Ulla Andersson (V):
Med tanke på den självgodhet som utstrålades i det moderata inlägget i talarstolen blir man lite sugen på att spräcka en del bubblor. Jag kan upplysa om att skatteintäkterna per capita ökade med 30 procent mellan 1993 och 2006. Under den borgerliga regeringen har de minskat med 7 procent.
Antalet anställda, enligt den borgerliga regeringens egna siffror, i välfärden har minskat per 1 000 invånare med 4,6 procent. Skattesänkningarna var 27 gånger större än vad man lade på kommuners och landstings välfärdssektorer.
Förutom att man valde att förstöra akassan och tvingade människor som var sjuka ut i otrygghet valde man att inte höja underhållsstödet utan tvingade människor till socialkontoren och ålade på så vis också kommunerna ett ansvar som egentligen staten hade. Så kan man också beskriva den borgerliga regeringens politik. Jag har jobbat i välfärden själv.
Jag träffar mina gamla arbetskamrater. Jag tror att de skulle ha en hel del att säga i den här debatten. Jag möter arbetskamrater i förskolan som säger: Vi har så många barn nu att vi inte ens hinner sätta våra småbarn på pottan. Man hinner alltså inte potträna ett- till tvååringar för att barngrupperna är så stora.
Jag möter dem som jobbar på fritis som har 90 barn i grupperna. Jag möter dem som jobbar på fritis som har 21 barn per anställd. Jag möter dem som jobbar i äldreomsorgen, där jag själv en gång i tiden har jobbat, som springer och springer och känner att de aldrig räcker till.
Det finns de som verkligen sliter och släpar, de som bär samhället på sina axlar varje dag. De uttrycks som statistik i den skrivelse som vi nu debatterar. Men jag skulle vilja säga så här: Utan dem skulle samhället över huvud taget inte fungera, och vi kvinnor skulle inte kunna försörja oss själva. De tar nämligen hand om våra barn och ger dem den bästa pedagogiska utveckling de kan ge.
De ger dem den omsorg de behöver och den kunskap de behöver i förskola, på fritis och i skola. De tar hand om mormor, mamma och farfar och hjälper dem till toaletten och med att klä på sig. De ser till att maten kommer på bordet, kaffet likaså. De ordnar städning, ger omsorg och skapar trygghet. De tar hand om oss när vi blir sjuka om vi måste ligga på sjukhus.
De hjälper oss med hygien, omläggning, medicin, omtanke, lyft, vård och vad det nu kan vara. Vi är beroende av dem, och de ger oss av sin kunskap, sin erfarenhet, sin omsorg och sitt hjärta. Tyvärr visar inte deras arbetsvillkor och löner den uppskattning de borde ha.
De har helt enkelt inte betalt utifrån det värde de levererar och det ansvar de tar. Jag kan ge ett exempel från senaste numret av Kommunalarbetaren, en utmärkt tidning som jag rekommenderar alla att läsa. Christine Martilla skriver om det arbete hon utför som undersköterska i akutvården och vad det ansvaret innebär. Hon konstaterar att hon efter tio år i yrket har en lön på 20 950 kronor i månaden.
Hon anser inte att det är rimligt - det borde inte någon göra. Men tyvärr är det så det ser ut. Då ska vi också påminna oss om att den förra regeringen lade ned ungefär 100 miljarder på att pressa ned lönerna på arbetsmarknaden. Borg gick ut och skällde på kommunpolitiker för att de hade för höga ingångslöner i välfärdsyrkena.
Centern och Folkpartiet gick ut öppet och tävlade om att kräva lägre ingångslöner för undersköterskor. Jag tycker faktiskt att det rent ut sagt är skamligt, av flera anledningar. Ansvar borde spegla lön. Kvinnors arbete ska inte undervärderas. När det gäller arbeten som är centrala för vår gemensamma utveckling och som vi alla är beroende av är det inte arbetsvillkor som återspeglar det.
Det är skamligt också för att de som går ut och kräver lägre löner inom välfärdssektorerna själva tjänar enorma belopp i jämförelse. Ta till exempel Annie Lööf! Hon krävde lägre löner för en undersköterska. En undersköterska skulle behöva tolv månader på sig för att komma upp i Annie Lööfs månadsinkomst. En annan anledning till att det är skamligt är att jag skulle tro att ingen av dem som kräver lägre löner i de här sektorerna har jobbat där.
Egentligen är det så skamligt att man inte finner ord för det. Det är inte heller rimligt att 60 procent av de anställda i äldreomsorgen är deltidsanställda. I den skrivelse vi nu debatterar kan vi se att visstidsanställningarna har ökat med 18 procent de senaste fyra åren medan de tillsvidareanställda har ökat med 0,1 procent.
Det är inte rimligt att 25 procent av de anställda i vård och omsorg är visstidsanställda inom kommunerna, och det är än mindre rimligt att 32 procent av de anställda i de privata välfärdsbolagen i samma sektorer är visstidsanställda. 45 procent av de timanställda saknar utbildning för det jobb de utför. Av de tillsvidareanställda är det 20 procent som saknar utbildning.
Det behövs helt enkelt en annan politisk inriktning. Det behövs en politik som innebär ökade resurser till välfärden för fler anställda och för bättre arbetsvillkor och kvalitet. Det krävs en lagstadgad rätt till heltidstjänster och att lagen ändras så att allmän visstid avskaffas.
Det behövs en politik som ser till att de skattepengar vi alla är med och betalar går till de välfärdsverksamheter de är avsedda för och inte ned i riskkapitalisters privata fickor. Det behövs kommunpolitiker som tar sitt ansvar som arbetsgivare och som börjar avveckla de delade turerna, som avskaffar allmän visstid i lokala kollektivavtal, som inför rätt till heltid och som satsar på kompetensutveckling. Det går att förändra.
I den budget som nu ligger på riksdagens bord och som vi ska fatta beslut om inom ett par veckor kommer statsbidrag att öronmärkas för fler anställda i äldreomsorgen. Det är mycket välbehövligt, för det finns reformer som är mer centrala för kvinnors livsvillkor än andra.
Den stora satsningen på 2 miljarder mer till fler anställda i äldreomsorgen, vilket motsvarar lönerna för ca 5 000 undersköterskor, är en sådan satsning för att öka kvaliteten. Det ger de anställda mer tid för de äldre, vilka oftast är kvinnor. Det är framför allt kvinnor som är beroende av hur väl utbyggd äldreomsorgen är. Det är vi som går ned i arbetstid - eller slutar jobba helt - för att ta hand om våra anhöriga när välfärden inte räcker till.
Därför är det också helt avgörande för kvinnors rätt till en egen försörjning att äldreomsorgen fungerar, vilket också Niklas Karlsson så påpassligt tog upp här i talarstolen. Det är också kvinnor som är i majoritet bland dem som jobbar i äldreomsorgen. De sliter och släpar och stressar allt vad de kan för att räcka till, men de har ändå svårt att hinna med. Nu kan de äntligen få fler arbetskamrater och mindre stress.
Arbetsmiljön förbättras, och det kan i sin tur innebära att fler söker sig till yrket, vilket ju är nödvändigt för att klara framtidens utmaningar, där inte minst andelen 80 år och äldre ökar kraftigt. Det behövs ca 200 000 fler anställda för att klara den utmaningen. Den satsningen är helt enkelt välinvesterade pengar. Nu höjs också anslagen till förlossningsvården.
Förskolan och fritis får pengar till att minska gruppstorlekarna. Det behövs verkligen. Vi kan se i skrivelsen att under den borgerliga regeringen har gruppstorlekarna ökat. Det är inte rimligt att man har 21,8 barn per årsarbetare på fritis. Även pengar för att minska klasstorlekarna i de yngre årskurserna finns med i budgeten. Landstingen kommer att få kompensation från nästa år för att barn ska få gratis medicin och gratis glasögon.
Det är inte rimligt att föräldrar tvingas välja mellan att betala astmamedicin eller elräkningen. Vänsterpartiet har fått igenom dessa reformer, som ger barn gratis medicin och rätt till glasögon. Det är också en signal om vilket samhälle vi vill ha, för det ska inte vara tjockleken på föräldrarnas plånbok som avgör vilka förutsättningar våra barn får. Så byggs välfärden ut och omfattar fler områden, vilket i sig ger en bättre samhällsutveckling.
I skrivelsen kan vi också se att gruppen ensamstående föräldrar som uppbär försörjningsstöd är stor. Hela 22 procent av dem tvingas gå till socialen. Men nu kommer underhållsstödet äntligen att höjas med 300 kronor per månad, och det är verkligen behövligt. Underhållsstödet har höjts med 100 kronor på 20 år, och under åtta år kunde borgarna ha valt att göra den prioriteringen.
Men så viktig är väl inte de ensamstående föräldrarnas ekonomi. Om man frågar folk vad de faktiskt tycker brukar de säga att vård, skola och omsorg är viktigast. Även jämställdhet brukar komma högt upp. När man går igenom forskning kan man se att jämlika samhällen mår bättre och utvecklas bättre och att samhällen med utbyggda välfärdssystem också har fler som står till arbetsmarknadens förfogande och vill bidra.
Samtidigt vet vi att det finns stora revor i välfärden, att de anställda i välfärden är mer sjukskrivna än andra yrkeskategorier och att stressen och arbetsbelastningen är hög. Vi vet också att det är effektivare att pressa ned arbetslösheten med offentliga investeringar än med skattesänkningar. Allt detta talar för att det behövs mer resurser till välfärden, att de offentliga investeringarna behöver öka och likaså skatteintäkterna och att de med högre inkomster och kapital måste bidra mer än i dag.
Vi har inte råd att låta skattepengar avsedda för välfärden gå till aktieutdelningar i privata bolag. Pengarna behövs till bättre kvalitet och arbetsvillkor i välfärden. Det känns lite märkligt att behöva säga det, men mormors omsorg är långt mycket viktigare än riskkapitalbolagens vinster. Det är något jag tycker att borgerliga ledamöter och sverigedemokrater borde ta till sig.