Lars Ohly (V):
Jag tycker att utrikesministern är tydlig med inriktningen och i kritiken av de folkrättsbrott som Israel begår. Samtidigt måste vi vara överens om att det inte är två jämbördiga parter. Det är en ockupationsmakt och en splittrad, pressad och till marken slagen palestinsk nation eller palestinsk myndighet.
Vi träffade vid vårt besök även chefsförhandlaren Saeb Erekat som gav oss en timma av sin tid och som bland annat sade: Mitt främsta mål just nu är att förhindra min son från att bli självmordsbombare. De som är så slagna att allt hopp är ute har heller ingenting att förlora. Därför är det i det här läget inte fråga om, tycker jag, att i första hand sätta press på båda parter.
Självklart ska vi ställa krav på att all terror mot civilbefolkningen upphör, naturligtvis även från den palestinska sidan. Jag tänker på avskjutandet av Qassamraketer från Gaza in på israeliskt territorium. Självklart ska vi ställa krav på att även motståndet mot ockupationen bedrivs på folkrättslig grund. Men det är en part som i dag ockuperar ett annat lands territorium.
Det är inte mot Palestina som kraven på ett slut på ockupationen och apartheidpolitiken ska ställas. Men små steg framåt är också steg framåt. Därför är det viktigt att se att samtidigt som vi kan ha en viss förhoppning om att vi faktiskt kan nå framsteg i fredsprocessen - jag delar utrikesministerns försiktiga optimism - tas det i vardagen steg bakåt varje dag. Den israeliska ockupationen utsträcks varje dag. Bosättningarna ökar varje dag.
Fler israeliska bosättare på palestinskt territorium tillkommer varje dag. Vägbyggen fortsätter och fortskrider varje dag. Man tar alltså land efter land efter land med de små stegens tyranni. Detta leder till att jag ändå tycker att det är viktigt att vi ställer kraven tydligt på ockupationsmakten i framför allt tre avseenden. För det första - och det vill jag gärna att utrikesministern kommenterar - gäller det EU:s handelsavtal med Israel.
Det är ett avtal som liksom alla EU:s avtal är skrivet med en portalparagraf, under förutsättning att de mänskliga rättigheterna respekteras. Jag tror och uppfattar att vi är överens om att så inte är fallet. Israel respekterar inte de mänskliga rättigheterna på ockuperat palestinskt territorium. Det borde föranleda EU och Sverige, som EU-medlemsstat, att ifrågasätta detta avtal.
För det andra handlar det om apartheid. I den israeliska staten har man dessutom regler som vi skulle finna oerhört märkliga, till exempel att judar inte får gifta sig med icke-judar. Jag tror att vi skulle tycka att vilket land som helst som hade en liknande regel skulle vara värt att fördöma. Dessutom förnedras palestinier på sitt eget territorium.
De förhindras att använda vissa vägar, att röra sig fritt. Människor har dött på grund av utebliven sjukhusvård på grund av att de inte har kommit igenom vägspärrar. När vi var i Palestina var det ett sådant exempel på en cancersjuk man som förvägrades möjligheten att få sjukhusvård, och vi har sett exempel på att barn föds i vägspärrar därför att människor inte hinner fram till sjukhus i tid för att de inte har tillstånd. Det här är apartheid, och det måste sägas. För det tredje har vi ett ansvar inte bara för att själva inte begå folkrättsbrott.
Vi har också enligt Genèvekonventionen ett ansvar för att påtala folkrättsbrott när de begås och att förhindra andra stater från att begå sådana. Därför måste vi göra allt för att stoppa bosättningarna, förhindra murbygget och förmå Israel att upphöra med kollektiva bestraffningar.