Tomas Eneroth (S):
Jag tackar statsrådet för svaret. Möjligtvis beklagar jag att det inte kom några besked om några framtida initiativ. Det hade jag nog nästan förväntat mig. Jag träffade för inte så länge sedan Olle och Emma uppe i Jämtland som båda deltar i daglig verksamhet. De tycker att de i princip går till jobbet. För dem är det en väldigt viktig del i deras vardag.
För dem är habiliteringsersättningen viktig. Ekonomiskt är den viktig eftersom den utgör den enda extraersättning de har utöver den sjukersättning som de uppbär. Habiliteringsersättningen täcker inte ens kostnaderna för resor till och från den dagliga verksamheten. Den är också viktig utifrån den bekräftelse som det innebär och den betydelse det har för självkänslan att få en ersättning när man deltar i den här formen av aktiviteter.
De driver den här kampanjen. De tycker att habiliteringsersättningen borde öka, och jag har respekt för deras krav. Jag har här med mig en namninsamling med ett antal underskrifter från uppropet, som de själva organiserat, som jag lovade att överlämna till statsrådet, så den kan du få efter debattens slut. Jag tror att när Bengt Westerberg presenterade propositionen om LSS en gång i tiden, 1992/93:159 vill jag minnas, var det ganska höga förväntningar.
Allt har inte infriats, men det fanns riktlinjer från Landstingsförbundet för den ersättning som fanns. I dag är det kommunerna som hanterar verksamheten, och vi kan konstatera att var femte kommun inte betalar ut någon ersättning alls. En del kommuner tar ett stort ansvar och andra gör det över huvud taget inte.
De resekostnader som man har när man åker till en daglig verksamhet är inte ett inslag i den dagliga verksamheten eller i den insats som socialtjänsten beviljar, utan det är något som man själv får stå för. Det är också därför det inträffar som Olle berättar, att bussbiljetten faktiskt kostar mer än de 30 kronor om dagen som han får i habiliteringsersättning. Detta har regeringsrätten också konstaterat.
Och det är det som är bakgrunden till att jag ställer frågan till Maria Larsson och regeringen: Är det inte dags för en översyn när det är så pass stora skillnader som det är i olika delar av landet? Jag tittade på den vägledning från Socialstyrelsen som statsrådet hänvisar till i svaret. Den är välgjord och beskriver hur man på många orter har ordnat en bra verksamhet och hur man på många ställen också anstränger sig för att komma ännu närmare arbetsmarknaden.
Det finns exempel på goda arbetsgivare som gör väldigt bra insatser. Men faktum är att hur jag än läser vägledningen ser jag inte att ordet habiliteringsersättning nämns någonstans. Jag får gå tillbaka ända till 2007 för att hitta någon form av dokument som nämner habiliteringsersättning, och då är det återigen Socialstyrelsen som i en tidigare granskning säger att den är väldigt viktig.
Den är viktig för den enskilde, och den har ekonomisk betydelse för den enskilde med den låga ersättning man har. Jag ställer mig också lite frågande till en del i statsrådets svar, och det är resonemanget om inlåsningseffekter. Jag har svårt att se att inlåsningseffekter av en habiliteringsersättning är så förekommande. Riktigt så låga löner har vi inte på arbetsmarknaden i dag. Jag skulle vilja att statsrådet förklarade begreppet inlåsningseffekter i det här sammanhanget.
Är det inte dags att göra en översyn? Är det inte dags att regeringen tar ett initiativ och ser till att vi får en mer likartad hantering av de här frågorna i hela landet? Det ska ju inte vara vilken kommun man råkar bo i som avgör om man ska få en habiliteringsersättning eller inte.