Elisabeth Svantesson (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Mitt allra första sommarjobb var i Lycksele. Jag skötte en tombola. I dag skulle det antagligen inte vara lagligt, men det var mitt första jobb. Sedan dess har jag och många andra i vår generation haft många olika jobb. Det innebar först och främst en lön som gjorde att man kunde köpa de där sakerna som man så gärna ville ha men kanske inte fick av sina föräldrar.
När vi blev lite äldre handlade lönen om att kunna betala hyra och sätta mat på bordet, och när barnen kom handlade det naturligtvis om att kunna ge dem allt vad de behövde, inklusive julklappar och födelsedagspresenter. En lön innebär frihet. Men ett arbete handlar såklart om så mycket mer än lönen. Det handlar om att ha arbetskollegor och att finna en mening och ett syfte med det man gör.
Under dessa pandemitider tror jag att många av oss har blivit påminda om vad vi längtar tillbaka till, till exempel att kunna stå vid kaffeautomaten - även om kaffet är rätt blaskigt - och bara prata med sina kollegor. Därutöver, fru talman, finns en annan dimension av att många jobbar, och det är att ju fler som jobbar desto fler är det som är med och betalar skatt och kan finansiera välfärden.
Det är därför jag tycker att det är så djupt bekymmersamt, både för människor som är arbetslösa och för välfärdens framtida finansiering, att så många människor nu är arbetslösa. Då kanske någon tänker: Jamen, det är ju en pandemi, så såklart är det många som är arbetslösa. Och självklart finns det en konjunkturdimension av arbetslöshet. Men problemet är bara att arbetslösheten har vuxit under så väldigt många år.
Mitt i en brinnande högkonjunktur växte arbetslösheten, vilket är djupt bekymmersamt. Frågan jag har ställt här i dag handlar just om välfärdens finansiering och kopplingen mellan arbetslöshet och välfärd. Jag har varit med i otaliga debatter, fru talman, där vi har diskuterat huruvida skattesänkningar tränger ut välfärd eller inte.
De skattesänkningar som vi har gjort tillsammans, även den här regeringen, och som bidrar till att fler jobbar ökar faktiskt skatteintäkterna, eftersom fler arbetar och är med och bidrar till det gemensamma. Problemet är ju när arbetslösheten blir alldeles för hög, för då riskerar verkligen välfärden att trängas ut. Stefan Löfven sa att vi skulle utvärdera honom på jobben.
Det har vi gjort, och vi ser att regeringens jobbpolitik är ett totalt misslyckande. Om Sverige bara hade utvecklats som EU:s genomsnitt när det gäller arbetslöshet, vilket man ändå kan tycka är rimligt, hade Sverige haft 42 miljarder mer i statskassan varje år - 42 miljarder!
Det motsvarar 88 000 undersköterskor eller ungefär 60 000 intensivvårdssköterskor. Arbetslösheten som den här regeringen har dragit på Sverige är ett svek mot människor som i dag inte har ett arbete och kostar också enormt stora resurser.
Jag är förvånad över den nöjdhet som regeringen visar över hur arbetsmarknaden har utvecklats under de snart sju år som regeringen har styrt riket. Under dessa år har alltså arbetslösheten ökat, och det som kanske oroar mig allra mest är alla de människor som redan innan krisen var långtidsarbetslösa. De var många då, och trots en brinnande högkonjunktur blev de fler.
De är nu så många att de är fler än antalet invånare i Linköping. Fru talman! Statsrådet Eva Nordmark avslutar med att säga att regeringen "är beredd att vid behov vidta ytterligare åtgärder". Det menar jag behövs, och det är därför jag ställer frågan: Vilka ytterligare strukturella reformer ser statsrådet att Sverige nu behöver?