Carl Bildt (M):
Låt mig omedelbart svara på den sista frågan. Om jag inte missminner mig var det så för något år sedan att det fanns anklagelser om att pengar - inte svenska pengar men pengar från Europeiska kommissionen - gick till den typen av skolböcker. Det skedde en granskning, och man fann att så icke var fallet. Men det var för några år sedan, och det var ett annat fall. Visst är det rimligt att vi ställer sådana krav för våra skattepengar. Det är en riktig beskrivning att man på bägge sidor ser detta som en religiös konflikt.
Jag har hört företrädare från både den palestinska och den israeliska sidan tala om detta som ett heligt land som aldrig kan uppges - landet mellan Medelhavet och Jordanfloden. Men man säger i alla fall att man måste acceptera en historisk kompromiss. Det må väl vara.
Må de bibehålla sina religiösa anspråk men politiskt för denna och kommande generationer acceptera att en kompromiss måste ske i ett land som flera religioner betraktar som heligt från sina olika utgångspunkter. Jag ska kort försöka svara på några frågor. Roland Bäckman nämnde den humanitära situationen. Det finns ett omfattande humanitärt stöd.
Då talar jag inte bara om det svenska stödets omfattning utan också om det stöd som ges via FN och Europeiska unionen. Det humanitära stödet inte minst till barnen är mycket omfattande. Det gäller inte minst för att de ska få en fungerande utbildning. Utbildningssystemet har sina betydande brister, men tack vare det internationella stödet får i alla fall barn i de palestinska områdena en bättre utbildning än de får i många andra delar av arabvärlden - av fel skäl, men nu råkar det vara så.
Tone Tingsgård undrar om den bild jag ger av förhandlingsläget är för optimistiskt. Ja, det är möjligt att det är så. Det kan vi inte veta. Men det finns ett skäl i sig att understryka att det finns ett antal punkter som ger anledning till en viss optimism. Vi ska inte heller underskatta svårigheten. Det är så lätt att säga att politik är att vilja. Finns det bara vilja går det att åstadkomma detta.
Nåja, fullt så enkelt är det inte när man ska sluta kompromisser. Det finns starkt delade meningar om vad som ska göras med Jerusalem. Flyktingfrågan är mycket komplicerad från alla tänkbara utgångspunkter. Säkerhetsfrågorna vad gäller framtida statsbildningar är icke lösta i en handvändning. Vattenfrågorna måste på ett eller annat sätt få sin lösning. Gränsfrågorna är kanske ett av - med undantag av Jerusalem - de minst besvärliga områdena. Där kommer självfallet bosättningspolitiken in.
Det här kommer att kräva plågsamma kompromisser, eftergifter, både på israelisk och på palestinsk sida. Vi ska inte underskatta de svårigheter som detta innebär, men vi ska försöka göra vad vi kan för att leda dem framåt och för att säga: Når ni fram till fredsavtal är det bara början på ett fredsbyggande. Det kommer att pågå under mycket lång tid, och där kommer vi, det internationella samfundet, att försöka hjälpa till. Kort om Hamasfrågan, som alltid är populär.
Låt mig börja med att ta bort en myt, och det är att vi skulle ha bojkottat samlingsregeringen. Icke så! Jag var själv med på två besök i Ramallah och träffade företrädare. Det var officiella stora möten, med presskonferens, dunder och brak, musik och allt sådant där, med företrädare för samlingsregeringen. Vi har fortsatt att ha kontakter med de olika palestinska regeringarna och kommer att fortsätta att ha det oavsett vilken sammansättning som dessa regeringar har.
Däremot tror jag inte att det där med att skicka en generalkonsul för att träffa någon Hamasledare skulle vara särskilt konstruktivt, i ett läge där Hamas själv vägrar att komma till försoningssamtalen i Kairo. Detta skulle just nu uppfattas som att man underminerade de ansträngningar som sker av president Abbas.