ha för att nå ut till dagens ungdomar. Jag skulle gärna vilja höra ministern, som är ganska ung själv, ta upp frågan.
Barbro Westerholm (L):
Det här var musik för mina öron. Min nästa fråga till ministern handlade nämligen om det internationella, men ministern föregick mig här. Vi har en stolt historia när det gäller att arbeta mot droger i olika former.
Bror Rexed, generaldirektör för Socialstyrelsen på 70-talet, blev ju verkligen ett stort namn inom FN-systemet och WHO när det gällde att komma åt missbruk av narkotika men även av psykotropa ämnen.
Jag är glad om Sverige återtar den här stafettpinnen och gör sig ett namn, därför att drogliberaliseringen som finns i vissa länder i Mellanamerika och andra länder - Nederländerna hör ju dit - är någonting som vi tydligt måste ta avstånd från internationellt. Herr talman!
Jag är nöjd med svaret, och kvällen är sen. Jag tror att vi båda som står här gärna går över till nästa fråga. Men har ministern någonting att fylla på med hör jag på.
Barbro Westerholm (L):
Jag tolkar det här som att det kommunala vetot mot sprututbyte kommer att tas bort. Jag som har jobbat med sprututbytesfrågan sedan slutet av 80-talet ser med glädje att man nu kan hjälpa människor som är fast i ett narkotikamissbruk att inte drabbas av hepatit C och hiv.
Barbro Westerholm (L):
Jag vill tacka för svaret. Det här inrymmer en rad olika problem. De här sjukdomarna förekommer för kanske 1 på 10 000 invånare, eller mindre än så. Det är några hundra olika tillstånd som är kända. En del uppträder tidigt i livet. Andra diagnostiseras sent.
Människor går då, under kanske många år i livet, med hälsoproblem som ingen riktigt vet vad de ska göra åt innan diagnos ställs. Ministern tog upp Ågrenska som är ett nationellt kompetenscentrum för sällsynta sjukdomar.
Men det är mer av en mötesplats för barn och ungdomar med sådana tillstånd och deras familjer. Det är inte specialiserat på vilka vårdinsatser som ska till. Före jul hölls ett seminarium på Läkemedelsverket.
En medarbetare där, som har arbetat mycket med särläkemedel för just de här tillstånden men också för cancrar av olika slag, höll i ett seminarium. Jag tyckte att det kom fram ganska bra förslag om hur man skulle kunna arbeta vidare. Till att börja med måste behandlingen vara grundad på medicinska behov. Det finns sociala behov också.
Men när hälso- och sjukvården ska in är det de medicinska behoven det gäller. Det ska vara vetenskaps- och evidensbaserad behandling. Det var också tydligt att diagnostik och insättande av behandling måste centraliseras.
Vad som kan göras lokalt och vad som behöver göras vid ett specialiserat center kan man sedan ta upp med en vårdcentral där personen bor. Ministern nämnde Måns Roséns utredning om högspecialiserad vård. Jag tror att vi måste ha rikscentrum för de olika grupperna av tillstånd.
Göran Stiernstedts utredning om effektiv vård går också i den riktningen. Till de centrumen behövs diagnosbaserade register för att man ska kunna följa behandlingsresultat. Det finns för en del av hälsoproblemen. En del patientorganisationer har byggt upp egna register.
Några har tagits över av landstingen. Men staten borde se till att det finns för alla tillstånden. Det underströks också att det är viktigt att det finns behandlingsmål, att man bestämmer sig för att sätta in en behandling men också att man ska kunna avsluta behandlingar som inte ger någon effekt.
Vården fungerar inte på det sättet för de här patienterna. Det här är det som jag har tänkt beröra när det gäller diagnostikbehandling. Jag återkommer mer specifikt till läkemedlen i nästa inlägg.
Barbro Westerholm (L):
Erfarenheten från Regionala cancercentrum kan också hjälpa oss i sammanhanget. Socialutskottet håller på och följer upp hur det har gått med det riksdagsbeslutet. Det ger effekt när man skapar sådana kunskapsrika enheter.
När det gäller läkemedlen utgör särläkemedel en ganska liten del av den totala läkemedelsnotan. Men när det kommer till behandling av en enskild patient kan en klinik säga att den inte klarar det inom den budget som den har fått. Det är beklagligt.
På läkemedelsområdet har den europeiska läkemedelskontrollen nämligen snabbat på godkännandeprocessen. Det finns ett patient- och konsumentråd inom den europeiska läkemedelskontrollen där det finns företrädare för olika sällsynta diagnoser. De är behjälpliga i värderingen av de här preparaten.
Registreringstiderna har kortats där. Man godkänner att det gör nytta, att nyttan överstiger riskerna. Sedan kommer läkemedlet till Sverige, och där gör Läkemedelsverket allt för att snabba på godkännandet. Men då kan patienterna inte få läkemedlen eftersom prisfrågan kommer in. Hur bedömer TLV hälsoekonomin för de individerna?
Alla kan ju inte befinna sig i yrkeslivsverksamhet. De hälsoekonomiska sätten att värdera om det är hälsoekonomiskt lönsamt stöter på klara etiska problem. Nu har man gått in för det ordnade införandet av de mycket dyra läkemedlen. Men det tar också lång tid.
Det finns andra modeller. I Norge betalar staten, vad jag har förstått, under de första två åren av registreringen, för att slippa den diskussionen. Under tiden får man då ökad erfarenhet av preparaten. Naturligtvis följs de som använder medlen upp noga.
Där kan man då ha glädje av ett patientregister. Vi måste alltså hitta en bättre metod än den långsamma som vi har i dag. Jag vet att det kommer att komma en proposition ganska snart och hoppas på en lösning. Det är möjligt att ministern inte kan berätta om den ännu. Men jag vill ändå få fram den här reflektionen.
Den här frågan är nämligen på tapeten också i Statens medicinsk-etiska råd. Det här är en liten del av läkemedelsnotan, men av skälet att det blir så dyrt för en enskild klinik eller ett enskilt sjukhus kommer inte preparaten patienterna till del inom rimlig tid.
Barbro Westerholm (L):
När riksdagen 1998 beslöt att landstingen skulle ta över ansvaret för läkemedelsnotan var ju tanken att landstingen skulle bli mer kostnadsmedvetna och se till att läkemedel inte överanvändes eller felanvändes. Då såg vi inte att det skulle medföra den här komplikationen.
Jag tycker att man före godkännande av ett läkemedel ska kräva att läkemedelsföretaget på ett transparent sätt visar vad de olika delarna, forskning och så vidare, har kostat för att få en registrering. Så var det faktiskt för länge sedan - då var man tvungen att presentera detta på ett tydligt sätt.
Då får man liksom egen erfarenhet av var det hela landar. Det finns säkert många fler idéer, men det är inte sista gången vi diskuterar den här frågan.
Barbro Westerholm (L):
Jag vill ställa en fråga till äldreminister Åsa Regnér. I en utredning, Bostäder att bo kvar i , uppskattas att 360 000 bostäder behöver byggas för årsrika människor fram till 2030. Frågan är vad regeringen gör för att täcka detta behov.
Att det finns illustreras av alla de fallbeskrivningar vi får läsa om i medierna, där 100, 90- och 80-åringar har blivit fångar i sina egna hem. De är för friska för att få flytta till vård- och omsorgsboende, men de behöver något annat att bo i.
Barbro Westerholm (L):
Min fråga riktar sig till statsrådet Gabriel Wikström. Den lyder: Vad tänker regeringen göra åt de behov som nu senast Vårdanalys i sin analys Samordnad vård och omsorg och i januari utredningen Effektiv vård tog upp, att det måste skapas förutsättningar för personalen inom hälso- och sjukvården och omsorgen att arbeta mer samordnat?
Många skattekronor går i dag upp i rök på grund av denna bristande samordning. Det gäller insatser för barn och ungdomar, för psykiskt sjuka och inte minst för årsrika personer med sammansatta vårdbehov. Jag tror inte att utredningen Effektiv vård har gått ut på remiss. Det tycker jag brådskar.
Barbro Westerholm (L):
Jag ställer min fråga till statsrådet Gabriel Wikström. Vad gör regeringen för att den lag om assisterad befruktning för ensamstående kvinnor som började gälla den 1 april i år blir verklighet? Jag får ganska många mejl och även samtal från kvinnor som nu i hälso- och sjukvården möts av beskedet: Det här kan vi inte hjälpa dig med.
Vi vet inte hur det här ska göras, vi vet inte hur det här ska finansieras och så vidare. Det här är en lag som många kvinnor har väntat väldigt länge på. Att slippa åka till grannländerna för att få den här hjälpen är något som man verkligen har sett fram emot. Vad kan regeringen göra?