Mats Odell (KD):
Det är ju gott och väl att regeringen nu har vaknat upp och med anledning av en interpellation från Ulrik Lindgren och ett yttre tryck börjat anställa folk som ska gripa sig an de här mycket svåra och delikata uppgifterna - jag är väl införstådd med detta. Nu har alltså två departement utrett skuldfrågan. Det är gott och väl att man gör det nu.
Jag får ändå betrakta det som ett besked från Thomas Bodström att den svenska regeringen inte anser att den ryske gästen är skyldig till det som Helsingforskommittén lägger honom till last. Det tror jag är ett ganska snabbt domslut. Det hade varit bättre att utreda saken innan han kom hit i stället för att göra det när han har åkt hem, om man nu ska titta på regeringens handlingskraft som vi har haft anledning att diskutera i andra sammanhang.
Det finns en risk, om vi nu ska ta parallellen till tsunamikatastrofen, att vi med det som nu har hänt håller på att politisera rättsväsendet såtillvida att det är regeringen som ska lämna ett besked innan de rättsvårdande myndigheterna kan sätta i gång. Här har det blivit ett cirkelresonemang. Låt oss titta på ett par viktiga principiella frågor här.
Om det skulle vara så att den ryske gästen har ett ansvar, hur skulle regeringen då ha ställt sig i immunitetsfrågan, i åtalstillståndsfrågan? Det är ganska intressant. Hade man då givit beskedet till riksåklagaren att det var grönt ljus att utreda?
Och är det rimligt att regeringen ska behöva lämna tillstånd till åklagare för att åklagaren ska kunna åtala i ett fall som det här? Har Thomas Bodström funderat på det som nu har skett, att det, som jag säger, i praktiken innebär en politisering av de rättsvårdande myndigheterna?
Är det inte ett varningstecken att riksåklagaren, en hedervärd person, tidigare rättschef på Justitiedepartementet, är så politiskt känslig att han hänvisar till immunitetsregler och åtalstillstånd i stället för att hantera den svenska Helsingforskommitténs anmälan som en traditionell anmälan om en mycket grov brottslighet, en brottslighet som regeringen har sagt sig prioritera?
Hur ställer sig regeringen egentligen till frågan om immunitet och de väl etablerade folkrättsliga regler, som går tillbaka till Nürnbergrättegångarna, där befälhavare oavsett position inte undkommer ett straffrättsligt ansvar? Här diskuterar man om detta skulle inskränka sig till kung, president eller minister.
Nu är vi nere på ställföreträdande befälhavare som åtnjuter immunitet. Är inte detta ganska märkligt? Hur rimmar det inträffade med det arbete som Sverige har lagt ned i förhållande till den internationella brottmålsdomstolen? I till exempel immunitetsfrågan driver ju Sverige där helt andra och mycket tuffare krav.
Jag undrar om inte detta egentligen är ett exempel på dubbelmoral. Slutligen, fru talman, skulle jag vilja fråga justitieministern om konklusionen av det som nu har hänt. Inför risken att politisera en så här viktig del av rättsväsendet, behöver inte helt enkelt svensk lag ändras mot bakgrund av det inträffade?
Det är väl en fråga man kan ställa sig. Vi har sett hur det fungerade: Räddningsverket satt och väntade på att regeringen skulle fatta beslut. Nu är delar av rättsväsendet inne på samma sluttande plan. Bör det vara på det viset, Thomas Bodström?