KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ola Johansson (C):
Jag tycker att det är bra att vi kan föra en diskussion om EU:s klimat- och energimål här i kammaren. Därför vill jag tacka Lise Nordin för att hon väcker frågan och ställer interpellationen till Lena Ek.
Diskussionen här i riksdagen är viktig, för EU:s klimat- och energimål är viktiga både för EU:s interna arbete och inte minst för det globala klimatarbetet. Ser man det historiskt är det när EU har intagit starka positioner på klimatområdet som de internationella klimatförhandlingarna rört sig framåt. Läser man Lise Nordins interpellation ser man att det är mycket fokus på om Sverige har valt att underteckna ett visst brev som ska ha skickats till kommissionen.
Jag tycker att frågan om EU:s klimat- och energimål är för viktig för att reduceras till en fråga om korrespondens och olika brev som har skickats. Det är väl resultatet och vad som faktiskt åstadkoms som är det viktiga. Men om vi ska prata brev vill jag understryka det som miljöministern sade i sitt svar: Sverige undertecknade före jul ett upprop om omedelbara kolsnåla åtgärder med 14 andra länder i den så kallade Green Growth Group.
Den gruppen, inklusive Sverige, har redan ställt sig bakom kommissionens low-carbon roadmap, som indikerar att kostnadseffektiva, EU-interna utsläppsminskningar om 40-44 procent ska ske till 2030 och 60 procent reduktion fram till 2040. Regeringens position är att målet bör inkludera internationella åtgärder och därför vara högre än 40 procent till 2030.
Detta framfördes, som miljöministern sade, i ett brev till kommissionen i början av november förra året. Då lyfter Lise Nordin i sin interpellation fram ett brev som Storbritannien tillsammans med ytterligare tre länder skickade till kommissionen där de krävde ett mål på minst 40 procent som någon form av föredöme.
Det intressanta är nu, som också konstateras när kommissionen lägger sitt förslag, att Storbritannien är ett av de länder som förbehållslöst slutit upp bakom kommissionens förslag. Men beskedet från den svenska regeringen och miljöministern, som vi har hört, är att målen bör sättas högre. Vem är det då som har högst ambitioner, Sverige, Storbritannien eller andra länder?
Ola Johansson (C):
Lena Ek har svarat Lise Nordin på vilket sätt Sverige har påverkat EU-kommissionens arbete. Vad är det då Sverige driver i EU? Jo, vi stöder de av kommissionen identifierade målsättningarna för ett energi- och klimatnätverk för EU till 2030. De ska säkerställa att vi har ett hållbart, säkert och konkurrenskraftigt energisystem och att EU:s mål att minska växthusgaserna med 80-95 procent till 2050 uppfylls.
Det stöder tvågradersmålet och våra förutsättningar att nå det på en global nivå. Det är resultatet och inte pratet som räknas. Brevskrivande är egentligen totalt ointressant när man intar en stark förhandlingsposition baserad på de ställningstaganden man gjort i förväg. Lena Ek har också meddelat att det är den totala ambitionsnivån. Reduktionen av klimatgaserna med 40 procent till 2030 är för låg för att åstadkomma detta.
Det har vi skrivit; det meddelade vi EU-kommissionen i november. Målet ska vara högre än 40 procent till 2020, men det ska samtidigt, vilket är viktigt att poängtera, inkludera möjligheter att göra utsläppsminskningar också i utlandet. Att inkludera detta bidrar till utvecklingen av en global utsläppsmarknad. Det bidrar till positiva effekter för hållbar utveckling.
Inte minst skapar det förutsättningar för tekniköverföring och kapacitetsutbyggnad, och det är någonting som de fattiga länderna har bett oss särskilt om. Vem annars om inte EU, om inte vi själva, ska bidra till detta? Den frågan kan man ställa till Lise Nordin. Regeringen vill se en utveckling där EU:s mål för utsläppsminskningar dessutom gemensamt kan höjas från 20 procent till 30 procent till 2020.
Ola Johansson (C):
Jag satt på mitt arbetsrum och lyssnade och hörde Teres Lindberg nämna Stockholms Handelskammare och en dysfunktionell bostadsmarknad i en och samma mening. Då var min tanke och reflexion att det här måste antingen vara oerhört lösryckt eller så har hon inte läst allt som Stockholms Handelskammare skriver om denna dysfunktionella bostadsmarknad.
Jag satt och förberedde mig för i morgon då vi ska debattera kommunernas bostadsförsörjningsansvar och skärpningen av kommunernas bostadsförsörjningsansvar. Vi säger att kommunerna ska ta större hänsyn till den regionala planeringen. Det är ett av alla de förslag som har utretts och presenterats av den nuvarande regeringen. Socialdemokraterna har valt att skriva ett särskilt yttrande. Man är inte emot det här, utan man tycker tvärtom att det här är ganska bra.
Men man bemödar sig inte om att gå upp och ta diskussionen och ge kredd åt den här frågan, utan det får jag och en sverigedemokrat göra i morgon. Jag gör det gärna. Jag talar gärna om vad det är för fördelar med regeringens politik.
Teres glömde att nämna några saker, till exempel att Stockholms Handelskammare gjorde den här undersökningen och kom fram till att det finns en potential på 40 000 frigjorda bostadstillfällen bara genom att förenkla och underlätta för dem som vill hyra ut sin bostad i andra hand i och med att man låter dem göra det utan att först behöva begära bostadsrättsföreningens godkännande.
Hon glömde också att nämna rubriken på den här rapporten som säger att hyresregleringen är elefanten i rummet. Det är en fråga som är viktig att diskutera. Vi kan inte bara arbeta med plan- och bygglagen, som Teres säger, för det är inte där skon klämmer. Det vi sedan hör och ser i riksdagen är att hennes partikamrater i civilutskottet ständigt talar om förändringar som ska göras i plan- och bygglagen.
Man vill till och med tillsätta ytterligare en parlamentarisk kommitté som ska se över helheten i plan- och bygglagen och inte bara regionplaneringsinstrumentet som regeringen har tagit initiativ till att se över, utan alltihop. En värre byggbroms än ytterligare en utredning som ska utreda det som redan har utretts och under många år har tagits fram och bara sedan två år tillbaka har varit i bruk får man leta efter.
Skylla på plan- och bygglagen kan man alltså göra om man inte vågar ta tag i de stora och svåra frågorna, nämligen hur vi skapar ekonomiska drivkrafter för företag i byggbranschen och fastighetsägare att investera i nya bostäder. Där har vi fortfarande inte hört ett enda förslag från Teres Lindberg och Socialdemokraterna. Jag måste upprepa frågan som Stefan Attefall ställde. Vad är det egentligen som ni vill göra som regeringen inte redan gör?
Fortsätter man att läsa Stockholms Handelskammares rapport ser man att det står att det är en sedan decennier missriktad och havererad bostadspolitik som ligger till grund för detta som man kallar för en dysfunktionell bostadsmarknad. Decennier! Nog för att alliansregeringen har suttit länge och gjort mycket nytta, men några decennier har vi inte suttit.
Det var tidigare regeringar som Stockholms Handelskammare menade i sin rapport om denna dysfunktionella bostadsmarknad.
Ola Johansson (C):
Vi får höra att det behöver byggas bostäder på Bromma flygplats, att det är vad som krävs och att det ska finnas politisk vilja för att man ska kunna använda sig av plan- och bygglagen och de både ekonomiska och skattemässiga villkor som finns i bostadspolitiken i dag för att åstadkomma ökat bostadsbyggande.
Den kritiken ska inte riktas mot Stefan Attefall eller mot Oskar Öholm eller mot mig som sitter i civilutskottet och sysslar med bostadspolitik för Alliansens räkning. Den ska ju riktas mot kommunpolitiker. Jag förstår att udden är riktad mot Stadshuset i Stockholm.
Men den kan också vara riktad mot Börshuset i Göteborg där en rödgrön majoritet styr och inte levererar bostadsbyggande utan tvingar kranskommunerna, som ofta är borgerligt styrda, att ta hand om det bostadsbyggande som krävs för att utveckla Västsverige. Jag kommer själv från en kommun som heter Kungsbacka som har 77 000 invånare och passerade Skellefteå häromåret i storlek.
Vi planerar och bygger 500 bostäder om året därför att vi använder oss av den möjlighet som finns i plan- och bygglagen för att ligga tidigt ute i planskedet. Vi använder både de allmännyttiga bostadsföretagen och de privata bostadsföretagen och byggföretagens konkurrens för att få fram bostäder som någorlunda svarar mot det behov som finns i en kommun som växer med 1 500 invånare per år. Det är också verkstad.
Rikta därför din uppmaning till Göteborgspolitikerna, kära Teres Lindberg, för där behövs det verkligen. När det sedan gäller Stockholms Handelskammares analys konstaterar man i sin rapport att det är den svarta bostadsmarknaden som är det stora problemet. Den svarta bostadsmarknaden kommer man faktiskt till rätta med bland annat genom att ha en hyressättning som på ett bättre sätt motsvarar värdet på den bostad som man har byggt.
Konsekvent motsätter sig socialdemokratiska debattörer en politik som syftar till detta, och konsekvent motsätter de sig andrahandsuthyrning som gör svarta kontrakt vita.
Ola Johansson (C):
Jag uppfattar Johan Löfstrands utsträckta hand eller vad vi ska kalla det som ett erkännande för att Alliansen har lagt grunden och dukat bordet för en regering som ännu inte har angett vad den har för ambitioner. Det är saker som kommer att levereras som har grundlagts av Stefan Attefall tidigare. Det hör jag Johan säga mellan raderna. Vad är det? Är det bullerförordningen som Caroline adresserade alldeles nyss? Är det instansordningarna när det gäller överklaganden?
Är det kanske ett förenklat planantagande från kommunernas sida, som ni sa nej till efter midsommar i år? Det skulle förenkla bostadsbyggandet väldigt mycket. Allt detta är förslag som är beredda, har lagts på riksdagens bord och i hög grad har antagits och förväntas antas, enligt vad Johan Löfstrand säger. Jag tolkar det som ett tack till våra föregångare i Alliansen.
När det gäller grön omställning kan jag berätta att jag var hos de allmännyttiga bostadsföretagen i går. Naturligtvis var det bara centerpartister jag träffade eftersom det var gruppmöte, men det är möjligt att Johan också var där.
Där blev det väldigt tydligt att de allmännyttiga bostadsföretagen gör sina renoveringar, sina stambyten och sina fasadbyten - de byter också duschblandare - inte för att de tycker att de borde få en extra stimulans för det utan för att det är lönsamt. De gör det för att de ser i sina kalkyler att om de får minskad energiförbrukning får de också bättre fastighetsekonomi. Det är det som är drivkraften; det är det som är motivet.
När Johan talar om det lilla extra skulle jag vilja säga att det är väl den lilla extra vinsten i byggföretagens fickor som han är så otroligt mycket emot när det handlar om välfärdstjänster, skola och omsorg. Hyresfrågan är inte på bordet i dag, så jag väljer att vänta med den.
Ola Johansson (C):
Nu blir jag faktiskt lite brydd. Det skulle vara intressant att höra vad det är för stimulanser som Johan Löfstrand syftar på. Jag kan inte ge ett svar eftersom jag inte känner igen den beskrivningen. Om vi börjar bakifrån och håller oss till fastighetssektorn och bostadssektorn, som är det som vi ska debattera i dag, kan jag ge ett exempel, och det är nettodebiteringen.
Det är möjligheten att skapa ett system som gör det möjligt för en bostadsägare, en fastighetsägare, att producera egen el och få en nettodebitering som gör att investeringen i solceller skapar en grön omställning och ger möjlighet att använda sig av förnybar energi och att köpa förnybar energi för sin elförsörjning från annat håll. Det är en sådan åtgärd som hör till fastighetssektorn.
Jag vidhåller det jag sa tidigare: En energieffektiviseringsåtgärd ska man kunna räkna in i sin kalkyl. Kan man inte det är man inte en seriös fastighetsägare som har en långsiktig plan för hur man vill underhålla sina fastigheter. Då är man en som väntar på subventioner att stoppa i sin egen ficka, och det är inte ett beteende som vi vill stimulera. När det gäller prognosen kan jag göra en tolkning, och det är att den är ett bevis på att ryckighet inte lönar sig.
Under de år när vi har haft olika typer av riktade stöd och subventioner har den ryckigheten uppstått. Jag tolkar det som ett tecken på att fastighetsägarna och byggherrarna inser att subventionernas tid är förbi. Nu gäller det att jobba effektivt och mata in synpunkter på hur man borde förenkla planprocesserna. Det är det som har legat till grund för de 55 utredningarna och 112 förslagen.
Det är ett lyssnande och en dialog med aktörerna, även Hyresgästföreningen, som har lett fram till de verkningsfulla förslagen. Att det nu byggs för att ekonomin har förbättrats i samhället och människor har fått en bättre privatekonomi beror ju på den ekonomiska politik som Alliansen har fört och som ni kritiserar. Det är en smula inkonsekvent att först raljera över den ekonomiska politik som har förts och sedan hylla resultatet av den.
Ola Johansson (C):
Jag valde att ta det här replikskiftet eftersom det kan vara intressant att utröna Vänsterpartiets roll i det svaga regeringsunderlag som vi har. När det gäller stödet, om det är 1 miljard eller flera miljarder som man förväntar sig att ha i stöd till nyproduktion av bostäder, ska man ha i åtanke att det är någonting som tas av skattekollektivet, och en stor del av skattekollektivet bor just i de hyresrätter som man vill stimulera framväxten av.
Men nu har Vänsterpartiet ställt sig bakom en budget där ett sådant stöd saknas. Det vore intressant att veta, utifrån förutsättningen att sådant stöd saknas, hur man ser på dem som har till uppgift att nyproducera de här bostäderna. Det är ju inte politiker som bygger bostäder. Det är inte ens statliga företag, utan det är privata byggherrar som bygger.
Under vilka villkor anser ni att de ska kunna verka, givet att lösningen i fråga om att tillskapa möjlighet för det här omfattande stödet är att man tar ut det i form av skattepengar? Sedan är det intressant att grotta ned sig i de 200 miljonerna för att stimulera energieffektivisering. Johan nämnde bland annat det och talade om det här lilla extra.
Tolkar jag Nooshi Dadgostar rätt menar hon att 200 miljoner är någonting som vi ska använda för att kompensera hyresgästerna för ökade hyreshöjningar. Betyder det att Nooshi Dadgostar inte har tilltro till det förhandlingssystem som råder och som det finns en relativt stor enighet kring i Sveriges riksdag? Nooshi Dadgostar nämner Botkyrka.
Det är ju en kommun där Vänsterpartiet är med och styr i majoritet med Socialdemokraterna och Miljöpartiet. Men vi behöver inte vara i Botkyrka; vi kan ta oss till Göteborgsregionen där jag själv bor. Där finns det bostadsföretag som heter Göteborgsbostäder, Poseidon och så vidare, och där finns Vänsterpartiet med och styr både i bolagen och när det gäller ägardirektiven. Vilket ansvar har kommunerna i detta?
Ola Johansson (C):
Jag måste ta upp HUS-avdraget, som ju är någonting som det råder en ganska stor enighet om i Sveriges riksdag att vi ska ha kvar. HUS-avdragen som helhet är något som bidrar till skatteintäkterna i landet genom att det ger människor möjlighet att ha en riktig anställning. Det har skapat många nya arbeten. Det har gjort svarta jobb till vita, och det har skapat sjysta arbetsvillkor som ger människor möjlighet att få en pensionsavsättning på det arbete man utför.
Alldeles oavsett om det är en husrenovering, ett altanbygge eller städhjälp till en pensionär är det här någonting som är viktigt och väldigt bra. Jag stöder det i alla delar, och jag vill inte sätta det ena mot det andra i det här fallet. När vi nu pratar om stöd och stimulanser är det trots allt, utifrån den budget som Vänsterpartiet har ställt sig bakom, endast 300 miljoner kronor under 2015 som är ett stöd.
Jag måste få svar på detta: Vad är Vänsterpartiets inriktning med det här stödet? Är det att täcka upp mellanskillnaden i hyresförhandlingen när fastighetsägare och hyresgästen inte kan komma överens? Eller är det det lilla extra som Johan Löfstrand pratar om som kan vara en duschblandare eller någonting annat? Det är viktigt att få svar på detta.
Om vi avslutar med det kommunala ansvaret nämnde inte Nooshi Dadgostar byggföretagens roll, men vi kan koncentrera oss på kommunerna då. Är det Nooshi Dadgostars uppfattning att det ansvar som inte tas av kommuner som Göteborg och Botkyrka i stället borde tas av riksdagen?
Ola Johansson (C):
Replikskiftet mellan Nina Lundström och Emma Hult beskriver väl vad som händer när man tar fram gammal skåpmat, blåser av frysbrännan och försöker sätta in maten i ugnen. Det finns en massa saker som man skulle kunna ta bort eller ta med, överväga och analysera lite mer. Jag tror att det är ett stort misstag.
Men jag kan såklart också förstå desperationen när de rödgröna ska presentera gemensam politik och det inte finns mycket annat att komma överens om än gamla utredningar, gjorda för drygt tio år sedan.
Jag vill betona effekten av regeringens lite konfiskatoriska inställning när det gäller kulturreservats verksamhetsutövares möjlighet att påverka. Emma Hult säger att det finns ersättningsmodeller när en verksamhetsutövare så att säga drabbas. Men då är det redan för sent.
När verksamhetsutövaren drabbas beror det på att länsstyrelsen eller kommunen, instiftaren, har tagit över ansvaret och beslutanderätten och kört över verksamhetsutövaren. Varför tror Emma Hult att länsstyrelsen eller kommunen skulle dela med sig av och delegera rätten att företräda reservatet till den som driver verksamheten, om det skulle råda olika uppfattningar om vad man vill åstadkomma inom kulturreservatet?
Ola Johansson (C):
I det aktuella kulturreservatet, Äskhults gamla by, bedrivs åkerbruk enligt ålderdomliga metoder. Man plöjer med hästar, man sår och man odlar ekologiska produkter som någon sedan får ansvar för att sälja. Jag ska inte säga att det här kommer att ställa till särskilda problem för just det kulturreservatet. Men det är ett generellt problem att våra 40 kulturreservat så brutalt fråntas rätten att företrädas av sina verksamhetsutövare.
När vi diskuterade det här i civilutskottet var det tydligt att det är stor skillnad på ett naturreservat och ett kulturreservat. Ett naturreservat är ett större markområde, en biotop, som behöver skyddas och samtidigt göras tillgänglig för människor som ska besöka denna. Det är en annan typ av verksamhet än ett kulturreservat är.
Det är anmärkningsvärt att Emma Hult inte känner till skillnaden mellan ett naturreservat och ett kulturreservat avseende de verksamheter som bedrivs där.
Ola Johansson (C):
Tack, Mikael Eskilandersson, för att du begärde replik i den viktiga frågan. Sverigedemokraterna har en tendens att föra fram Danmark som det goda exemplet. Jag noterar att Danmark har en annan attityd till mångfald, integration och migrationspolitik än vad Sverige har. Det gläder mig att Sverige inte anpassar sig till den linjen i frågan. Det är det första jag vill markera. Där finns en avgörande skillnad mellan Centerpartiets och Sverigedemokraternas syn på saken. Den kan vi diskutera mer i andra sammanhang.
Nu gäller det sakfrågan om äktenskap och äktenskapsålder. I sitt anförande framförde Mikael Eskilandersson siffror från Ungdomsstyrelsen från 2009 som någon form av tes som skulle bevisa att en förändrad lagstiftning skulle hjälpa. Är det så att Mikael Eskilandersson förespråkar en retroaktiv lagstiftning för att förändra de redan befintliga siffrorna till något som är önskvärt för hans egen del? Jag kan lägga till en annan sak: Själv var jag 23 år när jag blev pappa.
Vi var inte gifta; vi gifte oss ett par år efter det. Att bli pappa som 23-åring är kanske en tuff och svår sak, men det kan det vara att bli pappa som 33-åring också. Den 24-årslinje som förespråkas är rent diskriminerande eftersom vi i Sverige anser att en person är myndig vid 18 års ålder.
I det här sammanhanget väljer man att påstå att en 24-åring bara för att den personen har bosatt sig i Sverige eller är asylsökande inte har samma rättigheter som en svensk medborgare som är myndig. Det är ett mycket märkligt förhållningssätt. Jag kan förstå varför Sverigedemokraterna förespråkar en sådan sak, men jag delar som sagt inte den uppfattningen.
Ola Johansson (C):
Det stämmer. Vi ska kanske inte diskutera alkoholpolitik här, men det är riktigt: Vi har en 20-årsgräns i Sverige för att köpa sprit och gå hem och misshandla sin sambo eller fru. Den gränsen kanske borde vara högre av just det skälet. Å andra sidan löser inte det problemet. Sannolikt löser årtals- eller åldersexercisen som Mikael Eskilandersson förespråkar inte heller något grundläggande problem. Det han talar om är en attitydförändring.
Jag kan hålla med om att vi behöver en diskussion om de här sakerna, om rätten att få välja vilken person man vill tillbringa resten av sitt liv med. Man kanske inte heller vill tillbringa livet tillsammans med till exempel en person som misshandlar en. Det är en annan och mycket allvarligare fråga och en följd av just det här med alkoholkonsumtion. Men det är som sagt inte det vi ska diskutera, utan det är tidsgränsen 24 år.
Det Mikael Eskilandersson förespråkar är en attitydförändring, säger han. Men egentligen handlar det om diskriminerande lagstiftning där man säger att 24 år är den ålder som krävs för att en person med icke-nordisk härkomst ska få lov att registrera sitt giftermål med en annan person. Som sagt, jag delar inte den uppfattningen. Vi har helt olika värderingar i det fallet.
Jag vill inte göra skillnad på människors rättigheter om de bor i Sverige och har valt att leva tillsammans med en annan människa. Jag kan slutligen konstatera att när vi pratar familjerätt talar vi om olika typer av familjekonstellationer. Vi talar om samkönade äktenskap, om människors rätt att bli föräldrar på olika sätt och att kunna registreras som föräldrar även om de är sambor. Mikael Eskilandersson gör skillnad där.
Han menar att det är rätt att bli registrerad som pappa även om man inte är gift, men i det här sammanhanget har man inga rättigheter alls förrän man är 24 år. Det är också en mycket märklig hållning.
Ola Johansson (C):
Jag väljer att ta replik på Emma Hult, Miljöpartiet, främst därför att hon företräder det parti som bostadsministern också tillhör. Jag tog i mitt anförande upp Brommafrågan. Den är något av Miljöpartiets standardlösning på hur bostadsfrågan ska lösas i Stockholm.
Jag noterar att i er vision säger ni att Bromma flygplats ska stå klart och den sista bostaden vara byggd 2033, alltså det år då jag är 73 år, om jag får leva så länge. Eftersom regeringen inte har presenterat några förslag på hur man ytterligare ska kunna förkorta och förenkla detaljplaneprocessen kan man räkna med att innan den detaljplanen står färdig har vi nått år 2032.
Då har man alltså ett år på sig att bygga de 50 000 bostäder som skulle behövas. Om vi dubblar den normala byggtakten skulle den sista av de 50 000 bostäderna stå klar år 2075. Då är jag klar för inflyttning på min 115-årsdag. Det är ju viktigt med bostäder för pensionärer.
Jag hoppas att regeringen har lyckats desarmera den här frågan genom att tillsätta Anders Sundström som förhandlingsperson. Men om det ändå finns planer på att bygga på Bromma trots de effekter det får för flygtrafiken till övriga delar av landet, när tror Emma Hult att den första respektive sista bostaden på Bromma flygplats kommer att stå klar?