KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Det här med arbetsliv och arbetsmiljö är en otroligt viktig fråga. Vi kan ju se att många av de sjukskrivningar som har tillkommit under senare år, även förtidspensioneringar, har ett intimt samband med arbetsmiljön där man har arbetat. Därför borde man satsa ännu mer på dem som arbetar med att förebygga ohälsa kopplad till arbetet och dålig arbetsmiljö.
Här har Arbetslivsinstitutet intagit en central roll. Man har tagit fram modeller för den bästa tänkbara arbetsmiljön och forskat kring just hur man kan förebygga och bekämpa ohälsa kopplad till dålig arbetsmiljö. Att i detta läge lägga ned Arbetslivsinstitutet rimmar väldigt illa med ambitionen att bekämpa sjukskrivningar och utanförskap.
Det är inte bara vi som tycker det här, utan protesterna strömmar nu in från hela världen. När man går in på Arbetslivsinstitutets hemsida ser man att det är sida upp och sida ned med protester mot denna nedläggning. Det är väldigt ansedda institutioner och universitet över hela världen som är djupt bedrövade. Det är nämligen inte bara svensk forskning kring det här som nu är i fara utan även den internationella forskningen.
Det finns många samarbetsprojekt där Arbetslivsinstitutet har haft en nyckelroll. Jag tänkte bara nämna några omdömen om det här från världen. Från Tyskland säger man att Arbetslivsinstitutet har varit juvelen i den svenska akademiska kronan. Man talar om att det är den mest kända och beryktade institutionen i hela världen. Institutet har utgjort standard i Europa och övriga världen.
Det är best practice -exempel, säger man från Harvard. Man säger även att EU-projekt nu är i fara, samarbeten där Arbetslivsinstitutet har haft en central roll. Det här minskar också Sveriges inflytande i de internationella sammanhangen. Sverige har varit drivande för att få även andra länder att satsa på arbetsmiljöarbetet. Även detta är nu i fara.
Det är alltså inte vi själva som säger det, utan det är protester från hela världen. Sveriges rykte är till och med i fara på grund av den här nedläggningen, som ter sig obegriplig för hela världen med tanke på att man har sett detta som något av det bästa som vi har att komma med i Sverige. Det är alltså mycket som står på spel. Inte minst handlar det om alla dem som arbetar på Arbetslivsinstitutet, som nu riskerar att bli arbetslösa.
Och all den enorma kompetens som har byggts upp riskerar att gå förlorad. Jag förstår faktiskt inte varför man ska överföra den här forskningen till andra instanser när vi nu har ett fantastiskt bra institut som klarar de här uppgifterna.
Min fråga är: Hur ska vi kompensera det bortfall som det här innebär för svenskt arbetsmiljöarbete, forskning, vårt internationella arbete och vårt internationella rykte? Jag kan inte se att man med någon lätt mirakelmetod kan kompensera detta, utan det är ett väldigt stort ingrepp. Det är också pinsamt att vi blir det enda landet i EU, tillsammans med Portugal, som saknar ett sådant här arbetslivsinstitut.
Hillevi Larsson (S):
Det här börjar mer och mer påminna om det berömda talesättet surt sa räven om rönnbären. Moderaterna var ju emot att Arbetslivsinstitutet en gång skulle bildas. Därmed vill de inte heller erkänna att det var ett mycket bra beslut att bilda Arbetslivsinstitutet, som har varit väldigt bra för arbetslivet, arbetsmiljön och forskningen i Sverige och satt oss på kartan i den internationella forsknings- och universitetsvärlden.
Egentligen är det också sensationellt att en del av de tidigare talarna så fullständigt dömer ut protesterna från den samlade universitets- och forskningsvärlden. Jag har listan här. Det är sida upp och sida ned. Framför allt är det ett hundratal väldigt ansedda universitet från hela världen som dömer ut den här nedläggningen.
Man har viftat bort de här protesterna med ett: Ja, ja, det är sådana som själva är forskare. Det är en otroligt grov anklagelse när det gäller opartiskheten hos de här människorna. Skulle ansedda universitet som lägger sig vinn om att ha en oberoende forskning på något sätt vara köpta av Arbetslivsinstitutet?
Nej, det känns faktiskt skrämmande när man samtidigt talar om en ambition att vi i Sverige ska bli världsledande när det gäller forskning, utveckling, tillväxt och på att skapa flera arbetstillfällen. Då kan man inte döma ut den samlade internationella forsknings- och universitetsvärlden. Jag måste vidhålla att det inte finns grund för det här nedläggningsbeslutet.
Det kommer att skada Sverige när det gäller vår nationella politik för att utvärdera våra arbetsmiljöer och komma på redskap för att förbättra arbetsmiljön och minska ohälsan. Det skadar vårt anseende i den internationella forskningen, när det gäller inflytandet i världen liksom i kampen för arbetsliv och arbetsmiljö i hela världen. Det här är ett hårt slag. Jag vill överlämna den här protestlistan och hoppas att arbetsmarknadsministern inte dömer ut den samlade forsknings- och universitetsvärlden.
Jag hoppas att han vill ta del av det här.
Hillevi Larsson (S):
Börje Vestlund har varit mycket aktiv i hbt-frågor, bland annat när det gäller transpersoners rättigheter. Interpellationer är inte det enda sättet att agera. Tvärtom är det mycket oppositionens verktyg att interpellera medan de som tillhör majoriteten brukar välja andra vägar att påverka. Jag kan intyga att jag har varit på många ställen samtidigt med Börje Vestlund, och han har agerat starkt, bland annat i den här frågan.
Det är klart att det är en svår fråga, detta med att retroaktivt kunna ändra i betyg och annat. Men jag tror ändå att det är viktigt att man sätter den i sitt sammanhang. Man får inte skilja ut den, utan man måste se hela situationen för en transperson. Man måste se vad det innebär, det gäller inte bara risken att inte bli anställd på grund av att man har bytt kön utan även risken för trakasserier och förföljelser.
Begreppet transpersoner kanske jag inte ska använda här, för det innefattar även transvestiter, och de är ju inte aktuella här, utan detta handlar om transsexuella i första hand. Men både transsexuella och transvestiter är väldigt utsatta för trakasserier både från sin omgivning och från högerextrema grupper. Det är inte helt oväsentligt.
Inte minst i rättegångar kan transsexuella bli utsatta, på grund av antingen sin transsexualitet eller av någon annan anledning. Många gånger vill de inte avslöja att de är transsexuella. Blir de utsatta för att de är transsexuella avslöjas det automatiskt, men om de däremot blir utsatta av någon annan anledning vill de i de här sammanhangen inte avslöja att de har tillhört ett annat kön.
Även om det kom ett ställningstagande förra mandatperioden finns det anledning att ompröva det. Detta är också en större fråga. Det handlar om enskilda människors liv, till exempel om att ha samma namn som ens barn.
Hillevi Larsson (S):
Vi skulle kunna ha en lång diskussion om privata vårdgivare, men jag väljer att inte ta den i dag. I dag handlar det om jämställdheten. Låt oss säga att vi fortsätter att bekosta vården via skattsedeln. Min poäng är att samma pengar som i dag finns i den offentliga vården då överförs till privata vårdgivare. Det blir alltså inte mer pengar, men de sjuka och gamla behöver ändå vård.
Man kan inte effektivisera hur långt som helst. Det är bara samma resurser som man överför. Detta innebär att det inte finns mer pengar att lägga på kvinnors löner. Dessutom har vi i dag haft en lång diskussion om att det inte finns någon automatik i att privata vårdgivare skulle vara bättre på att ge kvinnor högre löner.
Tvärtom kan man se stora jämställdhetsskillnader mellan kvinnodominerade och mansdominerade sektorer på den privata marknaden. Det finns en del kvinnor som driver företag, som ensamföretagare men framför allt som småföretagare. Det handlar kanske inte om de allra största företagen. Det dessa kvinnor efterfrågar är framför allt trygghetssystem.
Det är alltför få kvinnor som startar företag i dag, och en anledning är att de är rädda. De ställer sig frågan: Vad händer om jag blir arbetslös? Vad händer om jag blir sjuk? Man vill ha en utväg om det inte fungerar. Man vill kanske ha möjlighet att återvända till sitt gamla jobb efter att ha prövat på företagandet. Där har vi inte sett någon lösning, men jag tror att detta är väldigt viktigt för regeringen. Där ligger stora problem för många.
Jag vill också upprepa det här med nattbarnomsorg. Här i landet finns många ensamstående kvinnor som jobbar på obekväma arbetstider. Det blir väldigt konstigt om de ska tvingas säga upp sig från sitt jobb för att de inte får nattbarnomsorg. Det är en viktig fråga.
Hillevi Larsson (S):
Jag ser den här frågan på lite längre sikt. Ska vi kunna behålla det ägande som vi ändå har i dag? Det här är som sagt bara första steget. Jag vill inte se det som en kortsiktig fråga att förhindra de här utförsäljningarna, för det kommer vi antagligen inte att kunna göra. Vi kommer inte att få ett grundlagsskydd innan de här sex bolagen är utsålda. Frågan är om ytterligare företag kommer att säljas ut innan vi i bästa fall får ett grundlagsskydd.
Jag vill se det här lite mer långsiktigt. Med tanke på alla de konsekvenser som det blir på många olika sätt tycker jag att det här är värt ett grundlagsskydd, och det gäller naturligtvis även socialdemokratiska regeringar. Om det blir en sådan nästa gång får den naturligtvis rätta sig efter det. Det här är inget förbud mot utförsäljningar, utan det handlar mer om att det blir mer genomtänkta beslut.
Låt oss ta ett teoretiskt exempel. Vi tog beslutet att sälja ut de här sex bolagen. Kanske blir det fler under mandatperiodens gång - troligtvis blir det så. Sedan är det ett val, och man kan direkt efter det valet - det är ungefär 3 1⁄2 år till nästa val - genomföra utförsäljningarna, om de borgerliga partierna vinner det valet. Det får jag självklart respektera det, även om jag är mot utförsäljningar.
Är det verkligen för lång tid att vänta 3 1⁄2 år när det rör sig om gigantiska belopp, svenska folkets egendom som nu lättvindigt och utan konsekvensanalys säljs ut? Det JK har reagerat på är att man inte ens har följt nuvarande grundlag och tittat på konsekvenserna för svenska folket. Det handlar om enorma belopp. Det handlar om människors privatekonomi.
Det handlar om skatteintäkter till välfärden. Det handlar om integritetsskyddet i fråga om kopparnäten. Det är väldigt stora frågor. Jag tycker att det finns anledning att skydda de här värdena.
Hillevi Larsson (S):
Om man är 18 år och myndig och kan försörja sig ska man givetvis göra det. Men problemet med föräldrars underhållsskyldighet gäller de fall där deras barn inte har någon försörjning. Då gäller försörjningsansvaret ett par år till, och en ensamstående förälder kan drabbas mycket hårt av det. Ofta är det en ensamstående mamma med dålig ekonomi.
Vi tycker att huvudregeln i de fallen ska vara att pappan eller den andra föräldern - vem det nu är - faktiskt fortsätter att betala underhåll. Har man kunnat göra det under så många år kan man troligtvis göra det ett par år till. Det här handlar om de fall där det blir svårt med försörjningen. Det gäller inte de fall där ungdomen har hittat ett arbete.
Jag förstår inte varför försörjningsansvaret ska falla på den ena föräldern medan den andra föräldern går helt fri. När det gäller assisterad befruktning redovisas här att man avvaktar regeringens arbete i frågan. Det vore ändå intressant att höra vad alliansen eller åtminstone Moderaterna tycker i den här frågan. Den är principiellt väldigt viktig.
Lika lite som en kvinna i ett förhållande med en annan kvinna är biologisk förälder till ett inseminerat barn hos den andra kvinnan, lika lite är mannen i ett heterosexuellt förhållande biologisk far till barnet. Det är precis samma situation. Därmed blir det en diskriminering.
I det ena fallet förutsätter man automatiskt föräldraskap för mannen men inte för kvinnan i det lesbiska förhållandet.
Hillevi Larsson (S):
Jag tycker inte att man kan jämföra underhållsstöd till ett barn med underhållsstöd till en make. Vi lever i ett modernt samhälle där makarna ändå är fria, självständiga parter. Men när det gäller barn har man faktiskt ett speciellt ansvar, tycker jag. Kan man ha ansvar upp till 18-årsåldern, kan man ha det till 20-årsåldern eller till och med tills barnet är 21 år. I dag har i praktiken den som är ensamstående förälder det ansvaret upp till den åldern; det har däremot inte den andra föräldern.
Det är faktiskt ett dubbelt ansvarstagande, som jag ser det. Det är också så att det är speciella villkor för att man ska få socialbidrag. Om barnet till exempel fortfarande bor hemma för att barnet helt enkelt inte hittar någon lägenhet kan det bli väldigt svårt. Då faller ändå ansvaret på den ensamstående föräldern. Det är också väldigt restriktivt när det gäller hur man beviljar att ungdomar ska få flytta hemifrån för att de inte kan försörja sig.
Ofta faller det ändå på den ensamstående föräldern att ta det ekonomiska ansvaret. Så länge det är på det sättet måste man ändå se också den andre förälderns ansvar i denna situation. Det rör sig ändå bara om att förlänga den här underhållsskyldigheten ett par år. Jag tycker inte att det skulle vara speciellt betungande. Det skulle underlätta den ekonomiska situationen för väldigt många, både ensamstående föräldrar och ungdomar i den här situationen.
Sedan är det självklart så att det här faller bort om man får ett jobb och en inkomst. Det ligger i sakens natur. När det gäller assisterad befruktning tycker jag att det vore väldigt välgörande om man kunde få ett klart ställningstagande. Det är nämligen en principiellt väldigt viktig fråga. Att bara lämna över det här till en utredning hos regeringen känns lite oroväckande, för det måste hända något här. Avslutningsvis gäller det adoptionsärenden.
Det handlar då om hur vår lagstiftning tillämpas. Det gäller hela den nya lagstiftningen om barn. Där borde man även kunna titta på tillämpningen av närståendeadoptioner för homosexuella.
Hillevi Larsson (S):
Det blev lite upprepning av tidigare debatt, men jag kunde inte låta bli att reagera över exemplet med strulpellen eller strulfian som hoppar av gymnasiet och sitter hemma och spelar dataspel. Även om man går ut gymnasiet kanske man slutar när man är 19 år. Då är det ett år kvar då man kanske inte får försörjning.
Det kan också vara så att man hoppar av gymnasiet för att man har så svåra sociala problem att man inte klarar skolgång. Det kan vara väldigt många bidragande faktorer. Det behöver inte bara vara att man har varit lat i skolarbetet, utan man kan ha svåra psykiska problem, det kan vara drogrelaterade problem, det kan vara att man inte trivs i utbildningen eller helt enkelt att man har inlärningssvårigheter. Det kan vara väldigt mycket som samverkar.
Men kontentan av det hela är att om inte samtliga ungdomar går kvar i gymnasiet tiden ut faller ansvaret på den ensamstående föräldern. Jag är säker på att oavsett hur vi utvecklar skolsystemet kommer det alltid att vara en och annan som hoppar av i förväg eller som får problem av olika slag. Det här tar inte bort problemet för den ensamstående förälder som ändå står där med försörjningsansvaret.
Det tar heller inte bort ansvar, tycker jag, från den andre föräldern. Kanske har den andre föräldern till och med bidragit till barnets problem genom att inte ta sitt fulla föräldraansvar. Kanske har det bidragit till att barnet mår dåligt och har svårt att klara sin situation. Oavsett vilket har vi inte villkoret på andra områden när det gäller försörjningsansvar för barn. Om barnet misslyckas får väl den här ungdomen stå sitt kast, och den ensamstående föräldern får stå sitt kast.
Det är ett märkligt tänkesätt. När det gäller det här med nationella regler är det kanske ett olyckligt sätt att uttrycka sig, men vi tycker att det är viktigt att tillämpningen är likvärdig i hela landet för adoptionsärenden.
Hillevi Larsson (S):
Då är det väldigt märkligt att den här ensamstående föräldern ändå i praktiken har försörjningsansvar för den unga över 18 år. Så ser det nämligen ut i verkligheten. Det är bara i speciella fall som den här unga människan får socialbidrag och kanske flyttar hemifrån. Ansvaret faller alltså väldigt tungt på föräldrarna, och faller det på den ena föräldern, varför ska det då inte falla på den andra?
I annat fall får vi ändra reglerna så att dessa unga människor blir utsparkade hemifrån vid 18 års ålder, vare sig de kan försörja sig eller inte. Men så tillämpar vi inte reglerna i dag. Det ska självklart också mycket till för att föräldrar ska sparka ut sina barn i den situationen. Den svåraste tiden i livet när det gäller att få ett arbete är kanske när man kommer direkt från gymnasieskolan.
Ofta är det en inkörsperiod innan man får ett arbete. Det är just därför ungdomar ofta har så stora problem - de blir diskriminerade på arbetsmarknaden, och det tar också tid att bygga upp erfarenheter som underlättar att få ett arbete. Ofta tar det ett antal år innan man kommer in på arbetsmarknaden. Det är inte som förr i tiden, när ungdomar började jobba när de var 14-15 år.
Nu är det snarare vid 25-30 års ålder man kan få ett långvarigt fast arbete, men inte ens då är det någon garanti. Jag tycker alltså att man måste bestämma sig: Antingen tar man bort båda föräldrarnas försörjningsansvar, vilket man inte har gjort, eller så ser man till att de delar på ansvaret, vilket de i praktiken inte gör.
Det är väldigt många ensamstående pappor men framför allt ensamstående mammor som tar detta tunga försörjningsansvar och som har en väldigt svår ekonomisk situation. När det gäller adoptionsreglerna tycker jag avslutningsvis att när vi nu ska utvärdera de nya reglerna som vi har antagit om barns bästa kan vi utvärdera det här också.
Hillevi Larsson (S):
Jag tycker att det är väldigt mycket fokus på det biologiska föräldraskapet. Det är de facto de som barnen växer upp och lever tillsammans med som barnen ser som sina föräldrar, oavsett hur barnen biologiskt har kommit till. Det utesluter självklart inte att man vill efterforska sitt ursprung, och det är väldigt många adoptivbarn som gör det.
Denna möjlighet för barn finns väldigt tydlig i svensk lagstiftning, vare sig det handlar om insemination i heterosexuella eller i homosexuella relationer. Därmed inte sagt att man ska blanda ihop det verkliga föräldraskapet med det biologiska föräldraskapet, för detta med spermierna som befruktar ägget, det som är det biologiska föräldraskapet, är trots allt en liten sak.
Det faktiska föräldraskapet är att leva tillsammans med barnen, att älska dem, att ta hand om dem och att ta ansvar för dem. Det är det som jag tycker är det verkliga föräldraskapet, och det är faktiskt det som barnen också tycker är viktigast. Sedan utesluter självklart inte det ena det andra. Vi diskuterar ingenting här som hindrar en man och en kvinna att träffas, skaffa barn och uppfostra barnen tillsammans.
Det är också tydligt att gemensam vårdnad vid separationer är huvudregel, såvida det inte finns skäl emot det, det vill säga om det inte är i barnets intresse, så jag förstår inte riktigt problemet. Vill man verkligen dra det här till att det i förlängningen är det biologiska föräldraskapet som är det viktiga, då borde adoptioner till Sverige stoppas till såväl heterosexuella som ensamstående och homosexuella par.
Då borde vi stoppa inseminationer för alla, inte bara för homosexuella par och eventuellt i framtiden ensamstående kvinnor, utan även för heterosexuella par. Man måste bestämma sig för vad som är det viktiga. Då tycker jag ändå att det är det faktiska föräldraskapet.
Hillevi Larsson (S):
Det talas mycket om att det är det biologiska som är det viktiga. Men jag tycker att det är kärnfamiljen som spökar. Det anses bättre att det är ett heterosexuellt par som adopterar ett barn från en annan del av världen, trots att det inte är ett biologiskt barn. Det anses bättre att det är en man och en kvinna vid insemination, trots att det är en annan mans sperma och alltså inte biologiskt från mannen i relationens utgångspunkt.
Man får bestämma sig. Vad är det viktiga? Är det kärnfamiljsbegreppet eller det biologiska? Man ska inte heller utgå från att man automatiskt är en bra förälder bara för att man är biologisk förälder till ett barn. I vårdnadsutredningar har vi sett att det finns fall där föräldrarna inte är lämpliga att ta hand om barnet för att de skadar barnet på olika sätt.
Då hjälper det inte att man är biologisk förälder till barnet, utan det är bättre att barnet får en annan trygghet i livet av någon som visserligen inte är biologisk förälder men som kan ge kärlek och trygghet och som blir precis lika mycket förälder som någon som råkar vara biologisk förälder. Det är en onödig motsättning som görs här. Vi vill inte hindra människor att skaffa biologiska barn, tvärtom. Det är jättebra.
Men vi vill möjliggöra för andra familjebildningar och att dessa inte blir diskriminerade. Det är många barn som blir diskriminerade för att man inte erkänner deras föräldrar som likvärdiga föräldrar eftersom samhällets syn är att detta inte är lika fint och bra för barnet. Men den forskning som finns när det till exempel gäller homosexuella familjer har visat att det inte finns någon skillnad.
Det är inte det som avgör om ett barn ska må bra, utan det är helt andra saker. Det handlar om personliga egenskaper, kärlek och ansvarstagande. De som till exempel adopterar eller inseminerar har verkligen fattat beslutet att de vill ha barn och vill ta hand om det, vilket är en mycket bra utgångspunkt.
Hillevi Larsson (S):
Jag vill börja med att säga att jag inte tycker att allt EU gör inom området migration och flyktingpolitik är dåligt. Jag tycker faktiskt att det finns möjligheter i det som görs. Till exempel har man antagit regler som gör att flyktingar i alla de länder som tar emot flyktingar har, innan de har fått asyl, rätt till boende, till grundläggande sjukvård, utbildning, sådana saker som tidigare inte reglerades.
Det tycker jag kan vara positivt, inte minst med tanke på de länder som inte lever upp till det. Men i det här fallet, inte Frontex som sådant utan den utformning och den inriktning det har fått, tycker jag att det går åt fel håll. Jag tycker att det är viktigt att vi i Sverige påpekar det, och det gäller oavsett om vi är med i de här operationerna själva eller inte.
I synnerhet tycker jag att vi inte ska vara med i de här gränsbevakningsstyrkorna så länge det är så här oklart vad de egentligen ska syssla med. Problemet är att det väldigt ofta uppstår konflikter. Till exempel uppstår ofta konflikten om man ska rädda liv eller bevaka gränsen. Här finns det inte klarlagt att det är att rädda liv som går först. Så länge detta inte är klart kan vi inte acceptera det.
I fallet med fiskarna som räddade båtflyktingar till livet gjorde de allt enligt sjörätten. Fiskarna räddade dem och återförde dem till den närmaste hamnen, vilket råkade vara en europeisk hamn. Då frågar man sig om Frontex roll inte är att följa sjörätten utan att skicka tillbaka flyktingar oavsett hur medtagna de är. Många drunknar, men det är också många som är näst intill döende när de väl kommer fram.
Det är en väldigt lång resa med många strapatser och risk för att de inte får tillräckligt med mat och vatten. Det kan vara kallt och stormigt. Det händer ju väldigt mycket på vägen. Jag hoppas att regeringen vågar ta upp de här frågorna.