Peter Hultqvist (S):
I finansplanen räknar man med 5,8 % öppen arbetslöshet nästa år. I vår alternativbudget räknar vi med 4,5 %. Finansplanen räknar med en ökning av den öppna arbetslösheten. Det är ett faktum som inte går att komma ifrån. Låt mig ge några ekonomiska fakta om det som har varit.
Sedan 1994 har det skapats 290 000 jobb. Företagskonkurserna har halverats på tio år. År 2005 startades 41 608 nya företag. Det var 5 000 fler än 2004. Bnp-tillväxten i vårt land har under de senaste tio åren varit högre än EU- och OECD-genomsnittet.
Produktiviteten i industrin har ökat med 7 % per år de senaste tio åren. Det är fakta man inte ska prata bort. Det är grunden för ekonomisk utveckling, för skapandet av nya jobb och en företagsamhet som fungerar. Jag tycker att man ska värdera det innan man tar för stora ord i sin mun om att det är någon sorts arbetslinje som övergivits. I verkligheten räknar ni själva i era egna prognoser med en ökad öppen arbetslöshet.
Det som du, Sven Otto Littorin, refererar till i OECD-rapporten gäller ett så kallat genomsnittsland. Sverige är i det här sammanhanget inget genomsnittsland. Vi tillhör, precis som man skriver i OECD-rapporten, en grupp nordiska länder med en egen arbetsmarknadsmodell som bygger på en generös arbetsmarknadslagstiftning och på att vi har en stabilitet på arbetsmarknaden med starka fackföreningar. Det är kärnan i det som vi kallar den svenska modellen.
Det är det man utgår från när man bedömer vårt land, och det är ur detta man också kommer fram till att det med en sådan modell är möjligt att skapa flera arbetstillfällen, vilket också har bevisats gång på gång genom historien. Det grepp som ni nu tar är ett frånträde från den linjen. Ni går in på något annat.
Regeringens egen expertmyndighet i sammanhanget, IFAU, skriver i remissyttrandet över förslaget till den försämrade a-kasseersättningen att forskningen inte säger något om vilken nivå ersättningen i genomsnitt ska ligga på.
Jag har försökt läsa ut från Calmfors artikel, och från den ena efter den andra, men det finns ingen som kan föreslå vad som är den optimala rimliga nivån i detta, utan det hänger naturligtvis ihop med hur helheten i samhället ser ut. Därför kan man inte heller bryta ut den här frågan ur sitt sammanhang. När man pressar ned a-kassenivån pressar man också ned lönerna. Hamiltons anförande var intressant.
Han konstaterar att det kan leda till något lägre löner och till att även kollektivavtalsnivån påverkas. Mycket intressant! Det visar vad det egentligen handlar om, nämligen en ny typ av fördelning av löneutrymmet. När man pressar ned lönerna för de arbetslösa tvingas de ta jobb till lägre lön än tidigare, och dessutom rejält lägre. Lönegapet i landet ökar.
Skillnaderna blir större. Det är väl det som är kärnan i det ni nu håller på med, alltså att öka skillnaderna mellan olika grupper. Varför inte erkänna att det är det som är kärnan, att det är det som ligger bakom alltsammans? Så över till en annan fråga: Drabbas ni aldrig av tvivel när ni ser motståndet, eller är det här den enda vägen, som Bildt en gång sade? Är det här frälsningsläran som löser problemet?
Skulle det inte vara rimligt, precis som Patrik var inne på, att tänka efter lite grann, dra tillbaka förslaget och se om det går att göra något bättre som så att säga blir mer socialt acceptabelt och gör att man, i stället för att skapa konfrontation, jobbar ihop i det här landet?