Mats Odell (KD):
Jag vill också hälsa Pär Nuder välkommen. De av oss som var vakna i måndags morse vid 7-tiden kunde höra talas om Hans Hedman. Han är en 53-årig göteborgare som nu har väntat i åtta månader på att få en ballongsprängning för sin svåra kärlkramp. Han har gått upp från 25 % sjukskrivning till 50 % sjukskrivning. Han har alltså väntat sedan i våras.
Han är en av de ca 100 patienter i Västra Götalandsområdet som väntar på att få en ballongsprängning gjord. Nu har man fattat beslut att under nästa år ställa in samtliga planerade ballongsprängningar vid Sahlgrenska universitetssjukhuset. Det är bara de mest akut sjuka som kommer att få denna hjälp.
Det är naturligtvis oerhört påfrestande för en person som lider av svår kärlkramp att vänta till 2006 då han ska få hjälp. Till bakgrunden hör också att Pär Nuder och hela den offentliga sektorn taxerar ut över 50 % av den samlade svenska bruttonationalprodukten i skatt. Ändå räcker det inte till.
Jag utgår från att sjukhusledningen på Sahlgrenska känner till de tillskott som planeras från det här huset nästa år. Ändå har de fattat beslutet att ställa in samtliga planerade ballongsprängningar under det året. Hans Hedman är inte ensam. Över en miljon heltidsarbetande är frånvarande på grund av att de är sjukskrivna, förtidspensionerade eller arbetslösa.
Det är lika många som 1993, det djupaste lågkonjunkturåret sedan 30-talet. Det är ett misslyckande som är fullständigt monumentalt, Pär Nuder, att det är lika många nu - en miljon människor - som det var när Göran Persson tillträdde som finansminister 1994, trots att konjunkturen har förbättrats så pass mycket. Här kan man verkligen tala om svarta hål.
Det är väl nästan bara de svarta hålen i yttre rymden som kan konkurrera med den enorma kostnad som det här innebär. Detta kostar en halv miljard per dygn; 190 miljarder kronor per år. Inte nog med att den direkta kostnaden för arbetslöshet och ohälsa är astronomisk.
Välfärden hotas ju också i andra ändan av att företag, kapital och produktion flyter ut ur landet i en ständigt ökande ström. Investeringarna i vårt land ligger trendmässigt under resten av de 15 gamla EU-länderna. Skatteverket räknar med att kanske 500 miljarder kronor av de svenska hushållens sparkapital finns på oredovisade konton i utlandet.
Andra bedömare menar att om vi räknar in sådana familjer som Kamprad och Rausing, som redan har flyttat ut ur landet och inte längre är svenskar, handlar det kanske om 1 500 miljarder kronor. Socialdemokraterna håller krampaktigt fast vid en förmögenhetsskatt som garanterar att vi aldrig någonsin kommer att få tillbaka dessa pengar. Arbetslösheten har bitit sig fast trots att konjunkturen har förbättrats påtagligt.
Framsidan av detta är ju produktivitetstillväxten. Det är något positivt. Men baksidan är som sagt utslagningen. Den är oväntat stark. Många ekonomer är förvånade över att den svenska produktivitetstillväxten är så stark. Förvånad är bara den som inte har förstått att de svenska investeringarna i stor utsträckning sker i utlandet.
Vi var en grupp från finansutskottet i Kina och såg hur den svenska produktionen där hela tiden ökar. Det är klart att det är där de nya jobben tillkommer. För att vi ska kunna upprätthålla en rimlig levnadsstandard krävs att vi får nya företag och ny verksamhet här i landet. Det sker absolut inte i tillräcklig omfattning i dag.
Flera talare har varit inne på detta tidigare: Under de senaste tio åren har antalet företagare i Sverige minskat med ungefär 20 000 netto. I måndags i förra veckan läste vi om Svenska Industritjänstemannaförbundets, SIF:s, enkät som visar att nu också de små företagen flyttar ut sin produktion. Detta sker i tysthet. Det handlar inte om stora delegationer.
Man bygger inte nya motorvägar och järnvägar när Gnosjöföretagen flyttar ut, men det är en växande omfattning på detta. På så sätt eroderas sakta men säkert skattebasen för välfärden. Inför den demografiska utmaning vi står inför tillsammans med den globala utmaningen står regeringen tyvärr fullständigt handfallen. Man är ganska nöjd. Det intressanta är att regeringen har en metod att möta sådana här utmaningar.
Man tar inte itu med konkreta åtgärder, utan man har målsättningar. Man har målsättningar för allting, och det är målsättningar som närmast ger intryck av att vara gripna ur luften. Det finns en systematik. Det problem man tittar på ska inte åtgärdas; det ska halveras. Det mesta ska halveras.
Man hoppas att man tillhör den halva som ska åtgärdas om man befinner sig i någon sådan här kohort. Det handlar om arbetslösheten, ohälsan, socialbidragsberoendet, den alltför låga sysselsättningen och så vidare. Det möts inte med åtgärder utan med målsättningar.
Om man tittar på de här målsättningarna kan man konstatera att Socialdemokraterna faktiskt missar samtliga målsättningar. Det är klart att det går så när man gör passivitet och väntan på konjunkturuppgång till handlingsprincip.
De ideologiskt rotade bromskrafter som finns motarbetar eller verkar i riktning mot att ingenting görs åt detta, trots tillväxtkongresser och trots att det finns en god vilja. Jag tror att regeringen och Socialdemokraterna har en god vilja, men man har en felaktig ideologisk kompass. Man har samarbetspartier som gör att man inte får genomföra saker som borde vara ändamålsenliga för att åtgärda detta.
Hans Hedmans tragiska exempel tycker jag visar på det totala misslyckandet med den nuvarande politiken. Jag tror inte att det i en öppen ekonomi går att leda skatteligan vad gäller pålagor på arbete, kapital, energi och företagande och samtidigt leda välfärdsligan. Det är oförenliga storheter.
Det går inte. Vi kan taxera ut över 50 % av BNP i skatt, ändå räcker det inte till det mest fundamentala. Så här kan det inte fortsätta. I valet 2006 måste en ny riksdagsmajoritet och en ny regering vända den här utvecklingen. Vi kristdemokrater vill sätta upp ett övergripande mål, nämligen att vi ska ha en genomsnittlig tillväxt på 3 % per år genom att alltfler kommer i arbete.
Vi vill också införa ett nytt mål, nämligen ett mål för antalet arbetade timmar. Det är nämligen den hårda kärnan om vi ska få en ökad tillväxt. Då kan man inte kringgå det med statistikpolitik av olika slag som ofta fungerar fullständigt kontraproduktivt. Den ekonomiska politiken måste ju också slå vakt om statsfinansiell stabilitet genom lägre utgifter, lägre skattetryck, sänkt skuldkvot och minskad statsskuld.
Därigenom minskar vi den svenska ekonomins sårbarhet. Det krävs också strukturella åtgärder som förbättrar ekonomins funktionssätt. De förslag till förändringar i skattesystemet som vi kristdemokrater föreslår har också viktiga positiva strukturella effekter på just funktionssättet i ekonomin. Värnskatten måste avvecklas för att högre utbildning ska löna sig bättre.
Dubbelbeskattningen på utdelningsinkomster från risksparande vill vi avveckla successivt liksom förmögenhetsskatten. Tjänstesektorn tycker vi - som i Finland - ska få helt nya möjligheter att växa genom en skattereduktion för hushållens köp av tjänster i det egna hemmet. Där tycks, herr talman, fler och fler socialdemokrater nu hålla med. Vi får se vilka krafter som vinner kampen.
I värsta fall får de svenska hushållen - pensionärer och barnfamiljer - vänta till efter valet 2006 för att någonting ska hända på det området. Det krävs helt andra krafttag än vad regeringen har visat prov på mot den rekordhöga sjukfrånvaron och det ökade antalet förtidspensioneringar.
Vi föreslår en ny och samordnad rehabiliteringsförsäkring som redan från början sätter individens rehabiliteringsbehov i centrum. När det gäller kontraproduktiva förslag tror jag ändå att priset tas av förslaget att övervältra sjukförsäkringsansvaret på arbetsgivarna.
Jag tror att vi med den principen riskerar att få en närmast darwinistisk utslagningsmekanism av svaga aktörer på arbetsmarknaden. Det kommer att ge ökad utslagning. Det kommer naturligtvis att leda till ökad produktivitet. Det är jag helt övertygad om. På något sätt är detta ändå ett exempel på ett oerhört kontraproduktivt förslag.
Jag hoppas, herr talman, att Hans Hedman snarast får sin ballongsprängning, men jag kan tyvärr inte utesluta att han får vänta till efter valet 2006. Jag yrkar bifall till reservation nr 1, med de riktlinjer för den ekonomiska politiken som vi kristdemokrater tillsammans med Moderaterna, Folkpartiet och Centerpartiet lägger fram, och till reservation nr 7.