KBLab/rixvox huggingface dataset:
Martina Johansson (C):
Att företag får stöd i de kristider vi befinner oss i just nu är otroligt viktigt för att Sverige ska kunna gå starkt ur pandemin. Under det senaste tiden har vi i Centerpartiet tillsammans med andra beslutat om många olika stöd till företag för att de ska kunna överleva denna kris.
Vi ska dock ha respekt för att detta är en unik situation i världen och för att vi inte vet exakt vilka beslut som är de bästa, utan vi utgår från den kunskap vi har i dag. Kunskapen ökar för varje dag som går. Stödet till företagen har som syfte att företagen ska få möjlighet att överleva krisen - inte att ta bort alla svårigheter.
Om inte företagen finns när pandemin är över kommer det att ta otroligt lång tid att återstarta Sverige, och många fler människor kommer att riskera att bli arbetslösa. Det är ju inte för att vi vill som vi har infört alla de restriktioner som finns och som försvårar för företagen, utan det är för att det fortfarande finns en väldigt stor smittspridning.
Det bästa stödet till företagen i Sverige och i världen är att vi alla tar vårt ansvar och ser till att minska smittspridningen och att vaccinera oss när vi får möjlighet. Den viktigaste hjälpen till företagen är att de kan återgå till en verksamhet som är hållbar för dem. Fru talman! Att staten ska stödja företagen under krisen är självklart. När regeringen har fattat beslut om restriktioner för verksamheten är det viktigt att det även finns ett ekonomiskt stöd till densamma.
Detta är viktigt för oss i Centerpartiet i våra förhandlingar. Vi är även måna om att stöden betalas ut så snabbt som möjligt, men det måste gå till de företag som har rätt till stödet. De flesta företag i Sverige söker stöden på rätt grunder, men det finns även företag som inte har helt rent mjöl i påsen utan ser sin chans att få ut skattemedel till sin verksamhet även om de inte har rätt till dem.
Av det skälet behöver regeringen se över bidragsbrottslagen så att den täcker in fler tillfällen då företagare kan bli anmälda för brott när de söker bidrag och får dem utbetalda men uppenbarligen inte ska ha dem. Det är viktigt för trovärdigheten i systemet att detta går till rätt företag och att vi skyddar våra skattemedel. Fru talman!
Även om det under året har tillförts ökade medel till olika myndigheter för att motverka fusk behöver lagen som sagt skärpas. Vi ser att en förändring av bidragsbrottslagen är en snabb väg framåt för att komma åt dem som medvetet fuskar, men jag tycker att det är otroligt viktigt att betona att det är en minoritet av företagen som fuskar.
De allra flesta företag i Sverige kämpar och sliter för att bedriva en smittsäker verksamhet för att överleva pandemin och komma ut på andra sidan med ett företag som kan utvecklas i det nya normala. Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet.
Martina Johansson (C):
Jag tackar för frågan. Hur vi bygger upp registret är något som vi skulle kunna fortsätta att diskutera. Det som är viktigt är att visa vilken typ av familj det är och vilken typ av barn eller ung person som familjen ser att de skulle kunna stötta. Den kommun som utreder måste självklart kvalitetsgodkänna familjen i grund och botten.
Men också en familj som har varit direkt olämplig ska finnas kvar i registret så att man inte kan söka som familjehem en gång till. Det är det som är det viktiga med ett register: att också få med dem som är direkt olämpliga.
Martina Johansson (C):
Då uppmanar jag regeringen att ta tag i det tillkännagivande som kommer i dag och att faktiskt göra denna utredning, så att vi säkerställer att det är lagligt att ha ett sådant register och hur dessa markeringar ska göras. När någon är direkt olämplig handlar det inte om en felaktig matchning mellan ett barn och en familj och att det av det skälet inte fungerar. Det handlar om direkt olämpliga vuxna, som själva har problem. Det finns exempel på familjehem där de har drogproblem, till exempel.
De ska absolut inte kunna få ta hand om fler barn.
Martina Johansson (C):
Jag tackar ministern för svaret. Ministerns svar är att regeringen just nu analyserar det material som man har fått av Trafikverket i uppdraget att analysera beredskapsflygplatsernas effektivitet, funktionalitet och ändamålsenlighet. Min fråga handlade om hur regeringen arbetar för att säkerställa att det finns beredskap i hela landet och att det finns en ekonomisk ersättning som fungerar även vid extraordinära händelser.
Jag tog min utgångspunkt i Stockholm Skavsta, som i dag har avtal med brandflyg och kustbevakning. Flygplatsen får en mindre ersättning för detta, och de har kunnat göra ett bra jobb tack vare intäkter från den reguljära flygtrafiken. Den trafiken har till stor del finansierats av intäkter från privata flygbiljetter.
Det är vad som krävs för att vara flygplats, till exempel i form av lokalvård, snöröjning och flygledning. Nu när i princip all trafik har legat nere sedan ett år tillbaka har intäkterna från resor mer eller mindre försvunnit, precis som för alla andra flygplatser i landet - oavsett vem som äger flygplatsen.
Den ersättning staten i dag erbjuder flygplatser för att vara beredskapsflygplatser täcker en liten del av kostnaden och ersätter inte den kostnad som krävs för till exempel halkbekämpning. Den reguljära trafiken står för den största delen av kostnaderna under vanliga tider när vi reser och flyger inom landet och mellan länder.
Eftersom biljettintäkterna står för kostnaderna har i princip grunden för att hålla igång flygplatsen försvunnit. Andra länder har valt att ersätta flygplatser på ett annat sätt än vad vi har gjort i Sverige när det gäller beredskap. Där har man valt att stå för en mycket större del av kostnaden. Har regeringen funderat över om det finns något annat sätt?
Har regeringen funderat och kommit fram till några förslag för att det ska gå att bedriva beredskapsflygplatser i Sverige, även om det inte finns intäkter från den reguljära trafiken? Min ursprungsfråga ser jag fortfarande som obesvarad. Hur ser ministern på att ersättningen som i dag ges till flygplatser för att bedriva beredskap inte säkerställer att det finns beredskap även när det sker extraordinära händelser, till exempel en pandemi?
Martina Johansson (C):
Tack, Tomas Eneroth, för svaret! Jag ber om ursäkt om jag inte hade alla fakta. Men då får jag säga att det är väldigt bra att det pågår ett arbete. Jag förväntar mig att det arbetet kommer ut med ett resultat, där vi också säkerställer ekonomin för de flygplatserna framöver - oavsett ägarform.
Om det är ett statligt ansvar att se till att vi har beredskapsflygplatser måste staten också ta ansvar för de kostnader som uppstår, oavsett om det är för kommuner och regioner eller en privat ägare. Därför tycker jag att det fortfarande är viktigt att se över det, och jag tycker att det är självklart att vi alla ska ta ansvar.
Men frågan är varifrån de pengarna kommer om kommuner och regioner också ska skjuta till medel för att vi ska ha beredskap på alla flygplatser. Det har tillförts medel till flygplatserna, absolut, och jag vet att mina kollegor har varit starkt drivande i budgetförhandlingarna för att se till att det blir verklighet. Världen utvecklas. Det var ingen som visste för ett antal år sedan att vi skulle stå inför en pandemi.
Vi visste inte hur Sverige skulle se ut i dag när vi satt i tidigare regeringar. I dag är vi överens om att vi behöver ha fler beredskapsflygplatser än vi hade i det läget, och jag tycker att det är positivt att vi hela tiden kan utveckla politiken och landa i nya slutsatser när världen ser annorlunda ut. Just därför är det frågan om vilket grundläggande ansvar staten har som vi behöver ett svar på.
Hur ska det se ut framöver så att vi kan ha bra beredskapsflyg i hela landet, oavsett ägarform när det gäller flygplatserna, och känna trygghet när vi hamnar i nya situationer som inte tillhör det vanliga livet utan på något sätt är extraordinära insatser eller tillfällen?
Martina Johansson (C):
Sverige har en generös föräldraförsäkring för att ett barn ska ha rätt och tillgång till båda sina föräldrar när det är litet. Det är fler kvinnor som tar ut föräldradagar under barnets första levnadsår, och det är viktigt att dessa beslut fattas vid köksbordet. Men det är också viktigt att de fattas med barnets bästa för ögonen, det vill säga att barnet har rätt till båda sina föräldrar.
Det finns både kvinnor och män som ifrågasätts när de vill fördela ledigheten mer jämställt, och det finns också kvinnor som motarbetar sina barns pappor när de vill ta ut ledighet. För att snabba på förändringen behöver vi förändra både normer och de regler som finns. År 2017 fick regeringen en utredning med ett antal förslag för att få ett mer jämställt uttag av föräldraförsäkringen.
Några av förslagen rör när i tid man kan ta ut olika dagar, att ta bort den så kallade snabbhetspremien samt att reservera även garantidagar per förälder. Min fråga går till Ardalan Shekarabi. Jag undrar när ministern avser att lägga fram en proposition baserad på förslagen i utredningen från 2017.
Martina Johansson (C):
Varje dag drabbas barn av onödiga vårdnadstvister. Det är tvister som hade kunnat undvikas om det funnits mer kunskap om hur man samtalar med barn, om de hade haft möjlighet att göra det utan vårdnadshavares närvaro och om man haft fokus på samarbete i stället för oförmåga till samarbete. År 2017 kom utredningen Se barnet! som ministern har utlovat en proposition om till hösten 2020. Den har inte kommit, utan man hänvisar nu till våren 2021. Utredningen har en del bra förslag även om jag ser behov av fler steg.
Barn drabbas vidare av att inte ha två föräldrar och vårdnadshavare vid födseln på grund av omoderna regler i Sverige. Även när det gäller föräldraskapspresumtion fanns en proposition som utlovats till hösten, men den är uppskjuten till våren. Min fråga till minister Morgan Johansson är: När ska regeringen ta barns rättigheter på allvar genom att sätta dem först i rummet, agera för att minska vårdnadstvisterna och se till att det blir enklare att få två vårdnadshavare?
Martina Johansson (C):
Jag tackar ministern för svaret. Jag hoppas verkligen att de här propositionerna kommer till våren, eftersom de blivit skjutna på framtiden flera gånger. I fredags kom dessutom en utredning som visade vad som behöver ändras i svensk lag för att barnkonventionen ska fungera i svensk lagstiftning. Min följdfråga är, utifrån den utredningen: Ska barn behöva vänta i många år på att få åtnjuta sina rättigheter att komma till tals, bland annat vad gäller vårdnad, boende och umgänge?
Martina Johansson (C):
Jag har tidigare i denna kammare diskuterat med Morgan Johansson om att se över bodelningsprocesserna. Hans svar var att det inte behövs. Jag har också frågat ministern om regeringen kommer att sätta barnen i främsta rummet i frågor om bland annat vårdnadstvister. Där var svaret ja. Så nu undrar jag: Hur är det möjligt att bodelningsprocesser tillåts pågå i flera år och att vi har en lagstiftning och praxis som tillåter parter att förhala genom att bland annat inte lämna in efterfrågade uppgifter och svara på frågor om tillgångar och skulder?
Detta är oacceptabelt. Det må så vara att det är två vuxna som tvistar, men en regering som sätter barnet i främsta rummet borde inte tillåta det. Det finns barn inblandade i dessa långa processer, och de far dubbelt illa och får inte den trygghet de har rätt till. Min fråga till minister Morgan Johansson är: Kommer regeringen, för barnens skull, att tillsätta en utredning för att se till att bodelningsprocesser inte tillåts dra ut på tiden i flera år?
Martina Johansson (C):
Min fråga går till Anders Ygeman. År 2025 ska Sverige ha tillgång till snabbt bredband. Enligt PTS har i dag drygt 66 procent av Sörmlands hushåll utanför tätort och småort tillgång till minst 1 gigabit. I Gnesta kommun är det knappt 45 procent. Just nu riskerar dessutom Gnesta att inte kunna få tillgång till de statliga bredbandspengarna för utbyggnad av snabbt bredband, eftersom det byggs mobila lösningar.
De mobila lösningarna når inte målet när det gäller hastighet och erbjuder inte alla invånare tillgång, men det finns en risk att det ändå tolkas som att det finns bredband i området och att bredbandspengar därför inte kommer att beviljas. Min fråga är: Hur ser ministern på situationen att invånarna i Gnesta kommun riskerar att inte få tillgång till ett snabbt bredband i hela kommunen på grund av att de mobila lösningarna kan stänga möjligheten till grävd fiber?
Martina Johansson (C):
Tack, ministern, för svaret! Den rädsla som finns ute i bland annat sörmländska kommuner och bland bredbandskoordinatorer i landet är att tolkningen kommer att bli ett bekymmer när det handlar om tillgången, och då pratar vi också om närheten att kunna ansluta. Om det som ministern säger stämmer ska jag känna mig lugn.
Jag är nog inte helt lugn i alla fall, men jag hoppas att det är så det kommer att vara så att alla får tillgång till det snabba bredbandet.
Martina Johansson (C):
När personer med funktionsnedsättning eller med andra svårigheter behöver hjälp för att komma ut på arbetsmarknaden ska de känna att de har ett jobb att gå till. De ska få möjlighet att få en anställning på egna villkor. De ska känna att de har ett eget värde som människor.
Att då enbart utgå från att det ska finnas ett bidrag för att anställa personen betyder för mig att den personen inte skulle klara arbetet själv. Jag anser att det behövs ett stöd. Jag kan behöva hjälp med utbildning eller handledning. Men personen måste tro att denne kan få en egen anställning med egen lön, som delvis kan subventioneras.
Men det ska inte vara utgångspunkten att det ska vara en på heltid subventionerad anställning. Alla människor ska ha en möjlighet om de får rätt stöd. Detta svarar lite på frågan om bidragspolitik, nämligen att vi inte förväntar oss att människor har möjligheter.
Jag är fullt medveten om att det finns personer som inte kommer att klara sig på arbetsmarknaden själv, men det gäller inte majoriteten av de personer som i dag behöver hjälp. Många skulle klara sig själva.
Vad gäller subventionering av stora företag och hur vi ska se på de bitarna handlar det för mig inte om att det är stora företag som utnyttjar system, utan för mig handlar det om att ge människor chansen att få sin första anställning så att de kan få känna sitt egenvärde, tjäna sina pengar och i förlängningen få en bra pension.
Martina Johansson (C):
Att subventioner eller skattesänkningar som riktar sig till olika grupper inte ger ett enda nytt jobb kan man se ur olika perspektiv. För mig handlar det också om att människor får ett jobb. Det ger skatteintäkter som också genererar intäkter till vår gemensamma välfärd. Jag kanske var otydlig. Jag menar inte att det är fel att det används så att man kan få ett lönebidragsstöd.
Poängen för mig är att det inte är det som ska vara huvudinriktningen. För mig ska huvudinriktningen vara att alla människor kan, vilket jag tror. När man inte kan ska man få stöd. När det gäller utförsäkringar handlade det jag sa i mitt anförande om att vi måste börja arbeta med människor i tid så att de får hjälp att kunna komma tillbaka till arbete. Det är det viktigaste. Vi behöver tydliga hållhakar som gör att vi säkerställer att det inte blir så att människor inte får stödet.
Det är det det handlar om för mig, och det finns redan i dag möjlighet att göra individuella bedömningar.
Martina Johansson (C):
Den var en tanke som väcktes hos mig under Ida Gabrielssons anförande. I mitt anförande presenterade jag ett antal rapporter som visar på att vi har ett grundläggande pensionssystem som levererar till de allra flesta. Jag förnekar inte att det finns de som har en väldigt låg pension.
Men det finns rapporter som visar på att vi har högre pensioner nu än vad vi hade på 90-talet. Är de inte sanna? En annan fråga som är väldigt väsentlig för mig gäller de framtida generationernas pensionärer.
Om vi slår undan benen för ett hållbart, finansierat pensionssystem där varje generation sparar till sin egen pension och tar bort det, hur ska framtidens pensionärer då få någon pension?
Eller ska vi i framtiden ha samma diskussion om hur mycket vi ska stoppa in från statsbudgeten som vi sedan kan dra tillbaka om statens finanser blir mycket sämre? Det är mina frågor. Ljuger rapporterna? Hur ska framtidens pensionärer kunna ha en pension?
Martina Johansson (C):
Tack för svaret! Visst är tjänstepensionen ovanpå den allmänna pensionen. Men som jag nämnde förut: Om man tittar på framtidens pensioner är inte tjänstepensionen inräknad, och man närmar sig ändå 67 procent i kompensationsgrad. Jag har inte förnekat att den grupp som ledamoten själv tar upp, äldre äldre, har en väldigt låg pensionsnivå.
Jag sa det i mitt anförande; de allra äldsta kvinnorna är de som har den låga pensionsnivån. Om man ser till höjda inbetalningar har vi i dag samtidigt en buffert som når över 100 miljarder som vi kan använda. Det är ett sätt att kunna använda detta för att höja inkomstpensionen.
Att man har en del av sin pension via garantipensionen är inte samma sak som att man tillhör den allra fattigaste gruppen, för man har ju också inkomstpension ovanpå den. Om vi pratar om de 700 000 pensionärer som ledamoten nämner är det 300 000 som ligger under 60 procent av medianinkomsten och räknas till relativ fattigdom. Det är satt i förhållande till den inkomst som vi i yrkesför befolkning har.
Sett till den materiella fattigdomen har Sverige det minsta antalet pensionärer i den gruppen i Europa. Det beror på att vi har höga löner. Det är det som gör att det ser ut som det gör. Man kan vända och vrida på det här, som ledamoten sa till mig redan i höstas. Jag vill ändå påstå att vi har ett system som fungerar i grund och botten. Jag vill höja pensionen för de grupper som har allra lägst pension, men jag tror inte att det är rätt väg att göra det vid sidan om.
Gör det ihop, i en helhet, så att även framtida generationer kan känna att de har en pension och inte behöver vara rädda för att inte kunna leva när man går i pension!
Martina Johansson (C):
Jag reagerade på Ida Gabrielssons anförande. Det är faktiskt inte sant att vi i Sverige har sämst pensioner och sämst grundtrygghet. Man kan titta på hur det ser ut med den disponibla inkomsten och om pensionärerna har råd med de grundläggande sakerna. Om du inte har råd med tre av nio av de mest grundläggande sakerna räknas du som fattig.
Tittar vi på de siffrorna ser vi att Sverige ligger bäst till i Europa. Vi har minst antal pensionärer som är riktigt fattiga. Det är alltså inte sant att vi i Sverige har det sämst. Som jag sa i mitt anförande finns det pensionärer som har låg disponibel inkomst. Men vi är inte sämst i Europa; det vill jag ha sagt. Och vi har färre fattiga pensionärer i Sverige i dag än 1990.
Min fråga gäller hur Vänsterpartiet vill finansiera detta och hur man vill se till att vi fortfarande har ett tryggt pensionssystem för framtiden. Det finns många pensionärer i Europa som har drabbats av att man har höjt pensionerna i en överbudspolitik och att man sedan, när statens ekonomi inte längre tillåter detta, drar ned pensionerna.
Det finurliga med vårt system är att det ligger vid sidan av och att det inte går att rycka i pensionssystemet när statskassan går sämre. En annan sak som jag tycker är bra är kompensationsgraden, som jag var inne på i mitt anförande. Vi kompenserar faktiskt dem med låga inkomster mer än dem med höga inkomster. Det brukar ju Vänsterpartiet gilla. Jag frågar som sagt hur man finansierar detta och hur man säkerställer ett tryggt system för framtiden.
Martina Johansson (C):
Det finns alltid olika statistik och olika mått som vi kan använda oss av. Vi kan titta på den relativa fattigdomen, som är jämförd med den inkomst som finns i Sverige. Antalet pensionärer som ligger under gränsen har minskat från 1,1 miljoner till ungefär 300 000 från 1990 till 2017 eller 2019 - det är många siffror åt alla håll. Men poängen är att det har minskat. Det är alltså inte sant att vi har det sämst i Sverige. Men det finns de som har det dåligt.
Sedan gäller det hur vi ska se på skattebidrag och vad vi ska prioritera i budgeten. Ungdomar som får ett arbete kan börja arbeta tidigare, vilket genererar en högre pension för dem den dag de går i pension. Men ledamoten har inte svarat på min fråga om hur vi ska hantera tryggheten i ett pensionssystem. Det finns risker med en överbudsdebatt inför valet i fråga om hur mycket vi ska höja pensionen i statskassan.
Det kan ju sedan dras tillbaka om skattepengarna minskar.
Martina Johansson (C):
Sjukförsäkringen är en omställningsförsäkring som visar på att alla människor behövs på arbetsmarknaden. Sjukförsäkringen är också till för att skydda den som behöver stöd på kort eller lång sikt under en sjukskrivning.
Den syftar till att du ska kunna få en tidig rehabilitering och en tidig avstämning, och det ska vara tydligt vem som är ansvarig för att hjälpa dig tillbaka till arbete. Det är det som är tanken. Här tycker jag att det finns vissa brister. Av det skälet har vi i vår budget avsatt pengar för att tydliggöra de bitar som gäller tidig rehabilitering och tidig avstämning.
Jag tycker att rehabiliteringskedjan är bra. Den är bra därför att det finns tydliga avstämningspunkter där man ser över vem som gör vad för att hjälpa en person att komma tillbaka till arbetet, vad som förväntas hända och om rehabiliteringen ska fortsätta, om den ska ta en ny väg eller om det börjar bli dags att fundera över om personen behöver omskola sig för ett annat arbete.
Då krävs självklart att det finns en bra samverkan med Arbetsförmedlingen för att det ska fungera på ett bra sätt. Det är bra att det också finns ett uppdrag att jobba med de här delarna nu. Försäkringskassan har ju fått mycket kritik för att vara otydlig i bedömningar. Då är angivet arbete ett förslag för att råda bot på en otydlighet.
Vi tycker att det är bra, och min företrädare drev också detta redan för ett år sedan. Det gäller som sagt att det funkar bra mellan Arbetsförmedlingen och Försäkringskassan, att de hittar gemensamma koder och gör samma bedömning av vilket stöd en person behöver för att faktiskt kunna återgå till arbete. Herr talman! Jag vill återgå till hur viktigt det är med rehabilitering tillbaka till arbete.
Men det är också viktigt att sjukförsäkringen skyddar den person som behöver skydd på kort eller lång sikt och att man får hjälp till en omställning om det behövs. Det som jag vill rikta fokus på framöver är att det måste vara tidiga avstämningar och tidiga rehabiliteringar, för om det inte är där arbetet börjar kommer det att vara alldeles för många människor som är sjukskrivna alldeles för länge, oavsett vilka tidsgränser vi sätter i olika regelsystem.
Med detta vill jag yrka bifall till utskottets förslag i dagens betänkande.