Jan Björklund (L):
Det var en sak som jag underskattade när vi satte i gång arbetet, det erkänner jag gärna, och det var det totala kaos som rådde av behörigheter för svensk lärarkår efter kommunaliseringen. Vad ni ställde till! Vad ni ställde till med kommunaliseringen med behörighetsreglerna som upphörde. Kommunerna fick själva bestämma fritt. Nu ska man återskapa ett system med höga behörighetskrav. För att undervisa i ämnet i kemi ska man ha utbildning i ämnet kemi.
För att undervisa i musik ska man själv ha utbildning i musik. Vi har lärare som har gått alla möjliga utbildningar genom åren. För dem som har lärarexamen är det enkelt; de får lärarlegitimation. Men andra har gått alla möjliga utbildningar. När man nu måste rekonstruera den utbildning som de gick 1968 undrar man: Vad var det för något? Så värderar man det. Det är inte så konstigt att lärare har gått dessa kurser, men ingen har haft koll.
Kommunerna har haft noll koll på vad deras lärare har haft för utbildning. Jag trodde inte att det var så illa. Det trodde inte Skolverket heller, inte utredaren och inte heller riksdagen, inklusive er själva, som godkände det. Ingen trodde att det var så kaotiskt i kommunerna som det var. Det var därför det tog längre tid, och därför tog jag ansvaret att skjuta upp reformen ett år och fem månader. Den har trätt i kraft, och nu är allt på rull.
Det är 170 000 legitimationer. Det var ungefär så många som vi från början trodde skulle utfärdas. De är nu utfärdade. Man kan komplettera dessa på det sätt som en enig riksdag, inklusive Socialdemokraterna, har röstat för, vilket jag hörde att interpellanten var kritisk mot. Men ni har själva röstat för de regler som gäller. Det är ingenting konstigt med det. Det är en aspekt till som man kan fundera över i efterhand.
Jag har varit väldigt angelägen om att ska systemet få legitimitet bör lärarprofessionen, företrädd av två stora fackförbund, ställa upp på reglerna. Om det ena eller det andra fackförbundet är helt emot alltihop är det svårt att få legitimitet i systemet. Därför ägnade jag mycket tid åt att försöka ena de fackliga organisationerna. Vi lyckades till sist med de så kallade övergångsreglerna.
Man kan säga att det ena fackförbundet ville att enbart en formell utbildning skulle räknas, medan det andra ville att yrkeserfarenhet, om man har undervisat i vissa ämnen, också skulle räknas. Vi hittade en kompromiss så att man får räkna det till en viss nivå. Vi fick enighet. Det tog längre tid att ena de två fackförbunden än vad jag hade hoppats, men det gick till slut. Det gör att vi nu en har stabilitet och enighet bland aktörerna kring detta system.
Jag tror precis som Roger Haddad att det här långsiktigt är en av de allra viktigaste utbildningsreformer vi gör. Vi stadgar verkligen kraven på vilka som ska få undervisa våra barn i skolan och vilken utbildning de ska. Om man ska undervisa i historia ska man själv ha si och så mycket utbildning i historia. Sedan ska vederbörande vara lämplig i övrigt. Man kan inte bara ta in vikarier från gatan som får undervisa utan att man kollar vad de har för utbildning. Detta är den stora förändringen, en av de viktigaste förändringarna.
Orsaken, Cecilia Dalman Eek, till att det tagit längre tid än vad vi från början förutsåg är det totala kaos som fanns vad gäller lärarbehörighet i svensk lärarkår sedan kommunaliseringen.