KBLab/rixvox huggingface dataset:
Christer Nylander (L):
Situationen i Danmark och den i Sverige ser olika ut. Jag tror att det i Danmark fortfarande finns en statskyrka. Det finns det inte längre i Sverige. Diskussionen i Danmark föranleddes av att Danmarks radio funderade på att avskaffa gudstjänsterna i tv och radio, och det skapade en stor debatt. En sådan debatt har vi inte i Sverige. Vi är tydliga med att det finns ett kulturuppdrag för public service-företagen.
I det kulturuppdraget finns också en uppgift att spegla kulturarvets utveckling och hur det ser ut i Sverige. Man kommer naturligtvis att finna att det kristna kulturarvet är en stor och viktig del av det svenska kulturarvet - men inte det enda. Att särskilt tala om vilken del av kulturarvet som public service-verksamheten ska spegla tycker jag är onödigt.
I ett program som handlar om kulturarvet blir det säkert naturligt så att det kristna arvet spelar en viss roll. Men det finns också andra delar av kulturarvet som inte är kristna och som också måste visas. Stoffet ska väljas efter vad som är relevant och intressant för programmet. Vinklingen ska väljas efter vad som är relevant och sant. Detta ska inte regleras av ett sändningsavtal eller en fotnot som säger att gudstjänster måste sändas.
Jag tycker att vi kan hålla oss ifrån sådant. Däremot är det intressant att diskussionen förs. Det är nyttigt att föra en sådan diskussion, men det måste inte nödvändigtvis synas i ett sändningstillstånd.
Christer Nylander (L):
Jag vet inte om jag använde så starka ord. Jag tycker att det är rimligt att public service diskuterar kulturarvet ur många synvinklar. Jag tror att man när man gör det finner att en hel del är inspirerat av kristendom och en hel del är inspirerat av någonting helt annat. En hel del kommer från tider när kristendomen inte ens fanns. Jag tror att det är viktigt att vi också har existentiella diskussioner i public service och välkomnar det - det har sin roll i public service.
Däremot tycker jag inte att vi i sändningstillstånd bör skriva in att man särskilt ska visa upp det kristna eller att man särskilt ska jobba för att upprätthålla det kristna kulturarvet. Jag tycker att uppdraget är något större än så. För mig handlar public service och mediepolitiken generellt om att vidga vyerna och göra ramarna större för människor, inte att krympa dem. Det är en viktig principiell skillnad mellan mig och Mattias Karlsson.
Christer Nylander (L):
Jag börjar med biblioteksersättningen. Det är så att det pågår förhandlingar mellan regeringen och Författarförbundet just nu. Det vore väl oklokt av mig som en del av regeringsunderlaget att säga hur den förhandlingen bör löpa ut. Däremot kan jag hålla med Bengt Berg om att författarpenningen eller biblioteksersättningen är en viktig del i svensk litteraturpolitik och faktiskt också en frukt av en tidigare litteraturutredning för 10-15 år sedan, tror jag.
Man kan väl också lära sig av detta att den förhandlingsordning som i dag finns kring biblioteksersättningen kanske inte är den allra mest lämpade. Det är förvisso en förhandling mellan parterna, men om man inte kommer överens är det regeringen som bestämmer, vilket innebär att det finns olika drivkrafter i de här förhandlingarna. De förhandlingarna är också en del av den budgetprocess som genomförs årligen.
Det är en ganska komplicerad förhandlingsordning som jag tror att man kan behöva se över. Det är möjligt att den nya litteraturutredningen kan komma på idéer som förbättrar de förutsättningarna. När det gäller biblioteken lyssnade jag med stort intresse på Bengt Bergs beskrivning av hur läget var just nu med denna genomkommersialisering av biblioteken.
Min uppfattning är att biblioteken inte är en kommersialiserad del av samhället utan snarare tvärtom, om man inte räknar in att de allra flesta böcker görs på kommersiell grund. Såvitt jag vet finns det ett fåtal privata bibliotek i Sverige. Det finns många privata bibliotek, men det finns ett fåtal som har ett kommunalt eller offentligt uppdrag som också är privatägda.
Ett av dem är ett gammalt exempel från en kommun som har drivits av vänsterkrafter under lång tid. De fann att detta var den mest lämpade lösningen om man ville ha ett bibliotek i staden. Herr talman! Jag kan återkomma till den frågan senare kanske.
Christer Nylander (L):
Låt mig säga att biblioteken är en kommunal angelägenhet och det måste också vara kommunala beslut som avgör hur de olika kommunerna väljer att sköta driftsformen av biblioteken. Det finns i vissa fall fördelar med att ha privata bibliotek, men om vi tittar rent teoretiskt på detta är det svårt att se hur man kan tjäna pengar på att låna ut böcker gratis.
Det talar för att marknaden inte är den allra bästa lösningen för just biblioteksverksamhet. Däremot finns det, tror jag, ett intresse av att till exempel ge personalen möjlighet att ta över en verksamhet om man tror att det kan göra verksamheten bättre. Jag ser dock inte biblioteken som en i första hand kommersiell produkt eller tjänst eftersom det är svårt att tjäna pengar på någonting som man enligt lag är skyldig att erbjuda gratis.
Christer Nylander (L):
Regeringen gjorde för några år sedan bedömningen att talspråket inte var ett eget språk och därför inte omfattades av den språklagstiftning som är införd i Sverige. Däremot var regeringen tydlig med att man hade stor förståelse för detta behov. Det är anledningen till att det här området är högt prioriterat av regeringen.
Så sent som i fjol tillfördes 1 1⁄2 miljon kronor till Talboks- och punktskriftsbiblioteket vilket innebar en ökad produktion och fler inköpta böcker. Också när det gäller taktila böcker ökade, som vi hörde tidigare av Kerstin Engles anförande, produktionen och inköpen till biblioteken. Det är ett sätt att i konkret verksamhet och genom konkreta åtgärder förbättra situationen för dessa människor.
Det kommer den nuvarande regeringen att fortsätta att göra eftersom området är viktigt, tillgängligheten är viktig och det är viktigt att främja läsandet för alla grupper.
Christer Nylander (L):
Det är möjligt att det är en konstlad uppdelning mellan litteraturstödet från Kulturrådet och den litteratur som vi nu talar om, som får stöd från Talboks- och punktskriftsbiblioteket. Det är möjligt att Litteraturutredningen, som nu arbetar och även tar upp frågan om att tillgängliggöra kvalitetslitteratur för alla medborgare i landet, för oss alla, kommer på en lösning som är bättre.
Under tiden fram till dess ökar regeringen och Alliansen i riksdagen tillgängligheten genom att skjuta till nya pengar. 1 1⁄2 miljon tillfördes under förra året, vilket innebar ökade inköp för biblioteken, ökad tillgänglighet till den här typen av litteratur och därmed också ökade förutsättningar för läsning.
Däremot kan man fundera på det faktum att det finns en minskad utlåning från detta bibliotek - det finns sådana tecken - vilket kan innebära att andra medier är mer intressanta. Där tror jag att vi behöver lära oss mer. Innebär det att läsningen i dessa grupper generellt minskar eller beror det på att man nu har andra möjligheter att läsa? Detta lär vi nog få fundera på ytterligare och lära oss mer om.
Det är dock ingen tvekan om att alliansregeringen prioriterar dessa frågor mycket tydligt och gör det genom att tillskjuta nya resurser.
Christer Nylander (L):
Om Kerstin Engle löser ekvationen hur man ska kunna ha fullständig tillgång till digitala böcker och fri utlåning utan att det kostar någonting lovar jag att driva på ytterligare för att bygga ut de digitala biblioteken. Problemet är att den digitala logiken är en annan än den analoga logiken.
Om du har ett enda exemplar av en bok i ett enda bibliotek och har rätt att låna ut den hur många gånger som helst, gratis, är det svårt att få ekonomi i författandet eftersom du då inte har några inkomstkällor. Om du från dag ett, när du ger ut din bok, lägger ut den på ett bibliotek som kan låna ut den till tiotusentals människor alldeles gratis, hur får då författaren sin belöning för det arbete som han eller hon lagt ned?
Hur får förlaget sin belöning för det arbete som det lagt ned för att förbättra bokens standard från det att författaren lämnade in sitt manus? Om Kerstin Engle lovar att lösa den ekvationen lovar jag att fortsätta att driva på för att vi ska bygga ut den digitala verkligheten även när det gäller biblioteken.
Christer Nylander (L):
Det är bra att vi är överens om det sistnämnda, för det är så lätt att bli populistisk i de här frågorna och lova allting gratis åt alla. Skillnaden är att i den analoga logiken får en bok som har tilldelats litteraturstöd kanske också ett distributionsstöd som innebär att den ges ut till 250-300 bibliotek runt om i landet.
Men i den digitala logiken är det så att om det bara finns ett enda digitalt exemplar som får lånas ut alldeles gratis till hur många människor som helst från dag ett finns det helt plötsligt inga pengar i systemet. Det gör att det som Kerstin Engle och jag tycks vara överens om, att författare ska kunna leva på sin möda och att förlagen är viktiga och gör ett bra jobb i Sverige, inte är möjligt. Jag är väldigt intresserad av att lyfta fram de här frågorna om att underlätta för digital utlåning, för jag ser att detta är en del av utvecklingen.
Jag tror att vi kommer att ha kvar pappersboken under lång tid, men den digitala boken kan vara ett bra komplement. Men då måste vi också fundera igenom detta och hitta ett system som fungerar. Det är så lätt att rusa i väg och vara populist, men gör man ett enda litet fel i detta skulle det kunna rasera hela Litteratursverige. Det vill inte jag vara med om.
Christer Nylander (L):
Jag ser inte fram emot den proposition som Lars Ohly nu hotar med, utan jag hoppas att vi får en alliansregering som fortsätter att utveckla kulturpolitiken. Vi gör inte allting rätt. Vi kan göra mer, och vi kan göra annat. Men vi flyttar fram kulturpolitikens positioner på en lång rad områden där detta tidigare inte fanns. I ett av de förslag som vi nu har sker en ganska kraftig utbyggnad av kulturens närvaro i skolan, som jag vet att också Vänsterpartiet välkomnar.
Det sker en ganska kraftig utbyggnad när det gäller kontakten på den lokala och regionala nivån mellan kulturutövare och dem som fattar beslut om var resurserna ska satsas. Det sker en ganska kraftig utbyggnad av Alliansen som är en viktig del i att se till att arbetsmarknaden för kulturutövare fungerar. Jag förvånas över att Lars Ohly fram till dess att han någon gång får skriva en proposition inte skriver en motion på ett område som han tycker är så centralt för kulturen.
Jag skulle gärna se att det fanns en ökad kreativitet i oppositionen när det gäller vilka kulturpolitiska åtgärder som behöver vidtas mer än fler utvärderingar, mer information och fler analyser. Jag tycker att detta är ett centralt område, och det är viktigt för Sverige att vi flyttar fram kulturens positioner ytterligare. Sverige behöver mer av kreativitet, mer av bildning och mer av förståelse för sin omvärld. Men då måste också oppositionen bidra.
Vi kommer att fortsätta att driva en offensiv kulturpolitik från Folkpartiets och från Alliansens sida. Men för att det ska bli så bra som möjligt krävs det också en kraftfull opposition, och jag välkomnar Lars Ohly i debatten.
Christer Nylander (L):
Det är bra att jag och Lars Ohly har en gemensam bild av vad som krävs av oss när det gäller scenkonstpensionerna. Jag och Folkpartiet förväntar oss att regeringen nu verkligen ger besked i budgetpropositionen för 2013 om hur man tänker lösa detta på ett bra sätt. Det behövs verkligen. Jag märker ute i landet att det problem som har funnits i flera år riskerar att lamslå många institutioner. Man vågar inte planera ordentligt för framtida uppsättningar och satsningar.
Det är ett stort bekymmer runt om i landet. Det finns en gemensam inställning till att det är nyttigt med självkritik. Det är så vi utvecklas, och det är så vi hela tiden måste fundera. När omvärlden förändras kan man inte vara säker på att just de lösningar som man själv hade eller som ens eget parti tyckte var bra för något år sedan fortsatt är de som är de viktigaste och de som löser framtidsproblem. Här har vi från Folkpartiet nu satt oss ned och funderat på hur ett nytt kulturpolitiskt program kan se ut för vårt parti.
Jag tror att det är viktigt att alla partier bidrar i den funderingen. Det som vi nu ser är en rätt så kraftfull förändring av grundförutsättningarna för kulturen, där vi har en ökad internationalisering och en ökad digitalisering som gör att mycket av det som vi tidigare har tagit för givet har kommit att ifrågasättas. Vi har nu ett intensivt programarbete att fundera kring i Folkpartiet, och jag hoppas att Lars Ohly och de andra partierna också har det.
Det är i debatten, i självkritiken och i utbytandet av idéer som vi kan utvecklas.
Christer Nylander (L):
Yttrandefrihet är på något sätt grunden för kulturpolitiken och kulturutövarnas möjligheter att utföra det man vill. Det är också tack vare kulturutövarna som vi står där vi står, med en bred uppfattning om vad som får göras och vad som får sägas.
Vi märker att det ifrågasätts i ett internationaliserat klimat men också i ett klimat där mediediskussionen ibland går lite för snabbt, och då får vi stanna till och fundera: Vad är detta? Vad är grunden för det som nu diskuteras? Jag tror att vi kan lära oss något av det. Då kommer jag också in på behovet av ett offentligt rum för medborgerligt samtal.
Vi har ingen aning om vad Selma Lagerlöf skulle tycka om detta. Jag vet inte ens vad hon tycker om att hon just nu finns på 20-kronorssedeln, vilket gör att hon kommer in på alla dessa köpcentrum som Tina Ehn ogillar.
Jag och Folkpartiet har en syn kring samhällsutveckling som handlar mycket om att människor måste få yttra sig och diskutera och att det ska finnas utrymme och möjligheter för den typen av fördjupande samtal i samhället. Jag ser också att det kan finnas problem i delar av utvecklingen i samhället som gör att den typen av samtal blir svårare, inte minst genom att medieutvecklingen inte alltid främjar fördjupade samtal.
Där har vi som politiker ett ansvar att fundera på vilka andra arenor det kan finnas. Jag skulle vilja säga att biblioteken är en central arena i det perspektivet.
Christer Nylander (L):
Det är väl viktigt att kulturen tar ett ökat ansvar och ett ökat utrymme i skolan. Om det måste ske i ett särskilt ämne eller inte kan man naturligtvis diskutera. Men kom ihåg att det som sker samtidigt är att det blir mer historia och mer svenska i svensk skola. Jag tror att det är viktigt också ur ett kulturperspektiv att så sker. När det gäller musikskolan och kulturskolan är det ett väldigt viktigt område.
Men samtidigt har den egentligen inte några nationella styrdokument, och därför blir det kanske inte mycket diskussion om det i riksdagsmiljön. Jag tror fortfarande att det är rätt att detta är en kommunal angelägenhet, men jag ser också att det finns väldigt stora skillnader mellan olika kommuner dels när det gäller avgifter, dels när det gäller kvalitet och utbud i olika kultur- och musikskolor.
Min analys är att det måste förbli en kommunal angelägenhet, men jag tror också att det behövs någon form av nationell diskussion kring detta. Jag är inte beredd att säga att det ska vara ett nationellt styrdokument. Däremot funderar vi i Folkpartiet kring om det inte det skulle behövas ett nationellt kunskapscentrum för att förbättra kunskapen om hur situationen faktiskt ser ut i musik- och kulturskolorna runt om i Sverige.
Christer Nylander (L):
Det är bra att Mattias Karlsson lägger så mycket tid på att hävda yttrandefriheten. Det är bra att Mattias Karlsson varnar för risken för censur men också för risken för självcensur, för den märks ofta inte förrän det är för sent. Det är därför centralt att vi tar denna debatt och diskussion mycket seriöst.
Jag delar mycket av det Mattias Karlsson sade om oron och rädslan som kan finnas på institutioner men också hos oss politiker för att vara provocerande. Jag noterar dock att när vi tidigare har diskuterat kulturpolitik i kammaren, inte minst jag och Mattias Karlsson, har Mattias Karlsson varit noga med att han tycker att det är bekymmersamt när konst är provocerande.
Men är man för yttrandefrihet och provokationer kan man inte bara vara det när det gynnar ens egen politik och ideologi. Är man för yttrandefrihet gäller den i allt. Det är därför angeläget att Mattias Karlsson slår fast att det är viktigt att kulturpolitiken också är öppen för att stödja provokativ konst, även sådan provokativ konst som Mattias Karlsson och Sverigedemokraterna inte gillar.
Christer Nylander (L):
Ja, det är jag, och det är Folkpartiet. Folkpartiet har varit tydligt och kritiserat dem som ibland har tvekat och inte vågat på grund av yttre hot. Det är till och med så att när vi nu planerar ett nytt kulturpolitisk program funderar vi på om det inte behövs en särskild myndighetsform som ger kulturinstitutionerna ett särskilt skydd, delvis just på grund av den diskussion som vi har om yttrandefrihet.
Det är centralt för ett samhälle som ska vara levande och utvecklas att det finns ett stort utrymme för vad som får lov att sägas och att det är mycket svårt att begränsa det som får sägas och det som får uttryckas i konst. Det är viktigt att Mattias Karlsson inte bara i retorik utan också i praktisk handling visar att yttrandefriheten inte bara ska gälla det som gynnar hans egen och hans partis ideologiska utgångspunkter.
När Mattias Karlsson säger att det inte ska ges statsstöd till provocerande konst för att det kan polarisera samhället och samtidigt säger att riksdagen ska öppna sina portar för det Mattias Karlsson tycker är viktigt att statsstödja visas inkonsekvensen i hela resonemanget. Är man för yttrandefrihet är man det helt och fullt, inte delvis och tveksamt.
Christer Nylander (L):
Jag läste för ett par år sedan en dikt av Lars Gustafsson som handlade om att man i en potatisåker funnit en skridsko - men bara den ena eftersom den andra fortfarande är i ett omlopp i evigheten. Jag hoppas att det inte finns något samband mellan den dikten och det som Bengt Berg förde fram. När man analyserar ett samhällsproblem måste man, precis som Bengt Berg säger, vara noga med att se både det ljusa och det mörka.
Man får inte bli så nattsvart att man glömmer att det i grunden finns positiva utvecklingstendenser som gör att litteraturen är mer tillgänglig och att det skrivs mer. Man måste också se att det finns en ökad klyfta när det gäller läsningen och att den ökade klyftan minskar möjligheten till ett samhälle med social mobilitet och minskar möjligheten till klassresor. För mig som liberal är detta ett centralt perspektiv.
Jag tror att det är viktigt att den enskilda människan får chansen att utvecklas utanför de omständigheter som man föds in i. Läsningen och kopplingen till en framgångsrik skola är då viktigt. Biblioteken har spelat en central roll i moderniseringen av Sverige och i bildningen av Sverige, och gör det fortfarande.
Jag tror att biblioteken har en central roll för det demokratiska samtalet och att det är viktigt att det finns en icke kommersiell yta, som många har pratat om. Biblioteken har en förmåga att få människor att läsa mer. Jag skulle vilja att de mål som nu diskuteras i bibliotekslagsarbetet är tydliga när det gäller att biblioteken har ett uppsökande uppdrag att se till att fler människor läser.
Det ska inte bara vara ett intresse för läsandet utan ett tydligt uppdrag att främja läsandet i sig. Ska man lyckas med det tror jag att samhället måste uppvärdera bibliotekarierna. Jag tror att de har en viktig roll för att få människor att läsa mer och för att få dem att bilda sig och skaffa nya kunskaper.
Christer Nylander (L):
Det sistnämnda är rätt. Statistiken talar för att de som redan läser mycket läser ännu mer och att de som inte läser blir fler. Deras barn följer samma mönster. De barn, framför allt flickor, som har mammor som läser mycket läser själva mycket, medan de pojkar vars pappor inte läser börjar inte själva läsa - enligt statistiken.
Det är klart att det finns undantag från den statistiken, men det finns anledning att ta den på stort allvar. En samlad åtgärd är att lyfta fram skolan och koncentrera skolan till ett kunskapsuppdrag, se den enskilda eleven och hjälpa henne och honom att söka nya kunskaper. Det gäller även det läsfrämjande vi tar upp i detta betänkande.
Läsfrämjande ska inte bara utgå från vad som har fungerat tidigare, och inte bara utgå från vad som finns i dag, utan det handlar om att verkligen lära sig vad som fungerar. Vilka är de läsfrämjande projekt som ger effekt i verkligheten? Det framgår av reservationerna i betänkandet att man vill så gärna bevara det man tycker finns och har varit bra. Men det är inte säkert att det alltid är bäst för framtiden.
Vi behöver en diskussion om vad som är läsfrämjande på riktigt och vad som har god effekt. Den kunskapen tror jag att Litteraturutredningen kan hjälpa oss med. När det gäller skolbiblioteken trädde skollagen i kraft för inte så länge sedan. Det man kan göra är att skapa en tydlig lagstiftning och att det finns en tydlig inspektion av att lagstiftningen följs.
Vi har sett till att skolbiblioteken finns med i skollagen, och vi har sett till att det finns en skolinspektion som granskar att skollagen följs och därmed ser till att skolbibliotek finns tillgängliga för alla elever. Vi har ännu inte fått den effekt vi skulle vilja ha, men jag tror att detta är den väg vi måste gå.
Christer Nylander (L):
Vi kan inte stå här och vara alltför mycket vänner. Därför blev jag mycket förvånad när Kerstin Engle i sitt anförande sade att vi skär ned på de läsfrämjande åtgärderna. Jag hoppas att det var en felsägning eftersom Kerstin Engle vet att vi successivt ökar resurserna. Vi ökade dem i den förra budgeten, och vi kommer förmodligen att fortsätta att se till att det finns goda resurser för läsfrämjande.
Samtidigt som vi har ökat den totala budgeten tycker jag inte att riksdagen ska bestämma vilka läsfrämjande åtgärder som är de bästa. Vi ska ha en myndighet hos vilken många kan söka pengar. Det ska finnas mycket pengar till läsfrämjande åtgärder, men det måste finnas någon annan än riksdagen som bestämmer att just "Läs för mej, pappa!" eller En bok för alla eller vad projekten kan heta ska ges särskilda resurser. Nu har vi sett till att "Läs för mej, pappa!
"-projektet, som jag tycker var bra, har samma chans som andra att söka pengar från den ökande potten för läsfrämjande som finns på Kulturrådet. Det är viktigt.
Christer Nylander (L):
Vi tog inte bort någonting innan det fanns någonting nytt. Vi såg till att det fanns en summa pengar som till och med har ökat sedan vi tog över makten, och flera olika projekt kan söka medel. Vi tog bort det som var specialdestinerat. Vi är tydligen överens om att vi som politiker inte ska säga att just det projektet är det enda som fungerar och därför ska det projektet få ett specialdestinerat bidrag. Vi ökar potten och ser till att fler kan söka.
Det finns otroliga förväntningar på Litteraturutredningen. Jag tror att den kommer att ge oss nya verktyg för att skapa en litteraturpolitik som ser till att pengarna används där de ger effekt. Det är viktigt att göra. Pengar ska inte ges till det som finns eller har funnits för tillfället. Jag är i grunden positiv till en nationell biblioteksstrategi.
Den skulle vara bra, men det beror naturligtvis på vad den fylls med. Det är lätt att säga ordet strategi och tycka att det låter kraftfullt. Om den ska få effekt måste den också fyllas med något, och det beror på vad den fylls med.
Jag tror att det är viktigt att det även i fortsättningen finns en decentraliserad makt över biblioteken, en mångfald i hur uppdraget tolkas lokalt, att de inte blir centralstyrda. Biblioteken måste fungera i sina närområden och fånga upp signalerna i samhället. I grunden är jag positiv till att det finns en tanke om en nationell biblioteksstrategi. Vi återkommer i frågan.