Ludvig Aspling (SD):
I förra månaden offentliggjorde arbetsmarknadsministern ytterligare en satsning på drygt en halv miljard kronor för att minska arbetslösheten i de så kallade utsatta områdena. Tesen är alltså att om Arbetsförmedlingen blir mer närvarande och samarbetet med kommunerna stärks kommer fler att få jobb och arbetslösheten att minska.
Hur pass effektivt detta kommer att bli måste i någon mån bero på hur många liknande projekt som regeringen har startat och sedan lagt ned tidigare. Huvudfrågan kan man säga är: Ger Arbetsförmedlingens projekt valuta för skattepengarna? Vi kan börja med år 2014.
Då betalade vi för subventionerade anställningar, instegsjobb och en insats för folkhögskoleutbildning inom etableringsuppdraget. År 2015 fick vi fler instegsjobb, pilotverksamhet för kartläggning av nyanländas kompetenser och det så kallade snabbspåret. År 2016 fick vi i stället inriktningsjobb, som är något annat. Det är anställningsstöd till arbetsgivare för dem som pluggar på sfi.
År 2017 fick vi något som kallas Mötesplatser och information och mer kartläggning av kompetens. År 2018 fick vi arbetsträning för vissa nyanlända, ökat fokus inom etablering och förenklad kontakt för nyanlända genom Mötesplatser och information. Vi fick också mer kartläggning av kompetens och dessutom Jobbsprånget, ett praktikprogram för nyanlända.
Även om det är väldigt svårt för de här personerna att få jobb finns det alltså väldigt mycket kompetens som man hela tiden måste kartlägga. Det kräver en hel del resurser. Vi går vidare till 2019 och 2020. Då skulle Arbetsförmedlingen prioritera dem med svag konkurrensförmåga. Varför gjorde man inte det tidigare? Om det här går att lösa genom att prioritera dem, varför dröjde det ända till 2019 innan man kom på att man kunde göra det? Det kan man ju undra om det nu är så att det går att få dem i arbete på det sättet.
Vi fick omfördelning av personalresurser för att kunna hantera ett ökat antal nyinskrivna och lokala jobbspår och snabbspår. De vanligaste insatserna där var nätverk, förberedande insatser och förberedande utbildningar. Då startade också ett nationellt EU-projekt för jämställd etablering som erbjuder matchningsinsatser.
Vi fick Arbetsförmedlingens digitala kartläggningsverktyg jobbskills.se, som hjälper till med bland annat cv och att bedöma den nyanländas utbildningsgrad - mer kartläggning med andra ord. Vi fick arbetsinriktad rehabilitering, fördjupat stöd och särskilda insatser - psykologer, sjukgymnaster, synspecialister med mera.
Det är i och för sig säkert bra, men man kan ju fundera på vad de personerna har på Arbetsförmedlingen att göra. Vi fick också yrkesinriktad folkhögskoleutbildning till etableringsprogrammet. Till sist kommer vi till 2021. Då avslutades helt plötsligt det nationella EU-projektet för jämställd etablering. Varför då? Var problemet löst? Knappast.
Om jag ska gissa var det så att det fanns EU-pengar att söka. Man visste att projektet var fullständigt meningslöst från början, men man sökte pengarna ändå därför att man ville visa att även Sverige får tillbaka lite EU-pengar. När sedan EU-pengarna försvann och man var tvungen att betala för det själv lade man ned det direkt, för alla visste ju att det var fullständigt meningslöst. Arbetsmarknadsministern får gärna rätta mig om jag har fel, men det är den tolkning jag gör.
Frågan är: Kommer regeringen att göra någon form av resultatredovisning och berätta hur mycket pengar man lägger på särskilda projekt för nyanlända och utsatta områden och vilken direkt effekt det haft på människors möjlighet till självförsörjning, alltså att betala för sitt eget uppehälle?