KBLab/rixvox huggingface dataset:
Tasso Stafilidis (V):
Jag hade hoppats att Rezene inte skulle fortsätta att trycka på äganderätten. Det är ju frågan hur man ska se på det här historiskt.
Jag trodde att ett vänsterperspektiv måste vara att ta ställning för dem som har brukat marken och levt där i generation efter generation framför godsägarna som lever i extrem rikedom i många fall. Rezene tog upp det själv.
Det finns institutioner som kyrkan, universiteten, staten och så vidare som har gått med på att försälja egendomen. I många fall har man gått med på att arrendatorerna har fått köpa marken. De som stenhårt går emot detta är ju stora godsägare, framför allt i Skåne.
Jag är tydlig med att Vänsterpartiet tar parti för de oftast små lantbrukarna - arrendatorerna - som befinner sig i ett väldigt grovt underläge. Det är inte särskilt sjyst att prata om äganderätten.
I deras fall har det handlat om att få äga det som de har brukat och skött i generation efter generation.
Tasso Stafilidis (V):
Frågan om assisterad befruktning för lesbiska kvinnor handlar inte om att en far inte behövs. Det är just där som Kristdemokraterna helt och hållet har missat att människor väljer att leva sitt liv på olika sätt. Lesbiska kvinnor väljer att leva tillsammans med andra kvinnor. En lesbisk kvinna gifter sig alltså med en annan kvinna.
I den familjen finns det alltså per automatik ingen far, Yvonne Andersson - det finns ingen man. Men vi vet ändå att de här kvinnorna är fullt kapabla att föda ett barn, och på samma sätt gör kvinnor det. Kvinnor har åkt utomlands och har gjort det hemma år efter år. Oavsett vad Kristdemokraterna säger har lesbiska kvinnor i Sverige fött barn år ut och år in.
Problemet med Kristdemokraternas inställning i den här frågan är att de väljer att bortse från det och i stället talar om ett faderskap. Självfallet är pappor viktiga. Självfallet är fäder viktiga. Men det är inte det som den här frågan handlar om. Den här frågan handlar om de barn som kommer till, oavsett hur de kommer till.
När de kommer till ska lagstiftningen ge dem det bästa möjliga skyddet och den bästa möjliga tryggheten. Det är det som det här förslaget handlar om. Vi tar inte ifrån några barn deras fäder. Det är inte det som det handlar om. Där har Kristdemokraterna fått förslaget helt om bakfoten. Det vi gör är att vi synliggör olika familjeförhållanden och olika familjesituationer.
Därmed ger vi barnen det klara godkännandet och den status som alla barn ska ha. Men Kristdemokraterna gör inte det. Ni stämplar och demoniserar vissa barn och säger: Ni får inte ens existera. Vart tar de barnen vägen i ert så kallade barnens bästa?
Tasso Stafilidis (V):
Yvonne Andersson säger att pappan är viktig för alla barn, och jag kan instämma i att pappan är viktig för de barn som har en pappa. Det är vi helt överens om. Frågan är bara vad Kristdemokraterna gör med alla de barn som inte har någon pappa. Problemet är att Kristdemokraterna för sin diskussion, sin debatt och sin politik utifrån något som inte finns.
Vänsterpartiet, och tydligen även resten av riksdagen, ser till att lösa de lagstiftningsproblem som uppstår när de barn som föds, och redan finns, inte har ett lagrum i lagstiftningen. Där kommer vi in. Vi vill ge de barnen samma status.
Vi går inte in och säger att vuxna har rätt till det ena eller det andra. Vi lägger oss inte i vad vuxna människor gör, och vi lägger oss inte i på vilket sätt vuxna människor skaffar barn. Däremot har vi som lagstiftare ett ansvar att se till att de barn som föds i Sverige ska ha samma juridiskt rättsliga status när de växer upp.
Om ett barn fötts och växt upp utan en aktiv pappa kan vi inte helt plötsligt hitta på att det barnet har en pappa och ska växa upp med honom. Det är det som det handlar om, Yvonne Andersson, och det är det som är skillnaden. Vi pratar om helt olika saker, och för vår del är det ingen som helst tvekan.
När vi pratar om barnets perspektiv och barnets parti handlar det om att lyfta fram de barn som föds, växer upp och lever i Sverige i dag. Det är deras parti vi tar. Vi tar barnets parti, och då måste vi synliggöra alla barn, även dem som inte har en pappa - eller en mamma.
Tasso Stafilidis (V):
Detta är en mycket viktig fråga. Jag vill tacka Ulrica Messing för svaret, men jag kan ändå inte låta bli att faktiskt ifrågasätta vad regeringen konkret har gjort när det handlar om barnsexturism.
Och då pratar vi inte om människohandel och trafficking , statsrådet, utan det vi pratar om är barnsexturism. Det är otroligt viktigt att vi faktiskt använder oss av det begreppet och den definitionen, därför att det handlar om helt andra aspekter än både människohandel och trafficking gör.
Det är viktigt att tydliggöra skillnaden mellan människohandel för sexuella ändamål och barnsexturism. Det är vanligt att barn utnyttjas utan att det utväxlas några pengar. Den vuxne förövaren kan till exempel ha barnet på sitt hotellrum den vecka som semestern varar.
Barnet får mat och annat men tvingas till våldtäkter gång på gång. Det är glädjande att Ulrica Messing stöder det arbete som Ecpat Sverige gör.
Jag vet att många av oss som sitter här har träffat Ecpat Sverige och tagit del av det arbete de gör. Men vad jag har förstått har Ulrica Messing aldrig ens haft någon möjlighet att träffa Ecpat. Jag hoppas att Ulrica Messing kan göra det, för de är just den viktiga organisation som Ulrica Messing tar upp i sitt svar.
När det gäller det konkreta förslag som Frankrike och den franska turistministern, alltså motsvarigheten till Ulrica Messing i Frankrike, har lagt fram hoppades jag att Ulrica Messing skulle berätta här i talarstolen och i interpellationssvaret att Sverige självfallet ställer sig bakom hela det initiativet och att vi tillsammans med Frankrike kommer att både stödja och ställa de här kraven.
Fru talman! Jag hoppas att Ulrica Messing här i dag kan tala om för alla oss som deltar i debatten att Sverige faktiskt är berett att ställa sig bakom det franska initiativet och tillsammans med Frankrike driva det på det möte som Ulrica Messing ska åka till i juni med kommissionens rådgivande kommitté.
Sedan har jag en rad olika konkreta förslag på vad jag tycker att Sverige ska göra, för nu är det viktigt, och det är ytterst viktigt för regeringen.
Egentligen är det inte intressant för oss här i dag att debattera till exempel det fantastiska arbete som Ecpat gör eller det fantastiska arbete som andra länder gör och som EU gör, i dag ska vi debattera vad vi i Sverige, vad turistministern kan göra, vad regeringen ska göra och hur vi ska agera omgående.
Tasso Stafilidis (V):
Jag vill tacka turistministern för det engagemang som hon har visat i den här debatten. Jag känner mig faktiskt mycket lugnare nu efter att ha sett att även turistministern har fått en gnista i hjärtat och brinner lika mycket som vi för den här frågan. Jag tror att alla vi här är beredda att bistå ministern med det stöd och den hjälp som kan behövas i diskussionen och i det opinionsarbete som behövs.
Jag skulle vilja uppmana turistministern att gå in på Ecpats hemsida. Där kommer hon att finna en bild som Monica Dahlström-Lannes har tagit. Man kan se två medelålders vita män gå hand i hand med två små barn. Under bilden står det att Monica träffat de här männens familjer. Fruar och barn var kvar på hotellet helt ovetande om det här.
Det är just den problematiken som är så viktig. Människor begår inte sådana brott här i Sverige; det skulle de aldrig kunna tänka sig. Men just när de blir turister och åker till ett annat land är det som att vissa människor helt släpper detta med hämningar, regler, normer och gränser och gör sådant här. Det är det som vi måste lyfta fram.
Det kan vara precis vem som helst som gör så här. Det är inte vissa speciella människor som gör det, utan de här människorna finns mittibland oss. Därför är det väldigt viktigt att staten har en tydlig personalpolicy. Det är också någonting som vi kan jobba med.
Det gäller alltså att regeringen för sin personal sätter upp en personalpolicy som kanske till och med innehåller ett slags anmälningsplikt, ett slags införande av en anmälningsskyldighet för anställda inom staten. När man är ute och reser och ser sådant här bland sina kolleger ska man ha rapporteringsskyldighet, just för att stävja de här brotten. Tack så mycket ministern! Vi följer upp detta.
Tasso Stafilidis (V):
Tack för svaret, finansministern! Det nuvarande systemet där registrerade trossamfund kan få hjälp av staten med indrivning av medlemsavgifter genom Skatteverket innebär problem ur rättssäkerhetssynpunkt. Den som bestrider skyldighet att betala hänvisas till trossamfundet i fråga. Om inte detta leder till rättelse måste den enskilde vända sig till domstol.
Detta strider mot de rättsprinciper som gäller i motsvarande tvister i alla andra sammanhang. I väntan på att trossamfund helt jämställs med övriga ideella organisationer måste den enskildes rättssäkerhet stärkas. Den enskildes uppgift bör tas för god av Skatteverket. Vid stridigheter bör det vara trossamfunden och inte den enskilde, finansministern, som hänvisas till domstolsprövning.
Den rådande ordningen med Skatteverkets uppbördshjälp är ett tydligt avsteg från riksdagens principer om att trossamfunden inte ska komma i åtnjutande av några särskilda privilegier utan i stället följa samma regler som alla andra associationer. Fru talman!
Finansministern tar i sitt svar upp att motivet till nuvarande ordning är att trossamfunden ska upprätthålla en demokratiskt uppbyggd rikstäckande verksamhet och att den statliga hjälpen är ett uttryck för den betydelse som trossamfunden har för samhället. Det finns i och för sig en poäng i det, men samtidigt finns det många andra typer av organisationer som har stor betydelse för samhället utan att räknas till kategorin trossamfund.
Betydelsen för samhället kan därför inte vara ett skäl för att behålla den nuvarande ordningen. Att Regeringsrätten slår fast att Skatteverket har en viss utredningsskyldighet är just det som är problemet.
Det är det som är problematiskt, både för den enskilde som måste vänta länge på att få tillbaka sina pengar och för Skatteverket som inte har tillräckliga resurser för att utreda om den enskilde ska anses som avgiftsskyldig eller inte. Detta har finansministern valt att över huvud taget inte ta upp i sitt svar. Så jag är nu väldigt nyfiken, finansministern.
Jag vill fråga finansministern om han verkligen inte ser några problem med anledning av Regeringsrättens dom, nämligen problemen för den enskilde och den enskildes rättssäkerhet och också problemet för Skatteverket. Hur är det meningen att Skatteverket ska lösa det här om man fortsättningsvis kommer att få ha kvar uppdraget?
Vi får inte glömma en väldigt viktig sak i hela den här problematiken. Det är, fru talman, ett trossamfund som utmärker sig.
Varför ska då alla andra trossamfund som sköter sig, till exempel Svenska kyrkan som sköter sig exemplariskt och också har det största antalet medlemmar och mest pengar som de får in i form av uppbördshjälpen, på det här sättet straffas om vi skulle ta bort hjälpen som staten ställer upp med genom att Skatteverket tar in avgifterna via skatten?
Frågan kvarstår. Jag vill att finansministern svarar på om han inte ser några problem med anledning av Regeringsrättens dom. Det gäller den enskildes rättssäkerhet och hur Skatteverket i så fall ska lösa det här om finansministern och regeringen väljer att ha kvar samma system som i dag.
Tasso Stafilidis (V):
Jag fick tyvärr inga svar på mina frågor. Jag tycker att det är lite tråkigt. Jag har ändå försökt fokusera min interpellation till finansministern just utifrån finansministerns beredningsområde och ansvarsområde. Det handlar om att Skatteverket nu går in och ska utreda utifrån den dom som Regeringsrätten har lämnat ifrån sig.
Många personer upplever att deras integritet kränks när de har blivit debiterade en avgift från ett trossamfund som de inte tillhör. De har upplevt sig vara rättslösa inför samfundets möjlighet att rapportera dem som avgiftsskyldiga utan deras aktiva medgivande. Det är just det som är problemet, finansministern.
Åtgärder måste vidtas för att säkerställa att de som inte är medlemmar i något trossamfund eller annars är betalningsskyldiga slipper ligga ute med pengar till dess att de vinner mot trossamfunden. Det är ju detta Skatteverket gör i dag på uppdrag av lagstiftningen och regeringen.
Ett sätt att lösa det här på, om nu Skatteverket över huvud taget ska ha kvar det här uppdraget, är att ändra lagstiftningen så att Skatteverket omedelbart ska avbryta uppbörden och betala tillbaka redan inbetalade avgifter om den enskilde bestrider betalningsansvar. Jag skulle vilja ha en kommentar om det här från finansministern.
Staten kan sedan kräva tillbaka eventuella pengar som hunnit betalas ut till trossamfunden från organisationen. Trossamfunden får sedan i vanlig ordning bevisa att den enskilde är betalningsansvarig i tingsrätten, för det är inte rimligt, finansministern, att uppbördssystemet ska behöva slita tvister om medlemskap eller hjälpa trossamfunden i tvister med den enskilde om huruvida avgiftsskyldighet föreligger eller inte.
När det gäller kostnaderna, som Skatteverket tar upp i sin framställan till regeringen, är det just romersk-katolska kyrkan som har utmärkt sig. Åren 2001-2004 uppskattar Skatteverket statens förluster på grund av romersk-katolska kyrkans felrapporteringar till ca 1,5 miljoner kronor.
Och detta är det förhållande som ligger mellan staten och romersk-katolska kyrkan. I avtalet mellan staten och Svenska kyrkan, i reformen där kyrkan skildes från staten, fanns inte någon överenskommelse med alla de andra trossamfunden.
De andra trossamfunden har fått vara med i detta bara för att de ska behandlas likställt, för att inte andra trossamfund ska behandlas annorlunda än Svenska kyrkan. Det är visserligen viktigt, men vad gör man när ett trossamfund så tydligt bryter mot reglerna och utsätter enskilda individer för dessa rättsövergrepp, som jag ser det?
Jag har fortfarande inte fått något svar från finansministern om hur han ser på de enskilda som råkar ut för detta. Och hur mycket värre kommer det inte att bli när nu Skatteverket ska ge sig in och utreda detta, ge sig in i människors integritet på helt felaktiga grunder för att en organisation, ett trossamfund, påstår att den enskilde är medlem? Det är ju där problematiken ligger.
Det är också där, enligt min mening, som denna hantering strider mot det av riksdagen fattade principbeslutet om att trossamfunden inte ska komma i åtnjutande av några särskilda privilegier.
Tasso Stafilidis (V):
Tack, finansministern! Det här lät mycket bättre. Nu tror jag ändå på att denna beredning kommer att innehålla ett lite bredare perspektiv, att man verkligen tittar på och djupdyker i vad detta faktiskt har inneburit.
Så har inte varit fallet i många av de enskilda fallen, och det blir det man får tvista om. Problemet är också att de enskilda själva måste dra detta till tingsrätten och lyfta upp det. Så ska det inte behöva vara. Jag är alltså glad att finansministern i beredningen av detta kommer att titta på olika alternativ.
Jag kan hålla med: I en närmare tid framöver kanske man inte kan avskaffa uppbördshjälpen. Det skulle inte heller vara rätt mot Svenska kyrkan, som faktiskt sköter sig exemplariskt och som också har varit med i detta avtal som staten står bakom.
Men när någon så grovt bryter mot det som är rimligt och principiellt riktigt utifrån enskildas rättssäkerhet som romersk-katolska kyrkan gör borde man kunna vidta åtgärder. Människor ska kunna säga till Skatteverket att de inte är medlemmar och därmed slippa betala.
Tasso Stafilidis (V):
Tack för svaret, statsrådet Jens Orback. Jag ska börja med att säga att det kanske både syns på mig och hörs på mitt namn att jag själv har ett grekiskt ursprung.
Det arbetet har betytt oerhört mycket för mig.
Det som jag tycker är viktigt att diskutera här i dag just ur principiell synpunkt är vad de olika etniska organisationerna betyder för Sverige och vilken vikt de har i det integrationsarbete som bedrivs ute i samhället.
Men framför allt är jag intresserad av att höra vad integrationsministern tycker om de olika etniska föreningarna, och det kopplat till den integrationspolitik som regeringen står för. Herr talman!
Jens Orback säger att han inte vill gå in på Integrationsverkets beslut eftersom Integrationsverket är en självständig myndighet och ministern inte kan lägga sig i dess förehavanden, och det har jag full förståelse för. Men det är ändå intressant att höra vad integrationsministern anser om Grekiska Riksförbundet, för det har ingenting med Integrationsverket att göra.
Det är ett riksförbund som har verkat i landet under så lång tid och har haft ett så viktigt uppdrag med att integrera eller åtminstone se till att grekerna i Sverige, de svenska grekerna, har kommit in i samhället och därmed också har kunnat verka där. Sedan är det ju väldigt intressant med den praxis som har byggts upp på Integrationsverket.
Jag tror inte att integrationsministern har någon annan uppfattning än jag i frågan.
Är det verkligen skäligt, Jens Orback, att en dåligt och felaktigt ifylld ansökan ska vara grund för att en så pass gammal och aktiv riksorganisation får sitt anslag indraget med motiveringen att ansökan ej bekräftar att organisationen är demokratiskt uppbyggd?
Är det verkligen skäligt att man tvingas lägga ned en organisation och att det inte anslås offentliga medel på grund av en felaktig ansökan?
Tasso Stafilidis (V):
Det är glädjande att Jens Orback har en positiv bild av Grekiska Riksförbundet. Men om vi tittar tillbaka i historien ser vi att det finns orsaker till att organisationsstödet finns hos just Integrationsverket. När Integrationsverket bildades fick man överta det här.
Just utifrån den bakgrunden är det oerhört viktigt att det sitter en kommitté, som Jens Orback tar upp i sitt svar, som ser över de här frågorna. Det är oerhört viktigt att man tittar på just de aspekter som Jens Orback tar upp.
Det handlar om det arbete som alla de viktiga etniska organisationerna jobbar med, nämligen att utveckla och bevara den kultur som de en gång kom hit med. Det innebär att människor blir stärkta i sin egen identitet för att sedan kunna ta åt sig och klara av en integration.
Man kan inte säga att de här båda förehavandena är totalt skilda åt. De påverkas ju av varandra och samverkar. Jag kan tycka att det på sätt och vis är okej att Integrationsverket har haft uppgiften att både ge organisationsstöd och verksamhetsstöd.
En del av det stöd som Integrationsverket ger ska givetvis ha en tydlig inriktning på konkreta integrationsprojekt och konkret integrationsarbete. Där är vi helt överens. Ska ändå inte våra myndigheter fungera stödjande?
De beslut man fattar ska vi inte diskutera här eftersom ingen av oss har möjlighet att ändra på dem.
Då hade man kanske kunnat förebygga att det kom in en felaktig eller dåligt utförd ansökan.
Jag tycker inte att det är rimligt och jag anser heller inte att det är rättssäkert att våra myndigheter - i det här fallet Integrationsverket - på det här enkla sättet bara avfärdar en ansökan och en organisation som har verkat i landet sedan 1972.
Jag tycker inte om att göra jämförelser mellan organisationer men jag har gjort det. Då har jag blivit jag ändå mer fundersam. Jag undrar var den röda tråden är i Integrationsverkets beslutsfattande.
Det går inte att hitta en röd tråd så att man kan säga att de som har fått pengar uppfyller förordningen och de regler som finns medan de som inte har fått pengar inte uppfyller dem. Det känns alltför godtyckligt för att vara ett skydd för rättssäkerheten.
Tasso Stafilidis (V):
Det är glädjande. Jag tycker att det är bra att vi ändå är så pass eniga som vi är i den här frågan. Vi får inte glömma bort att ett väl fungerande integrationsarbete inte görs enbart av oss här i riksdagen eller av er i regeringen eller av våra myndigheter.
Integrationsarbetet ska ju fungera och verka utifrån golvet och gräsrötterna där människor lever och verkar. På det sättet tycker jag att det här är en oerhört viktig fråga. Nu har Grekiska Riksförbundet tagits upp som en principiell och konkret fråga i och med det här beslutet.
Finns det sådana tydliga skrivningar i direktivet att kommittén kommer att kunna ta ställning till och föreslå sådana konkreta åtgärder? För övrigt vill jag tacka för svaret och den här debatten.
Tasso Stafilidis (V):
Jag vill tacka utrikesministern för svaret. Jag vill göra en tillbakablick till gårdagens debatt som berörde utrikesministerns område. Jag frågade näringsminister Thomas Östros om han hade tagit upp situationen för homosexuella i Iran med Irans vice utrikesminister som var här i tisdags.
Näringsministern pekade på den handel som Sverige bedriver med Iran och tyckte att den var mycket viktigare, men man ska naturligtvis även lyfta upp frågor om mänskliga rättigheter. Då kan man, utrikesministern, inte låta bli att fråga sig: Handel till vilket pris? Hur många fler homosexuella ska avrättas i Iran innan Sverige agerar och reagerar?
Och det är precis samma sak som gäller i Polen, som vi diskuterar nu, och även i de baltiska länderna, i Lettland. Herr talman! Jag vill redan nu ställa några frågor till utrikesministern eftersom jag inte tycker att jag har fått något svar på hur utrikesministern tänker agera i den här frågan.
Den första frågan är: Är utrikesministern beredd att i kommissionen aktualisera frågan om någon form av åtgärder mot Polen och Lettland då deras agerande uppenbarligen strider mot EU:s konstitution och diskrimineringsskydd? Är hon i så fall beredd att se till att de avkrävs en förklaring?
Marek Jurek, som är en av de ledande politikerna i Polen efter valet, uttalade den 26 september att homosexuell läggning i sig är en sjukdom medan själva utövandet av denna läggning är en mental avvikelse.
Det finns exempel efter exempel, och jag är säker på att även utrikesministern har tagit del av alla de här otroligt kränkande och vidriga uttalandena från de polska politikerna. Men det räcker inte, utan även premiärministern och presidenten i Polen har uttalat sig precis på samma sätt.
Och just nu, utrikesministern, överväger man på andra sidan Östersjön ett förbud mot äktenskap mellan samkönade personer.
Det finns inte bara tendenser, utan det finns klara konkreta bevis på att man både i de baltiska länderna och i Polen, i stället för att hävda de mänskliga rättigheterna i och med sitt medlemskap EU, går den motsatta vägen. Just därför tycker jag att Sverige måste vara först med att driva frågan och agera inom EU.
Vi måste ställa krav i rådet, kommissionen måste ställa krav, och EU måste gemensamt gå ut och agera, både mot Polen och de baltiska länderna. Något annat tycker jag är helt omöjligt. Utrikesministern går in på de aktiviteter som har genomförts, bland annat med stöd från Sveriges ambassad i Polen. De aktiviteterna är mycket bra.
Men nu under hösten har demonstrationer och manifestationer gång på gång slagits ned. Polisen har inte varit beredd att skydda demonstranterna. Tvärtom har man hävdat att man inte kan skydda demonstrationerna och därför måste man i stället stoppa dem.
Demonstrationerna utgör också en risk för landets moral, och det finns också en risk att moralen ifrågasätts genom de här jämlikhets- och frihetsdemonstrationerna. Jag vill alltså höra: Är ministern beredd att agera konkret i rådet?