KBLab/rixvox huggingface dataset:
Börje Vestlund (S):
Nej, jag tänker inte be om ursäkt. Socialministern och jag har diskuterat detta förut, och då sade han detsamma som han sade i slutet av sitt anförande nu, nämligen att vi inte på politisk väg kan avgöra vilka riktlinjer vi ska ta fram. Det skulle jag delvis kunna instämma i. Samtidigt är det intressant att se på regleringsbrevet.
Där har regeringen sagt att det ska tas fram riktlinjer för två specifika diagnoser. Min fråga - den enda fråga jag kräver svar på - är: Hur kom man fram till att det var just parkinson och ms som det var viktigt att ta fram riktlinjer för? Det är den fråga som jag tycker är viktigast att få redovisad.
Jag kan ha mina konspiratoriska teorier, och jag hoppas att jag har fel, men de ligger väldigt nära till hands. Jag vet inte om jag har dåliga kunskaper om nationella riktlinjer.
Jag har jobbat med de här frågorna i ganska många år och arbetat länge med dem, varit på konferenser om dem och till och med deltagit i en utbildningsdag om nationella riktlinjer som HSO anordnade för ett antal år sedan eftersom det fanns lite olika uppfattningar i funktionsnedsättningsrörelsen när det gällde hur de skulle användas. Här fick man en allmän diskussion.
Men det kanske är så att jag inte har fattat något. Låt mig gå tillbaka till svaret. Jag kom ju inte så långt när det gällde detta med läkemedel. Man går ju igenom olika grupper av läkemedel, i det här fallet epilepsiläkemedel, och hur man använder dem. Detta ska man göra med jämna mellanrum. Jag skulle kunna fördjupa mig mycket i detta med läkemedel.
Nya läkemedel fungerar delvis men inte fullt ut, och därför måste man fortsätta med de gamla läkemedlen trots att de har en massa biverkningar och så vidare. Men det är inte riktigt detta som debatten handlar om. Jag håller med om att det är viktigt att gå igenom läkemedlen, och det är väldigt länge sedan man gjorde det med just epilepsiläkemedel.
Vi har fortfarande läkemedel som togs fram på 1950- och 1960-talen, och om statsrådet och jag bara tog en sådan tablett skulle vi sannolikt sova i ett och ett halvt dygn, för de har så mycket biverkningar. Det andra jag vill säga är man i svaret hänvisar till att detta på annat sätt finns framtaget. Så är det nog.
För sådana sjukdomar där det finns ett förbund eller en organisation för professionen brukar den organisationen ha en hemsida där man lägger upp material om hur man ska bedriva vården. I grunden handlar detta om att vi ska ha en jämlik vård i hela landet.
När det gäller epilepsi - och det är möjligt att det också gäller fler grupper inom neurologin - har vi definitivt inte någon jämlik vård över hela landet. Tvärtom brister den oerhört mycket.
Det stämmer naturligtvis att människor känner dålig delaktighet som kroniker, men det är det som kanske är det mest upprörande: att man väljer att inte ta den största gruppen inom neurologdiagnoserna och ta fram riktlinjer för den. Men jag kanske inte har förstått någonting, som sagt, och då är det väl bättre att statsrådet får förklara detta för mig.
Börje Vestlund (S):
Jag håller med om att vi inte ska votera om det här i riksdagen. Det vore förödande, för då skulle man få fram både det ena och det andra, misstänker jag. Kanske framför allt sjukdomar som är aktuella och som det har varit diskussioner om i den allmänna debatten skulle få nationella riktlinjer, och de som inte har varit det skulle inte få det. Det skulle vara förödande. I det avseendet håller jag alltså med ministern.
Med detta sagt är det ändå underligt att man i regleringsbrevet har uttryckt två specifika sjukdomar. Jag hade förstått om man hade sagt så här: Börja gärna med neurologområdet - börja med det här området med kroniska sjukdomar. Men nu väljer man att peka ut två diagnostyper i sitt regleringsbrev.
Det är för mig totalt obegripligt. Man kunde möjligen ha sagt: Titta kanske först på neurologiska sjukdomar och på de här sjukdomsgrupperna. Det skulle jag ha förstått.
Det andra jag skulle vilja säga är att fördelen om man har nationella riktlinjer i det intressepolitiska arbetet för den grupp som drabbas är att man åtminstone har ett dokument - någonting att peka på - när man går på det enskilda landstinget eller den enskilda regionen. Man kan säga: Det här överensstämmer inte med de nationella riktlinjerna, och ni bör titta på det.
Det blir en norm för vården på just det området, och det har man haft mycket glädje av runt om i landet. Det vet socialministern lika väl som jag. Vi kommer säkert att få återkomma i frågan, men jag är helt säker på att detta inte kan ses som något annat än ett stort slag i ansiktet - återigen - för oss som har epilepsi.
Börje Vestlund (S):
Jag tänker inte på vare sig Per Bolunds eller mina vägnar be om ursäkt för att vi uppehåller kammaren för att debattera och för att just använda interpellationsinstrumentet till det som det är till för, nämligen att granska regeringen. Det är ett av stegen. Det andra är naturligtvis konstitutionsutskottet. I något fall kan det även vara domstol, dock mera sällan.
Vad är det för kvalificerat struntprat, på ren svenska, att man kommer hit och läxar upp enskilda ledamöter för att de stackars ministrarna måste komma hit till kammaren och försvara sin politik eller vad de har gjort i sin tjänsteutövning? Jag tänker inte be om ursäkt vare sig för Per Bolunds eller för mitt vidkommande. Det är ett fullt naturligt sätt.
Vi som har suttit här längre, under flera regeringar, vet att det är precis så här det går till och att det är precis så här det ska gå till. Det är precis detta instrument som man har i opposition, eller för all del i majoritet även om det används mer sällan där. Detta är en fullt normal process. Detta är vår rättighet som valda representanter för det svenska folket.
Jag tycker att man skulle be om ursäkt från det andra hållet när man går upp och angriper oss på detta sätt. Ha gärna argument i sak, men ta inte upp den här formfrågan!
Börje Vestlund (S):
Till skillnad från Ismail Kamil har jag för avsikt att ta upp de frågor som interpellationen handlar om, inte allt annat. Jag vill göra detta ur ett näringspolitiskt perspektiv. Regelförenkling i företagen är något vi har arbetat med länge i Sverige. Man har lyckats olika bra inom olika sektorer.
Det finns de som har kommit över de 25 procenten för länge sedan, det finns de som knappt har gjort någonting och det finns de som har gått bakåt. Detta är viktigt och en väsentlig del av den svenska näringspolitiken. Stoiberrapporten vände upp och ned på många begrepp.
I Sverige har vi försökt hitta breda lösningar där vi tar bort onödigt regelkrångel, framför allt administration. Man började försöka förenkla skattesystemet ganska tidigt. Det var en stor förändring som vi socialdemokrater kan slå oss för bröstet för.
Regeringen kan slå sig för bröstet på till exempel livsmedelsområdet, där den har gjort stora insatser. Det som aldrig ens har föresvävat någon, i varje fall inte en socialdemokratisk regering, är att man skulle skilja ut företagen. Ur ett arbetsmarknadsperspektiv handlar detta om att ha respekt för den svenska modellen.
Ur ett företagar- och näringslivsperspektiv vill vi inte ha trösklar. Tänk så förskräckligt om en företagare säger: Nej, jag vill inte anställa en person till, för då omfattas jag av ett helt annat regelverk. Detta hindrar tillväxt i företagen och minskar dessutom antalet anställda.
Det är bra att man tittar över den regelbörda som utgår från EU. Varje undersökning man gör på detta område visar att det finns tre områden som är störst: det finansrättsliga, det associationsrättsliga och det skatterättsliga området.
Det skatterättsliga området kan vi lämna därhän, för det är en nationell fråga som vi har att hantera själva, men på EU-nivå har det lagts fram väldigt få förslag på den associationsrättsliga sidan. På det finansrättsliga området har man däremot ökat regelbördan för företagen. De har aldrig haft så stor regelbörda. Detta har regeringen varit med om och tyckt har varit bra.
Ibland har även vi socialdemokrater tyckt att det har varit bra av olika skäl. Det som är klart är att man säger att man välkomnar Refit-utredningen och Stoiberförslagen. Det är lite magstarkt. Det finns en del saker i dem som är bra, men det finns också väldigt många som vi ska lämna därhän.
Arbetsmiljön är en del, men det finns också miljöregler där man vill skilja ut småföretag och stora företag. Detta är ingenting vi ska ha i Sverige. Vi ska ha samma regler för alla företag.
Jag tycker att regeringens syn här är väldigt tråkig. I EU-nämnden har vi total enighet om att vi inte ska ha olika typer av regler, och därför har man sagt nej till alla sådana förändringsförslag.
Börje Vestlund (S):
I mitt sista inlägg skulle jag vilja fundera lite grann över hur regeringen har hanterat detta. Vi har en gemensam uppfattning med regeringen att vi inte ska ha olika regler för vissa företag jämfört andra företag. Men nu kommer man till den intressanta delen av förhandlingarna. EU-parlamentet har tagit ställning.
Vi har förlorat där, och den konservativa gruppen ETP har vunnit med fem röster. Vad är det som kommer att hända när man går vidare i förhandlingarna? Har man några likeminded-grupper, andra länder, som man diskuterar med för att nå regeringens ståndpunkt?
På vilket sätt kommer man att se till att i varje fall få en blockerande minoritet? Jag kan mycket väl föreställa mig länder som väldigt gärna vill ha den här typen av regler, men jag kan också se ett antal länder som kanske inte är så intresserade av detta, där man i princip diskriminerar de stora företagen.
Jag är intresserad av hur regeringen kommer att arbeta för att man inte ska göra skillnad på företag och företag i ett rättsligt system. Det skulle jag vilja veta genom mitt sista inlägg.
Börje Vestlund (S):
Det är bra att man ändrar sig i regeringen, tycker jag. Så här har tongångarna inte gått någon annan gång när vi har diskuterat dessa frågor, utan då har man lyft fram tjänstesektorn som någonting som kommer att växa mycket på bekostnad av industrin, eller tvärtom att om man låter industrin växa sker det på bekostnad av tjänstesektorn. Jag tror inte på ett sådant resonemang, och det är med den utgångspunkten som jag har ställt den här interpellationen.
Nu säger regeringen att man inte heller har den uppfattningen, så på den punkten är vi överens. När det gäller det kvantitativa målet däremot är det så att för att vi ska kunna utveckla och stärka tillväxten i Europa och i EU har vi konstaterat att industriprodukter i dag har ett högre tjänsteinnehåll än vad de hade tidigare.
Det tror jag att alla som har någonting med industri att göra är överens om. Då ter det sig ännu mer obegripligt att regeringen inte kan stödja det här kvantitativa målet om att industrins betydelse får växa, för det stärker samtidigt tjänstesektorn.
Vi pratade inte bara om tillverkningsindustrin, utan det här handlade om att industrisektorn skulle växa. Det var inte att varuproduktionen skulle växa, utan det stod att industrin skulle växa, och det var det som var poängen i hela det meddelandet. Jag kan inte se att det går att läsa på annat sätt än att det var just industrins betydelse som skulle öka.
En återindustrialisering vill jag minnas att det stod om i meddelandet. Jag tycker fortfarande att regeringen säger: Nej, vi tycker inte att industrin ska växa, utan det ska vara andra sektorer som växer. Det är fortfarande det resonemanget som präglar statsrådets resonemang kring de här frågorna.
Det andra som jag skulle vilja ta upp i det här sammanhanget är vilken syn regeringen har på industrins roll i framtiden när det gäller tillväxten i Sverige. Kommer den att växa eller minska i betydelse?
Regeringen har trots allt uttalat, framför allt statsministern, att industrins betydelse i svensk ekonomi kommer att minska. Är det någonting som statsrådet tror på, eller har hon uppfattningen att industrin kommer att vara en viktig del av den svenska tillväxten och ekonomin även i framtiden?
Börje Vestlund (S):
Jag tänker inte ge mig in i den debatten, men vi kan väl konstatera att när det gäller synen på EU:s inre marknad och synen på frihandel finns det ganska liknande uppfattningar. Eftersom jag i huvudsak ansvarar för handelspolitiken i min partigrupp kan jag säga att jag understundom kan tycka att den typen av diskussioner blir ganska tråkiga här i kammaren.
Man vet vilken typ av debatt som pågår där ute, utanför kammaren, men här inne kan den bli ganska tråkig, för här dunkar vi bara varandra i ryggen och tycker att alla ska ha samma uppfattning. Det kan bli lite tråkigt. Just den delen är jag alltså inte ett dugg orolig för. Det kommer att finnas många andra problem som kommer att växa för alliansregeringen, om den mot förmodan skulle få vara kvar. Det får vi väl se efter valet.
Jag tror inte heller att man genom något slags planekonomi kan få fram fler eller färre jobb, men det kan man få genom att driva en gynnande politik, till exempel genom att ge förutsättningar för att ha en bra industriverksamhet.
Då är jag inte säker på att det alltid handlar om vilken typ av skattesystem det finns eller vilken typ av villkor som råder i övrigt, utan det kanske kan handla om andra saker, till exempel om det är möjligt att etablera sig på ett visst ställe där industrin vill finnas.
En annan sak som jag vill säga, och som vi väl kan glädja oss åt i största allmänhet, är att det faktiskt finns företag som flyttar från till exempel Sydostasien tillbaka till Europa. Man kan se det ur två perspektiv.
Prisnivåerna börjar komma i kapp de prisnivåer som råder i Europa, och det är en utveckling som är bra för Asien, men det är också bra för Europa, för då får vi tillbaka fler arbeten.
Börje Vestlund (S):
Jag ber inledningsvis att få tacka för svaret. Jag tycker att det är viktigt att vi diskuterar klimat- och energipolitiken inom EU. Tyvärr finns det en tendens när vi svenskar diskuterar klimat- och energipolitiken att det slutar med ett oändligt skrytande om hur duktiga vi är och hur långt vi har kommit.
Det är naturligtvis till viss del sant, men vi har samtidigt problem med ett bostadsbestånd som läcker energi, en transportflotta som det tar lång tid att ställa om och dessutom det stora beståndet av olika lokaler som används av företag, organisationer med flera, vilka sällan har ett klimatfokus för sina lokaler.
Inte minst gäller det gamla fastigheter, till exempel dem som vi just nu sitter i. Dess bättre har vi en nästan helt och hållet koldioxidfri elproduktion, vilket är mycket positivt, och därför har vi en privilegierad ställning i EU. Herr talman! Nu handlar denna interpellation dock inte om det.
Vi kan säkert vid något annat tillfälle träffas och bryta argumenten när det gäller den svenska energipolitiken. Den här interpellationen handlar om hela EU, inte om svensk energipolitik.
Jag har skrivit interpellationen just för att diskutera hur vi ska lösa klimat- och energifrågorna i hela EU. Vi socialdemokrater föreslår i korthet följande.
Vi vill ha 50 procents utsläppsminskning och 40 procent utbyggd förnybar energi fram till 2030 med utgångspunkt i 1990 års värden. Bindande mål om energieffektivisering ska sättas, och regeringen ska ge kommissionen i uppdrag att återkomma om detta. Vi anser vidare att målet om minskade utsläpp ska bäras av EU och bördefördelas på ett kostnadseffektivt sätt.
Flexibla mekanismer kan inte räknas in. Herr talman! En stor skillnad mellan regeringen och oss socialdemokrater är att vi har högre ambitioner än regeringen vad gäller det förnybara. Vi menar att det förnybara är helt nödvändigt för att EU ska kunna ställa om sin energiproduktion på ett rimligt sätt.
Vi vet att många länder är totalt beroende av kol eller naturgas för sin energiförsörjning. För dessa länder kommer kommissionens förslag om att minska utsläppen med 40 procent att vara nära nog ouppnåeligt om de inte ställer om sin energiproduktion.
Alternativet skulle vara kärnkraft, som dock tar lång tid att bygga. Processtiderna är långa och det behövs många tillstånd. Dessutom är risken stor att det ökar priserna högst avsevärt vad gäller framför allt energin.
Jag vill därför fråga statsrådet vad hon ser för alternativ för den stora andelen länder i EU som bara har kol och gas i sin energimix. Den andra frågan jag har gäller det som statsministern sade om svensk kärnkraft.
När statsministern var i kammaren och återrapporterade från toppmötet med stats- och regeringscheferna påstod han att det förnybara hotade svensk kärnkraft. Delar statsrådet den oron, alltså att svensk kärnkraft skulle vara hotad om man ökade det förnybara?
Börje Vestlund (S):
Jag hoppas att talmannen noterar att nästan hela anförandet handlade om klimatutsläppen. Men min fråga gäller inte klimatutsläppen. I så fall hade jag ställt den till miljöministern. Frågan handlar om den förnybara energin, inte om klimatutsläppen. Det är mer komplext än så. Jag delar uppfattningen att klimatutsläppen är en väldigt stor och viktig fråga.
Men för att klimatutsläppen ska minska måste man också ställa om energisystemen. Visst har vi gått före. Det har vi gjort under ett antal år, ganska många år för övrigt. Sedan har det ibland varit nedåt och ibland uppåt i den diskussionen, men vi har gjort det. Men jag vill återkomma till frågan: På vilket sätt ska man ställa om ifall man inte har förnybart ute i Europa, och varför ska man då inte öka?
Jag måste också återkomma till min fråga om kärnkraften. Statsministern sade: "När man sätter målen så högt som Socialdemokraterna vill blir det i realiteten ett sätt att bakvägen avveckla kärnkraften."
Står statsministern - förlåt, det kanske blir så i framtiden, men jag menar naturligtvis statsrådet - bakom den uppfattningen? Vi socialdemokrater har sagt tydligt och klart i tiotals år att vi vill avveckla kärnkraften i den takt vi kan få fram förnybart under förutsättning att det inte hotar tillväxt och arbetstillfällen i Sverige. Statsrådet kanske har en annan uppfattning.
Men jag ser detta som ett inspel i den svenska energipolitiken. Om vi nu ska nå målen i Färdplan 2050 fram till år 2050 ser jag inget annat än att man på 20 år måste kunna minska utsläppen med 20 procent.
Är det realistiskt med det mål man sätter upp? Den ökade ambitionsnivå som statsrådet ger uttryck för handlar om att man ska köpa internationella krediter, och det kan vara sympatiskt. Men på vilket sätt minskar det utsläppen i EU?
Färdplan 2050, herr talman, handlar om att man ska minska utsläppen i EU till 90 procent av 1990 års värden. Statsrådet säger också att klimatmålet står över det förnybara. Det kan vara en logisk uppfattning, men ändå får jag inte ihop det här.
Hur ska hela EU kunna ställa om ifall inte det förnybara är det viktigaste? Sedan finns det olika vägar att gå. Det finns dyra vägar och mindre dyra vägar. Man kan göra detta på många olika sätt.
Men om man inte ställer om över huvud taget, om man inte har de positiva effekterna, om man inte får in det här med gröna jobb och att det verkligen kan vara någonting som ökar tillväxten och är positivt för samhället, vad kommer då att hända för alla de länder som finns? Trots allt är Polen kanske det sämsta exemplet, för de vill egentligen inte göra någonting i detta sammanhang.
Det är ingen tvekan om att man har mist ambition, och jag tycker att det är tråkigt. Ett tecken på det är att Sverige inte hörde till dem som spelade in till kommissionen att man ville ha höga ambitioner, vilket en rad andra länder gjorde, bland annat Nederländerna, Storbritannien med flera.
Börje Vestlund (S):
Jag är mycket angelägen om att vi ska kunna välja vår egen energimix. Men nu var det inte riktigt det förhandlingen handlade om. Den här förhandlingen handlade om att man av rent nationalistiska skäl och för att skydda sin egen kärnkraft sade: Nej, inte mer förnybart. Jag tror inte att statsrådet står för det.
Men i varje fall har statsministern uttryckt det så; det skulle påverka den svenska kärnkraften. Det tycker jag är lite anmärkningsvärt efter den överenskommelse man ingått i Alliansen. Jag tycker också att elpriserna är viktiga och att vi kan gå före. Vi kan bjuda in delegationer från de här länderna för att visa hur vi har lyckats.
Jag förväntar mig inget annat av slutanförandet än att få höra hur dåliga Socialdemokraterna är. Det brukar vara så i sådana här debatter. Statsrådet kan ladda redan nu! Men det är inte det som jag tycker är det viktiga i detta sammanhang. Det viktigaste är att vi, precis som statsrådet säger, måste visa Europa på vilket sätt vi kan ställa om. Det är jättebra.
Men då kan vi inte säga att vi ska öka det förnybara med 6 procent fram till 2030. Vi behöver ha en högre ambition för att man ska kunna ställa om framför allt i Öst- och Centraleuropa, men även andra länder kan behöva en input.
Tyskland kommer att ha stora problem med sin energimix. Där kan vi visa hur man kan hantera det. Jag är helt övertygad, herr talman, om att det här kan lyckas. Man behöver inte lägga sig på en låg nivå i förhandlingarna i EU.
Börje Vestlund (S):
Jag ställde den här interpellationen eftersom det här är en fråga som jag möter lite av och till runt om i vårt land. Jag har till och med mött den här i Stockholms län som inte borde ha de här problemen. Men det finns ett problem som människor undrar över, och då tycker jag att vi ska ta upp det. Sedan vill jag säga att jag inte har några problem med att Finn Bengtsson eller någon annan deltar i den här debatten. Men ifrågasätt inte varför man ställer en interpellation eller inte! Det tycker jag inte är den ton som vi ska ha oss ledamöter emellan.
Jag håller med om mycket när det gäller avigsidorna med kontanthanteringen. Jag tror att alla som har utsatts för ett rån vet vilka dessa är, men jag vet också att det kostar väldigt mycket att hantera kontanter. Detta kan också fler vittna om.
Nu har man gått från ett statligt monopol, som denna hantering handlade om förut i mångt och mycket, till att överlåta kontanthanteringen till privata företag. Problemet är att man gjort det utan att reglera det. Nu är man dess bättre på väg att försöka hitta ett system för att kunna reglera detta. Då kan det uppstå en brist.
På många håll i vårt land finns det inte en taxi att få tag i. På andra håll kan du få tag i en när som helst under dygnet och säkert flera samtidigt. Detta är ett faktum efter avregleringen. Avreglering kan vara positivt men kan också medföra avigsidor.
Men om man tror att man skulle finna den värsta formen av statssocialism om staten skulle vara ansvarig för kontanthanteringen i ett land tror jag att man skulle få leta länge. I drömlandet USA, till exempel, är det National Bank som är ansvarig för kontanthanteringen.
Det är bra att vi får tillfälle att diskutera dessa frågor. Det är frågor som berör många människor och framför allt många småföretagare. Det är vettigt att man ska betala rimliga priser för betaltjänster.
Jag kan dock sätta frågetecken vid att marknaden ska tillhandahålla detta. Ja, så länge marknaden fungerar går det bra. Men när den inte fungerar, vem ska då ta ansvar? Det kanske man kommer fram till i en framtida utredning.
Vi vet att det kom omfattande kritik från Svensk Handel efter Panaxiakonkursen. Den har man tagit till sig. Vi talar inte om bekymren för Astas lilla garnaffär, utan vi talar om stora butiker som hanterar hundratusentals kronor i kontanter varje dag.
Vi måste anpassa systemet till den enskilda pensionären som av olika skäl inte vill ha betalkort, Astas lilla garnaffär och den stora livsmedelsbutiken med kanske flera hundra tusen i kontanter varje dag.
Jag delar uppfattningen och är övertygad om att kontanthanteringen kommer att finnas kvar under överskådlig tid. Det är bra att vi handlar så mycket på olika kort så att vi får ned kontanthanteringen i samhället. Det innebär dock ett ökat ansvar för oss med samhällsansvar.