KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
När det gäller extratjänsterna har vi sagt att det ska vara avtalsenliga löner för de tjänsterna - ingenting annat. Redan där är det ju en enorm skillnad mot fas 3, där det är väldigt låga ersättningar och till och med försörjningsstöd. Enligt den senaste siffran jag såg har var tionde inom fas 3 försörjningsstöd. Man arbetar alltså heltid och har försörjningsstöd, eller socialbidrag som det också kallas.
Det är skamligt att ha så låg ersättning och ändå jobba heltid, och ha så liten chans att senare få jobb. Man kan nämligen se i statistiken att det är väldigt få som lämnar fas 3 och får jobb. Det tycker jag är ett mycket större problem. Sedan ska vi precisera allting när det gäller extratjänsterna, men redan nu har vi slagit fast att vi lägger ned fas 3 och ersätter det med extratjänster och utbildningsinsatser.
Det är delat: en del extratjänster och en del utbildningsinsatser. Det är utbildning som ska öka chansen till jobb. Fas 3 har hållit på länge, och riksdagen har dömt ut det. Det har inte skett så stora förändringar att man kan säga att det numera är lyckat. Det sägs att det ska vara meningsfulla arbetsuppgifter.
Ja, för en del inom fas 3 upplevs det som meningsfulla arbetsuppgifter, men ersättningen kan inte upplevas som bra av någon inom fas 3. Det är alldeles för usel ersättning. Det är också många inom fas 3 som upplever sin plats som totalt meningslös. Det är totalt meningslösa arbetsuppgifter som bara handlar om att arbetsgivaren ska håva in 5 000 kronor i månaden på gratisarbete.
Så länge det är på det sättet kan fas 3 inte få fortsätta, och riksdagen säger också nej till att fler ska anvisas dit.
Hillevi Larsson (S):
Detta började när Byggnads och Elektrikerförbundet tog strid för svenska kollektivavtal. Sedan kom domen i EU-domstolen och därefter lex Laval, som var Sveriges svar på detta. Man kan alltid tolka lagar på olika sätt, och vi kan se att lex Laval innebär en hård tolkning.
Denna tolkning döms också ut av både International Labour Organization, ILO, och Europarådet. Detta har hänt under kort tid.
Det var i år som ILO:s expertkommitté kom med sitt ställningstagande att vi genom lex Laval, alltså den svenska regeringens svar på det som hände i Lavalfallet, bryter mot en kärnkonvention i ILO.
Det intressanta är att Sverige har anslutit sig till denna konvention frivilligt; vi har inte tvingats till det. Då borde det vara en självklarhet att vi också följer denna konvention som handlar om konflikträtten, det vill säga rätten att försvara fackliga rättigheter och i detta fall kollektivavtalen.
Nyligen kom också ett utlåtande från Europarådets kommitté för sociala rättigheter som går på precis samma linje som ILO. Det betyder att både ILO och Europarådet vill att vi river upp lex Laval.
Även när det gäller Europarådet rör det sig om den sociala stadga som Sverige har ställt sig bakom och alltså måste upprätthålla. ILO går ett steg längre i sin kritik.
Man menar att lex Laval inte bara ska rivas upp så att konflikträtten kan garanteras för fackliga organisationer, utan de menar också att Byggnads och Elektrikerförbundet ska kompenseras för de skadestånd som de tvingades betala i samband med Vaxholmskonflikten. Man fick alltså betala skadestånd för att man hade stått upp för kollektivavtalen och utnyttjat konflikträtten.
Det vore intressant att se hur regeringen går vidare nu. Visst är vi medlemmar i EU, men vi har också förbundit oss att följa ILO:s konventioner som vi har ställt oss bakom och även Europarådets sociala stadgar. Min fråga handlade om hur vi agerar när det gäller lex Laval. En kommitté ska nu också utreda tillämpningen av lex Laval.
Till den utvärderingen borde man ge ett tilläggsdirektiv om att vi också måste ta till oss den kritik som har kommit från ILO och Europarådet. Vi borde dock också agera mer på EU-nivå. Man kan se att Sverige varit tyst inom EU medan konflikten har pågått.
Danmark har lyft upp frågan, trots att det bara indirekt berörde dem. Men när konflikten rasade i Sverige lyfte den svenska regeringen inte upp den i EU. För att även på EU-nivå klargöra vad som gäller är det verkligen hög tid att göra det. Även EU ska ju följa den grundläggande sociala stadgan i Europarådet.
Hur går regeringen vidare på EU-nivå och står upp för konflikträtten och kollektivavtalen?
Hillevi Larsson (S):
Det är sant att man har med sig ett skydd från sitt hemland när man kommer från ett annat EU-land till Sverige. Problemet är om det skyddet är mycket sämre än det skydd man får i Sverige med svenska kollektivavtal. Risken är att det blir lönedumpning och ett utnyttjande där det handlar om att dumpa löner och rättigheter.
Det som krävs är att det skydd som gäller i Sverige för svenska arbetare och arbetstagare ska gälla även dem som kommer hit. Det är där problemet ligger. När det gäller det sociala protokollet tycker jag att det är en bra avvägning - om det införs, vilket jag hoppas - att det överordnas den fria rörligheten. Om man inte gör det öppnar man upp för en mängd juridiska konflikter.
Ska de vara jämställda? Vad är i så fall överordnat det ena eller det andra? Då kommer vi verkligen att få se många domar. Risken är att det blir domstolarna som fastslår vad som ska gälla. Jag tycker att det är bättre att slå fast vad som ska gälla genom politiska beslut, och så får domstolarna sedan tolka det.
Problemet med Vaxholmsdomen, där EU-domstolen dömde ut Elektrikerförbundets och Byggnads konfliktåtgärder, är just att det blev en tolkningsfråga vad som egentligen gällde och vad som var överordnat. Domstolen slog fast att det var de fackliga organisationerna som gjorde fel. Det är inte självklart när man ser till andra sociala rättigheter som finns.
Nu krävs att vi till hundra procent står upp för den svenska modellen här hemma och att vi fortsätter att driva de här frågorna på EU-nivå. Med den kritik vi har fått krävs ett tilläggsdirektiv till den utredning som arbetar i Sverige. Målet är att lex Laval ska rivas upp.
Hillevi Larsson (S):
Bakgrunden till min interpellation är att många i Sverige inte har fast anställning utan olika former av tidsbegränsade anställningar. Det kan handla om provanställning, vikariat, säsongsanställning eller allmän visstidsanställning som innebär att arbetsgivaren inte ens behöver ge något skäl till varför personen i fråga är visstidsanställd.
Huvudregeln är att man ska vara tillsvidareanställd, alltså ha en fastare form av anställning, men det går att göra undantag, och det är problemet. En undersökning som gjordes för några år sedan visar att var sjunde person i Sverige är visstidsanställd. Det är en ganska hög siffra.
Om vi tittar på grupperna med flest visstidsanställda kan vi se att varannan under 25 år är visstidsanställd. Vi kan se att det slår mot både arbetare och tjänstemän, men det är fler inom arbetaryrkena som är drabbade. Vi kan också se att det slår mot både män och kvinnor, men det är fler kvinnor som drabbas.
I topp ligger Hotell- och restaurangfacket, alltså de som jobbar inom det området. Det är både kvinnor och män, men kvinnorna är överrepresenterade. Det som hänt är att EU-kommissionen haft synpunkter på det. Det finns anledning att ha synpunkter på det, även oavsett vad kommissionen tycker i frågan.
Kommissionen har under många år påtalat att Sverige bryter mot EU-direktiv på det här området. Man ska alltså inte kunna stapla olika visstidsanställningar på varandra hur länge som helst med resultatet att människor i värsta fall aldrig får en fast anställning. Här har EU-kommissionen kommit med kritik mot Sverige. Vi sticker ut i den här frågan.
Trots kritiken har ingenting hänt. Jo, regeringen har tillsatt två utredningar, men det har inte resulterat i att visstidsanställningarna minskat eller i regler för att begränsa visstidsanställningar.
Kommissionen börjar tröttna på regeringen när det gäller den här frågan, och vi riskerar att dras inför domstol för att vi bryter mot EU-direktiv på området. Nu fick vi ett klargörande från ministern, att det inte blir några lagändringar. Det tycker jag är oroväckande både med tanke på alla de människor som är visstidsanställda och för att vi riskerar att dras inför EU-domstolen.
När det gäller visstidsanställning så visst, möjligheten ska finnas. Det kan vara ett sätt att få in en fot på arbetsmarknaden, till exempel i form av en provanställning eller ett graviditetsvikariat, det vill säga att när någon är föräldraledig kan man gå in som ersättare.
Problemet uppstår när visstidsanställningen bara fortsätter och fortsätter, när det inte endast gäller under en kortare tid utan när olika visstidsanställningar staplas på varandra. Det finns undersökningar på hur de människor mår som är visstidsanställda under lång tid. De har sämre hälsa än de med fast anställning.
Det handlar om ökad stress, otrygghet, osäker ekonomi, svårigheter att få lån och bostad. Det finns många sådana effekter kopplade till otrygga anställningar, framför allt till visstidsanställningar. Jag vill därför fråga: Ska vi verkligen inte hjälpa alla de människor som är visstidsanställda? Och ska vi inte göra någonting åt problemet så att vi slipper hamna i EU-domstolen?
Hillevi Larsson (S):
Det har gjorts två utredningar på initiativ av regeringen. De utredningarna borde ändå visa någonting om hur situationen ser ut. TCO är inte de enda som har tittat på hur många som har visstidsanställning. Det har man även tittat på i andra sammanhang. En siffra som jag har sett är att av alla arbetstagare är var sjunde visstidsanställd.
Det är möjligt att den siffran är felaktig. Men då borde man kunna påvisa det efter alla utredningar och de två som redan har gjorts. Om det nu är nödvändigt att göra en ny utredning kan man väl göra det så snabbt som möjligt så att vi slipper hamna hos EU-domstolen och slipper betala böter. Det är också märkligt att man underkänner den bild som väldigt många ger på arbetsmarknaden.
Vi kan se att många ungdomar som bevisligen har visstidsanställningar har väldigt svårt att få fast jobb. Vi kan se att det gäller många inom framför allt arbetaryrkena och väldigt många kvinnor. Jag förstår inte riktigt det som är huvudargumentet. Jag kan förstå det om man tycker att det är okej stapla visstidsanställningar på varandra i alla oändlighet. Om man tycker att det är okej förstår jag att man inte agerar.
Men jag förstår inte att man kan låta bli att agera utifrån att man inte vet hur det ser ut i dag trots allt de undersökningar som har gjorts. När det gäller TCO:s undersökning - även om det är ett bortfall i svarsfrekvensen, det vill säga de som inte väljer att svara - är det väldigt många som har svarat att de har visstidsanställning och har haft det i mer än fem år. Jag vill inte förbjuda visstidsanställningar.
De måste finnas för att arbetsmarknaden ska fungera, och det är ett sätt att få in en fot. Däremot borde missbruk av visstidsanställning förbjudas. Man ska inte kunna vara visstidsanställd i över två år. Det är en bra gräns att sätta.
Hillevi Larsson (S):
Det är viktigt att klargöra vad detta handlar om. Man talar mycket om att det är ett krig. Visst, det är våldshandlingar, och det är dödsoffer på båda sidorna även om det är extremt mycket mer på den palestinska sidan. I grunden handlar det dock om en ockupation. Israel ockuperar Palestina. Det är grunden till hela konflikten.
Bosättningarna är kopplade till det, och det är kärnfrågan när det gäller ockupationen. Man bör försöka förhindra nya bosättningar och se till att Israel inte kan tjäna pengar på de bosättningar de redan har. På senare tid har vi sett en del positiva tendenser inom just EU.
Det holländska dricksvattenföretaget Vitens säger nej till samarbete med Israel när det gäller varor som har tillverkats på ockuperad mark. Rumänien säger nej till att skicka byggnadsarbetare till Israel om de inte får garantier för att de inte ska arbeta på ockuperad mark.
Den brittiska motsvarigheten till vårt svenska exportråd varnar brittiska företag för att på något sätt inleda samarbete med bosättare. Man ska helt enkelt hålla den gränsen tydlig. Samarbete och handelsförbindelser som eventuellt sker med Israel får inte gälla produkter tillverkade på ockuperad mark.
I Sverige har Palmecentret satt i gång ett projekt som heter Märk ockupationen. Det handlar om att vi borde se till att de produkter som kommer från bosättare inte är märkta Made in Israel. Om man ser till hela EU importeras varor för 2 miljarder från ockuperad mark, enligt den senaste siffran.
2 miljarder är ganska mycket pengar. Det handlar om att Israel inte ska gynnas av att sälja produkter som är tillverkade på ockuperad mark, men det har också en symbolisk betydelse. Man ska helt enkelt hålla händerna borta från det som definitivt är i strid med internationell rätt. Bosättningarna i sig är i strid med internationell rätt.
Då är det självklart också i strid med internationell rätt att tjäna pengar på mark som man har beslagtagit från ett annat folk och som den egentligen tillhör. En hel del produkter kommer från bosättare. Det är frukt och grönt, kosmetika med mera. Visst kan det vara komplicerat med ett märkningssystem.
Det kan ju försiggå en del fusk i systemet. Men jag tror ändå att det skulle vara en bra ambition att försöka. Andra länder i EU försöker verkligen se till att inte ha någon form av handel eller samarbete som gynnar bosättare och som därmed understöder hela ockupationen.
Min förhoppning är att Sverige är med och deltar i arbetet inom EU, som både enskilda länder bedriver och som EU gemensamt skulle kunna vara aktivt inom, för att se till att vi håller oss borta från bosättningar. Helst borde det inte importeras produkter från bosättningar över huvud taget.
Det minsta man kan begära är dock att det finns ett fungerande märkningssystem så att åtminstone konsumenterna kan säga nej till produkterna.
Hillevi Larsson (S):
Faktum är att FN fördömer ockupationen av Palestina. Det finns resolutioner på det området. Det har varit så under lång tid. Det är ett faktum. Det är också ett faktum att bosättningarna finns kvar och att de utökas. Det blir fler och fler hela tiden. För bara en månad sedan kom beskedet att över 800 nya bosättare tillåts i Jerusalem.
Den typen av besked är återkommande. Det innebär att utrymmet för palestinierna krymper. Många händelser är kopplade till just övertagandet av mark.
Rivningar, fördrivningar, beslagtagna byggnader och beslagtagen mark syftar till att utöka territoriet, att utöka Israel på Palestinas bekostnad. Även muren som har byggts går på ett sådant sätt att Israels territorium utökas. Det är alltså mycket som leder till att Israel expanderar och Palestina krymper.
Om vi tittar på en karta över de ursprungliga landområdena för Israel och Palestina - såsom det enligt FN-resolutionerna borde se ut - kan vi se att Palestina krympt extremt mycket. Jag råder alla att titta på en sådan karta för att se hur lite som finns kvar av Palestina. Därför gäller det att rädda den mark som finns kvar. Helst borde den utökas enligt FN:s resolutioner.
Svenska kyrkan driver nu kampanjen Ockuperad jul, som handlar om att det måste finnas ordentlig märkning på produkterna. Jag upprepar att vi måste få en ordentlig märkning så att man kan bojkotta produkter som är tillverkade på ockuperad mark.
Hillevi Larsson (S):
När man genomför någonting kan det få andra konsekvenser som man inte tar upp i det första skedet. Det som har hänt med jobbskatteavdraget är att konsekvensen av detta blev nedskärningar inom sjukförsäkringen och a-kassan. Det var det som finansierade jobbskatteavdraget.
Det som hände var att en del av dem som tidigare haft a-kassa eller sjukförsäkring åkte ut ur systemet och hamnade på kommunernas bord inom socialtjänsten. Det innebar svårt lidande för de människor som tvingades sälja allt de hade för att få försörjningsstöd och naturligtvis stor stress kopplad till detta.
Förutom detta har det också inneburit ökad ekonomisk börda för kommunerna. Det i sin tur påverkar inte bara hur mycket försörjningsstöd som man betalar ut utan också arbetsbördan inom socialtjänsten för att klara alla behov på ett mänskligt sätt. Det går också ut över välfärden i form av skola, vård och omsorg i kommunerna.
Det blir svårare att finansiera det när staten vältrar över kostnader på kommunen. Vi kan även se på landstingsnivån att det finns stora problem. Ser man till både kommunalskatten och landstingsskatten ser man höjningar över hela landet.
Den senaste sammanställningen som Statistiska centralbyrån gjorde visade att 106 kommuner i Sverige kommer att höja skatten, och bara sex kommuner sänker skatten. Det är inte bara socialdemokratiskt styrda kommuner som höjer utan även borgerligt styrda. De är tvingade till det för att klara välfärden för sina medborgare.
Tittar man på landstingen är det sex landsting som höjer skatten och bara två som sänker skatten. Den sammantagna bilden över hela Sverige är att nästan var tredje svensk får höjd kommunalskatt. I den siffran räknar man in både kommunalskatt och landstingsskatt. Men det är bara 3 procent av svenskarna som kommer att få sänkt skatt om man räknar ihop landstings- och kommunalskatt.
Man kan alltså se att det är mer än tio gånger så många svenskar som får höjd skatt jämfört med dem som får sänkt skatt. Det handlar om många kommuner och landsting. Konsekvenserna för kommuner och landsting av regeringens politik är svåra att hantera.
Det som nu skulle behövas är inte bara ökade statsbidrag utan även att man återupprättar a-kassan och sjukförsäkringen och på det sättet avlastar socialtjänsten. Socialtjänsten ska vara den sista instansen. Det ska inte vara dit människor regelmässigt går när de är sjuka och arbetslösa, vilket många människor tyvärr tvingats göra i dag. Det skulle behövas en ändrad politik på området.
När det gäller landstingen är vården i kris. Det kan man se runt om i hela landet. Det behövs riktade statsbidrag för att klara detta. Det handlar ytterst om att rädda liv. Det har till och med förekommit dödsfall på grund av att det har varit för få vårdplatser. En del landsting höjer nu skatten för att klara det. Men det krävs också att staten tar sitt ansvar.
Man kan inte bara lägga detta på kommuner och landsting, speciellt inte med tanke på att den förda politiken har drabbat den kommunala nivån. Man har vältrat över kostnader på framför allt kommunerna. Jag hoppas att regeringen ser konsekvenserna och också gör någonting åt dem.
Hillevi Larsson (S):
Det intressanta när man tittar på skattehöjningarna i kommuner och landsting, som vi har kunnat se ökar mycket, är att de drabbar alla oavsett vilken ekonomi man har. Skattehöjningar på statlig nivå drabbar dem som har pengar, men kommunalskatt och landstingsskatt är platt skatt och drabbar alla. Det drabbar även alla dem som inte har fått ta del av jobbskatteavdraget.
Det drabbar förtidspensionärer, ålderspensionärer, sjuka, arbetslösa och föräldralediga, och framför allt drabbar det dem som har dålig ekonomi. Det är det som gör det här så orättvist. Staten vältrar över kostnader på kommuner och landsting som slår både mot dem som har fått jobbskatteavdrag - de får ju också höjd kommunal- och landstingsskatt - och alla som inte har fått jobbskatteavdrag.
Det är inte rättvist, och det har bevisligen lett till ett ökat tryck på kommuner och landsting att klara ekonomin och framför allt att klara välfärden. Vi kan se att personaltätheten har minskat inom vården, trots att vi har allt fler äldre. Det vill säga att vårdbehovet ökar men vårdplatserna minskar i förhållande till människorna.
Man kan inte bara räkna antalet platser, eftersom befolkningen växer. Räknar man i kronor och ören räknas lönerna upp, det vill säga det kan se ut som en satsning när det i själva verket är en nedskärning. Man kan se att välfärden går på knäna, och det är i stor utsträckning de stora skattesänkningarna på statlig nivå som ligger bakom det. Man vältrar över kostnader på kommuner och landsting, och man vältrar även över kostnaderna på privatpersoner.
Det är många som försörjer sin partner som inte längre får a-kassa eller sjukförsäkring. Man har alltså också privatiserat det. Framför allt har det inte lett till att arbetslösheten har minskat. Nu krävs rättvisa och nya grepp.
Hillevi Larsson (S):
Det som den här frågan egentligen handlar om är för det första hur vi använder våra skattemedel. Hade det varit helt privat, det vill säga att man själv tagit in intäkterna från dem som betalar, skulle det ha varit en annan sak, men det är skattemedel som används för att bekosta verksamheten inom välfärden. För det andra handlar det om kvaliteten i välfärden.
Jag tycker att det finns stora frågetecken på båda dessa punkter när det gäller just riskkapitalbolagen. Frågan är om det bästa sättet att använda skattemedel är att låta pengarna strömma in i bolag som till och med har fört över pengar till skatteparadis och också försökt undvika att betala skatt på den vinst de gör. Vinstmarginalerna är enorma.
Det har visat sig att välfärden är den mest lukrativa marknaden för riskkapitalbolagen. Vinstmarginalen ligger någonstans kring 15 procent, vilket är mycket högt. I den vanliga privata sektorn ligger den på 5 procent; det är den siffra jag sett. Det är alltså mycket lukrativt, och därmed finns det risk för att skattemedel strömmar in i den verksamheten, skattemedel som kunde ha använts på ett bättre sätt.
Dessutom kan vi se att kvaliteten på intet sätt har förbättrats, snarare tvärtom. Det är naturligtvis skillnad från fall till fall, men vi ser att det överlag är lägre personaltäthet i de verksamheter som riskkapitalbolagen driver. Det har också inträffat skandaler, och inte bara inom äldreomsorgen kopplat till vanvård.
Vi hade även John Bauer-koncernen, som menade att de var utfattiga. De hade dock överfört väldigt mycket pengar - skattemedel - inom koncernen. Trots att man egentligen hade pengar, som man överfört på ett smart sätt, var det skattebetalarna som fick stå för notan när man sedan lämnade konkursboet efter sig.
Det var elever som skulle tas om hand och lärare som inte visste om de skulle ha ett jobb nästa dag. Därför kan man starkt ifrågasätta om riskkapitalbolagen över huvud taget ska finnas inom välfärden och ta del av våra skattemedel. I svaret sades att mångfalden måste värnas och etableringsfriheten likaså.
Men riskkapitalbolagen har slagit undan fötterna för annan verksamhet, till exempel när det gäller privata alternativ, små lokala företag, personalkooperativ och småskaliga pedagogiska alternativ. De har ofta ingen chans i upphandlingsprocessen, utan det är riskkapitalbolagen som vinner upphandlingarna.
Är det någonting som hotar mångfalden är det de jättestora bolagen, som har vinstsyftet som sitt främsta intresse. Vill man verkligen värna mångfalden och inte minst lokala alternativ borde man beskära riskkapitalets möjligheter i välfärden. Jag blir inte riktigt klok på svaret.
Företrädare för både Centerpartiet och Kristdemokraterna har uttalat väldigt tydligt att de vill att riskkapitalbolagen ska vara välkomna i välfärden. Sedan finns det vissa formuleringar från Björklund i Folkpartiet och Anders Borg i Moderaterna som pekar åt andra hållet. Men det finns inte några tydliga svar. Framför allt skjuts frågan framåt i utredningen, och det blir väldigt försiktiga formuleringar i utredningen när det gäller vad man kan göra.