Laila Bjurling (S):
Jag vill börja mitt anförande med några citat ur LO-tidningen nr 4 i år. "Lägre skatt föranleder inget jubel. Sju av tio i LO-opinion har inte fått inkomstskatten sänkt med en tusenlapp." En processoperatör på Iggesunds bruk har fått det sämre. Jag ber om ursäkt för språket, fru talman, men det är ett citat.
"'Inte fan har det blivit något kvar i plånboken. Bensinen kostar tolv kronor litern, a-kassan kostar 4 000 spänn om året och elen har fördubblats på några år. Vi lever ett statarliv förgyllt med kattguld. Det är väl inte meningen att arbetare ska ha näsan över vattenytan. För att gå plus ska man bo i Danderyd eller på Östermalm', resonerar han."
I en annan artikel i samma tidning är rubriken "De rikaste drar ifrån" och sedan följer "Regeringens omvända Robin Hood-politik har lyckats. Är din inkomst hög höjs den med ytterligare 24 %. Men en ensamstående äldre kvinna får bara 2 %." Kontrasterna mot Socialdemokraternas senaste regeringsperiod är tydliga.
I TCO-tidningen nr 12 förra året kunde vi läsa "Tolv feta år för löntagare". Jag önskar att jag kunde visa er det diagram över reallöneökningarna, som fanns i tidningen. Det visar genom staplar hur stora reallöneökningarna har varit sedan 1960.
Vid två tillfällen går staplarna ned under nollstrecket, och det betyder minskade reallöner. Det var i början av 80-talet och i början av 90-talet. Jag behöver inte påtala för er som är här att vi vid båda dessa tillfällen hade en borgerlig regering. Är vi på väg dit igen? Under många år har vi haft en stark tillväxt i Sverige.
Vi har ordning och reda på våra pengar och statsskulden minskar stadigt. Nu har regeringen tvingats revidera sina siffror, för tillväxten minskar och den finansiella krisen verkar inte vara över. Världens börser hoppar i ena stunden upp för att i nästa stund rasa tillbaka.
Den internationella oron på finansmarknaden vill jag inte anklaga den borgerliga regeringen för, men det finns en hel del som är hemmagjort genom bland annat de stora skattesänkningarna. Mycket tyder på att vi är på väg in i en lågkonjunktur. Det är också regeringen medveten om. Vad är då Moderaternas recept för att möta lågkonjunkturen?
Enligt ett reportage i Aftonbladet är det fler skattesänkningar. Jag kan inte låta bli att läsa ytterligare ett citat för er, och det är ur Aftonbladet i söndags: "Under den extrema högkonjunkturen de senaste åren har finansminister Anders Borg tvingats hålla hårt i plånboken. Stora statliga satsningar hade då kunnat välta ekonomin över ända, med överhettning, stigande huspriser och hög inflation."
Det är väl lustigt, är det inte? Har finansministern, Moderaternas egen hedersjänta, hållit hårt i plånboken? Han har sänkt skatterna med ofattbara 65 miljarder kronor, främst för höginkomsttagare och förmögna. Huspriserna har stigit rejält, så rejält att finansministern och Moderaterna inte anser att de boende inte har råd med sina fastighetsskatter längre.
Inflationen har inte varit så hög på tolv år. Den har inte varit så hög sedan vi senast hade en borgerlig regering. Detta gör mig orolig. Ingen borgerlig regering i modern tid har lyckats hålla i ekonomin när det börjat blåsa. Jag har inget hopp om att den nuvarande borgerliga regeringen skulle vara något undantag.
Har den inget annat recept än fortsatta skattesänkningar för dem som redan har det bra finns det anledning att höja varningsflaggan. Till och med era aktiva, borgerliga väljare underkänner er politik i en jättestor annons i Svenska Dagbladet. Kritikerna inleder sin annons med: "Vår nuvarande regering har givit oss flera bevis på sin otillräcklighet."
Jag instämmer helt och fullt i detta. Fru talman! Dagens betänkande behandlar allmänna motioner om inkomstskatter. Den övergripande diskussionen om hur vårt skattesystem ska se ut har vi haft ett antal gånger här i kammaren. Den borgerliga regeringen håller fast vid sin orättvisa, oansvariga och omoderna politik. Vi socialdemokrater har redogjort för vår skattepolitik i samband med höstens budget.
I en reservation till detta ärende tar vi upp riktlinjerna för skattepolitiken. Skatter och välfärd är två sidor av samma mynt. Därför kan vi inte prata skatter utan att också koppla det till hur vi vill att vårt samhälle ska se ut. Vill vi ha ett samhälle med låga skatter där var och en får se till att försäkra sig själv om man har råd och där samhällets nyttigheter finansieras med höga avgifter?
Eller vill vi ha ett samhälle där alla hjälps åt, där vi betalar höga skatter men också vet att vi inte står ensamma när det händer något, ett samhälle där den generella välfärden gäller alla och där vi försäkras gemensamt och delar riskerna? Vi socialdemokrater accepterar inte det orättvisa i att skatten ska vara högre för den som är sjuk eller arbetslös.
Vi accepterar inte att pensionärerna ska betala högre skatt än de som jobbar. Vi tycker att det är rättvist att personer med stora inkomster och förmögenheter betalar mer skatt än andra grupper. Vi tycker också att systemet med skattereduktion för hushållstjänster ska avskaffas. Det har vi debatterat många gånger i kammaren, och jag tycker fortfarande att det känns väldigt omodernt att vi ska få skattereduktion för att någon kommer hem och städar åt oss.
Använd gärna hushållsnära tjänster om du vill, men betala dem själv! Den borgerliga regeringen är, som den själv säger, mycket angelägen om att sänka skatter, främst för låg- och medelinkomsttagare. Riksdagens utredningstjänst har på ett tydligt sätt visat att så inte är fallet. De största skattesänkningarna går till dem som redan har mest, men de som har det sämre får vara med och betala.
Jag behöver inte påminna om att högeralliansen har försämrat villkoren för sjuka och arbetslösa, men vi pratar inte lika ofta om alla skattehöjningar som de redan har gjort. Förutom alla direkta höjningar av punktskatter, som till exempel på bensin och tobak, har den borgerliga regeringen också uppfunnit en helt ny skatt, nämligen skatt på premien för trafikförsäkringen.
De har också tagit bort avdragsrätten för fackföreningsavgiften och a-kasseavgiften och höjt gränserna för övriga allmänna avdrag. Jag står givetvis bakom alla våra reservationer och yrkar bifall till dessa, men jag vill avslutningsvis prata lite extra om vårt särskilda yttrande. Det handlar om kostnadsersättningar från kommunen.
Det finns en stor mängd människor som i det tysta gör stora samhällsinsatser mot en blygsam ersättning. Det är kontaktpersoner, stödfamiljer, övervakare, gode män och kanske några till. Dessa människor gör en ovärderlig insats och kompletterar samhällets mer formella insatser. Många gånger fungerar de som kompisar till en medmänniska som behöver stöd.
För att de inte ska behöva betala för sina insatser får de en skattepliktig omkostnadsersättning från kommunen. Kostnaderna de har får de dra av i deklarationen, men det är här det har uppstått ett problem. Tidigare fick man göra avdrag för allt över 1 000 kronor, men den gränsen har nu höjts till 5 000 kronor. Det innebär i de flesta fall att frivilligarbetarna får betala skatt på hela sin omkostnadsersättning.
Redan i vår budgetmotion förra året påpekade vi att beslutet om försämringen, som så många gånger tidigare, gått för fort och varit för slarvigt. Ingen som helst utredning gjordes av hur det skulle slå mot enskilda individer. Nu ser vi resultatet.
Jag kan ha viss förståelse för att beloppsgränsen höjts av rent administrativa skäl, eftersom Skatteverket har stora problem med kontrollen av de små avdragen, men det är helt orimligt att frivilligarbetare ska betala skatt på hela sin omkostnadsersättning samtidigt som förmögna familjer kan få 100 000 kronor i skattereduktion för sin poolskötare och städhjälp.
Regeringen måste hitta en lösning på problemet, annars är risken stor att det är slut med frivilliga hjälpinsatser.