Birgitta Ohlsson (L):
Jag instämmer när utrikesministern lyfter fram att det absolut är viktigt att ha en dialog med alla möjliga parter i ett land. Men man kan fråga sig om det finns förutsättningar för en dialog som kommer att leda till något, när en av de största motparter som kommer att signera avtalet är en kommunistisk enpartidiktatur, som inte verkar visa någon avsikt att bli något annat.
Trots löften och trots den amerikanska öppenheten och vissa europeiska trevare har man faktiskt inte heller visat sig gå i rätt riktning. Mycket av det som har nämnts tidigare, att man har sett en viss ekonomisk öppenhet på sina håll och större möjligheter att resa för en del personer, har faktiskt rullats tillbaka.
Det var ett slags våg som kom, som var positiv och som många av oss applåderade. Men det är i dag enormt svårt för den del av befolkningen som inte håller med om den kommunistiska enpartistatens åsikter. De är ännu mer utsatta på många håll. Jag tycker att en fråga är väldigt viktig att ta upp.
Man jobbar på ett mycket smartare sätt än tidigare från den kommunistiska enpartidiktaturens sida, kanske för att kunna få lite tjusigare statistik på papperet på sina håll. Jag tänker mycket på den kubanska säkerhetstjänstens strategier - hur man attackerar oppositionella nu jämfört med tidigare. Man har ett nytt arbetssätt mot olika människorättsförsvarare.
I stället för att gripa dem när de har börjat demonstrera har man placerat ut säkerhetstjänsten direkt vid personernas hus när de exempelvis ska gå till kyrkan eller till sitt arbete. Detta gör att många inte ens går ut, och då är det klart att antalet gripanden går ned. Människor lämnar inte ens sina hus för att de vet att de går rakt i polisens famn. Detta duperar väldigt mycket, så jag tycker att man måste ta den utveckling vi ser på många fronter med en nypa salt.
Det finns en annan fråga som jag tycker att man måste ställa sig, inte minst med tanke på att Sverige som nation har en historik av att, på ett sorgligt och förkastligt sätt, ge biståndspengar till enpartidiktaturer, oavsett om de är socialistiska eller kommunistiska eller har annan kulör.
Vi har sett hur vi har pumpat in bistånd i länder som exempelvis Vietnam och Laos under decennier, men inte har det blivit mycket friare för folket i dessa länder. Det är en läxa vi har lärt oss, och då ska vi inte öppna upp för ett annat land där medborgarna lever i samma stängda och förtryckande system.
Jag tycker, precis som i diskussionen om Zimbabwe tidigare, att demokrati i sig är en förutsättning för att ett land ska få komma in i en global värme och åtnjuta privilegier som kan leda till mer öppenhet, handel med mera. Här ser vi inte ens intentioner att gå i rätt riktning, och det är väldigt sorgligt. Jag tycker att vi måste ta det på största allvar.
Så länge vi inte ser någon förändring är åtminstone vi från Liberalernas sida inte beredda att säga ja till ett avtal där man inte kan se en förändring. Vi tror att det vore väldigt kontraproduktivt. Federica Mogherini har besökt Kuba vid tre tillfällen under den här tiden. Hon lyfter ofta fram att det finns åsiktsskillnader.
Absolut, men hon kommer inte med mycket mer än så när det gäller tydlighet om demokrati och mänskliga rättigheter. Det är beklagligt att hon i sitt senaste utspel när hon varit där har sagt att hon inte gillar den nya amerikanska politiken mot landet - den kan man verkligen ha sina åsikter om - men inte haft några kommentarer om den bristfälliga kubanska politiken när det gäller demokrati och MR. Vi riskerar att EU har en alltför flat hållning här.