Markus Wiechel (SD):
Vi debatterar i dag tre betänkanden bestående av ett antal migrations- och invandrarrelaterade motioner från den allmänna motionstiden. Det är motioner som på allvar berör vår tids kanske största utmaning för rättssäkerheten och som påverkar de förutsättningar som kommuner och landsting har för att fullfölja sina uppdrag. Det handlar om vårt lands kanske viktigaste frågor för framtiden.
Egentligen är det svårt att tala i generella termer om migrations- och invandringspolitiken i Sverige då spannet är mycket brett. Jag skulle trots allt vilja inleda mitt anförande med några mycket enkla konstateranden. År 2012 beviljades 111 090 uppehållstillstånd i Sverige. År 2013 beviljades 116 587 uppehållstillstånd.
År 2014 beviljades 110 610 uppehållstillstånd. Bara sedan 1980 är det snart hela 2 miljoner uppehållstillstånd som har beviljats i Sverige.
Om man ser till kostnader för detta i termer för Migration, utgiftsområde 8, eller för den delen det väldigt nära sammankopplade Integration, utgiftsområde 13, får man kostnader som uppgår till 14,6 miljarder för 2012, 18,7 miljarder för 2013 och 27 miljarder för 2014.
Detta är tidigare siffror på endast direkta anslag hämtade ur tidigare budgetdokument. Det tar alltså inte hänsyn till merkostnader i termer av välfärdssatsningar, välfärdsförbrukning etcetera. De 27 miljarder som var kostnaden för 2014 är en enorm summa pengar.
Det motsvarar nästan hela Sveriges hälso- och sjukvårdspolitik eller motsvarar närapå hela anslagen för garantipension, ålderspension och efterlevandeskydd för vuxna tillsammans, eller så kan vi närapå fördubbla hela det månatliga barnbidraget. Trots dessa summor har regeringen i sitt budgetförslag aviserat att ytterligare öka anslagen för detta och kommande år.
År 2015 föreslås 34,2 miljarder, år 2016 föreslås 38,6 miljarder och år 2017 hela 40,8 miljarder. När jag nu står här skulle jag vilja ta tillfället i akt att fråga resterande partier: När är det nog? Var går gränsen för dessa kostnader?
Ska decemberkartellen fritt få höja skatter och samtidigt rasera vår välfärd, eller är det dags att backa bandet och se till vårt ursprungliga uppdrag att värna och skydda våra egna medborgare? Ni får inte glömma Sveriges hemlösa, våra fattigpensionärer eller våra sjuka. Vi måste börja återuppbygga vår egen välfärd igen, och det kan jag lova er att era väljare också tycker.
Herr talman! Tidningsrubrikerna och flertalet uppmärksammade artiklar talar sitt tydliga språk. I Expressen, Dagens Samhälle, Dagens Nyheter, Svenska Dagbladet och många andra tidningar är det uppenbart att fler håller på att vakna.
Fler, till och med gamla miljöpartister, socialdemokrater och moderater, tar till sig det vi sverigedemokrater har sagt så otroligt länge, och fler väljer att tala ut om vad som kan leda till välfärdsstatens sammanbrott. Politiken på migrationsområdet har havererat totalt, och vi står inför en svår uppgift att lösa de problem som uppstår som en direkt konsekvens av många års vanstyre.
Det är en svår uppgift som dock inte är omöjlig om ni här inne bara valde att ta till er det uppenbara. Likt tidigare följer sju av riksdagens åtta partier plikttroget den politiska korrekthetens tecken. Resultatet är som alltid ett hårt slag mot de svagaste i samhället och höga ekonomiska och sociala kostnader för hederliga medborgare. Herr talman!
Precis som tidigare finns det dock röster som hävdar att den arbetskraftsinvandring vi ser i dag skulle gynna svensk ekonomi och Sverige som land och att exporten skulle öka eller att mängder med nya företag startas som följd av den förda politiken. Det finns dock ingenting som säger att så är fallet. Det saknar någon som helst grund.
Om dagens politik försvarades av ideologiska skäl skulle det vara en sak. Men som det ser ut nu ger det ett löjets skimmer då den ska försvaras med icke-existerande fakta. För att vara någorlunda seriös i denna fråga är det tydligt att vi behöver göra arbetskraftsinvandringen behovsprövad i stället för att ha den fria arbetskraftsinvandring som nu gäller.
Sverige har i dag ca 400 000 arbetslösa som säkert inget hellre vill än att ha ett jobb att gå till och kunna försörja sig själva. Dagens regelverk gör att dessa inte bara måste konkurrera med andra arbetslösa om jobben. De måste också konkurrera med hela vår omvärld. Vi säger nej till lönedumpning, och vi säger nej till orimliga arbetsvillkor. Med detta säger vi inte nej till arbetskraftsinvandring som helhet.
De företag eller verksamheter som är i behov av specialkompetens som efterfrågas på den inhemska marknaden ska naturligtvis kunna vända sig utomlands. Herr talman! Anhöriginvandrare behandlas i ett av de tre betänkanden vi i dag debatterar. Det är som bekant en av de största invandrargrupperna vi har i dag.
Vad som är glädjande är att fler partier än vi motionerar om förslag som syftar till att se över och skärpa regelverket för denna grupp. Av de nästan 2 miljoner uppehållstillstånd som utfärdats sedan 1980, som jag tidigare nämnde, har ca 40 000 uppehållstillstånd beviljats varje år 2012-2014 för denna grupp.
Över 42 000 uppehållstillstånd beviljades under 2014, för att vara exakt. Problematiken kring anhöriginvandringen är i dag tudelad. Dels handlar det om vilket regelverk vi vill ha för dem som vill flytta hit, dels handlar det om vilka förutsättningar som ska krävas av den härboende individen. Enligt Migrationsverkets hemsida finns tydligt angivet vilka "icke-regler" som i dag finns.
Det står: "Du har rätt att få uppehållstillstånd om du är gift, har ingått registrerat partnerskap eller är sambo med någon som bor i Sverige." Först och främst är uppehållstillstånd ingen rättighet såsom anges på hemsidan, utan det är en möjlighet. Att få sin ansökan prövad, precis på samma sätt som vi värnar asylrätten, är däremot en självklarhet.
Nuvarande regelverk är i dag så öppet och så generöst att det knappast är något oväntat att Sveriges invandring är extrem. Det är vida känt runt om i världen att det är till Sverige alla ska. Man kan fråga sig varför. Varför väljer man just Sverige? Är det för vårt fina väder eller för närheten till deras hemländer?
Vi har i flertalet följdmotioner till tidigare propositioner ifrågasatt hur ett samboförhållande kan verifieras. Den andra delen av problematiken rör vilka krav som ska ställas på den härboende individen. Enligt nuvarande regler står: "Den person som du ska bo med i Sverige kan omfattas av ett så kallat försörjningskrav.
Kravet innebär att han eller hon ska kunna försörja sig själv och ha en bostad av tillräcklig storlek och standard som ni kan bo tillsammans i när du flyttar till Sverige." Observera att den härboende ska kunna försörja sig själv, men den som kommer hit då? Är det verkligen rimligt att nyinflyttade anhöriginvandrare ska kunna nyttja våra trygghetssystem fullt ut på samma sätt som en svensk medborgare? Vi tycker inte det.
Det är dags att införa riktiga försörjningskrav även på dem som kommer hit. Självklart ska kärleken kunna sträcka sig över nationsgränserna, och självklart ska människor också ha möjligheten att kunna återförenas i Sverige. Men vi tycker att det är rimligt att den som lever här först ska kunna stå för sin egen försörjning och sedan anhörigas kostnader utan att belasta den svenska välfärden. Det är trots allt ett eget val man gör.
I vår partimotion, En ansvarsfull invandringspolitik , har vi lämnat förslag på hur vi kan reformera och skärpa reglerna för anhöriginvandringen och göra regelverket mer rimligt, samtidigt som vi fortsatt möjliggör att anhöriga ska kunna återförenas. Jag skulle vilja nämna några av dessa förslag.
Den härboende personen ska påta sig fullt försörjningsansvar för den anhöriga under en initial femårsperiod. Den härboende personen ska inte ha mottagit försörjningsstöd under en tolvmånadersperiod föregående tidpunkten för ansökan. Den härboende personen ska inneha en gällande sjukförsäkring som täcker alla de risker som svenska medborgare täcks av i egenskap av medborgare och som omfattar såväl anknytningspersonen som dennes familjemedlemmar.
Den härboende personen får inte vara dömd för våld eller hot mot en partner de senaste tio åren. Den härboende personen ska kunna erbjuda en bostad av rimlig storlek. Sverigedemokratisk politik på detta område har blivit verklighet i våra grannländer, tack vare att era systerpartier har börjat fundera över den rådande situationen.
Varför skulle inte vi också kunna höja åldersgränsen vid partnerbaserad invandring till 24 år, i enlighet med dansk modell, eller inrätta mer eller mindre självklara krav som dem jag nyligen nämnde? Det är för mig en gåta, herr talman. Men jag hoppas naturligtvis att de utspel som är i rätt riktning också får verkan i reell politik.
Jag tänkte även tala om något som ligger mig, och säkert många andra migrationspolitiker, varmt om hjärtat, nämligen flyktinghjälp. Människor flyr för livet från problemområden för att de inget hellre vill än att komma åt något som vi ofta ser som självklart. De vill åt fred, frihet och trygghet, och de flyr till grannlandet för sin säkerhet. Herr talman!
De flesta flyktingar behöver inte ta sig hela vägen till Sverige för att komma undan en konflikt. Trots detta fortsätter svenska debattörer att tala om invandringen till Sverige, främst som en solidarisk gest mot flyktingar. För att mätta sina samvetstyngda sinnen väljer man att blunda för verkligheten och för de verkliga problem som sker bortom Sveriges gränser.
Men snälla, kära kollegor öppna ögonen! Världen består av mer än bara Sverige, och den dag ni inser detta kommer fler människor att gynnas av svensk välvilja. Hela vårt nuvarande asylmottagande måste reformeras. För att vi ska kunna upprätthålla något så självklart som rätten att söka asyl måste vi också ha långsiktigt hållbara regler.
Asyl ska endast beviljas dem som uppfyller kriterierna i Genèvekonventionen samt ett antal kvotflyktingar som erbjuds asyl enligt avtal med UNHCR. Naturligtvis ska undantag kunna göras, men i normalfallet är det dessa två punkter som ska avgöra en asylprövning. Vi måste även inrätta skärpningar mot asylfusket, exempelvis genom att kräva identitetshandlingar för att man ska få asylansökan prövad.
Och illegala invandrare som vistas i Sverige ska omgående avvisas. En annan viktig aspekt är att Sverige ska efterleva den så kallade Dublinförordningen. Enligt Migrationsverket når ca 70 procent av alla flyktingar Sverige landvägen via ett annat EU-land och ytterligare ett antal via flyg. Ändå avgörs drygt 17 procent av alla asylansökningar i enlighet med förordningen.
Att ta ett solidariskt ansvar talar många om här i kammaren, men ansvaret tycks ta slut så fort det inte handlar om flyktinghjälp i hemlandet. Man skryter om en hög biståndsbudget samtidigt som det inte finns något annat EU-land som tar så mycket från biståndsbudgeten för att bekosta flyktingmottagning som Sverige gör. Detta är något som Sverige har fått stenhård kritik för. Och den kritiken delar jag och Sverigedemokraterna. Herr talman!
Avslutningsvis står jag bakom samtliga SD-reservationer men yrkar för tids vinnande bifall bara till reservation 1, 4 och 13 i SfU11 samt till samtliga SD-reservationer i SfU12 och SfU13.