KBLab/rixvox huggingface dataset:
Fredrik Schulte (M):
Det blir lite löjligt, Peter Hultqvist, när du står här i talarstolen och argumenterar som om det är du som har försökt och försökt att få Moderaterna att inse det hot som finns i Putin. Du själv har varit försvarspolitisk talesperson för Socialdemokraterna under ett antal år och lagt fram budgetar där ni de facto föreslår besparingar på försvaret. Retoriken går inte ihop.
I sådana fall borde vi ha fått se Socialdemokraterna lägga fram massiva satsningar på försvaret när ni satt i opposition, Peter Hultqvist, men det gjorde ni inte. Jag tycker att vore klädsamt om vi kunde hålla de värsta slagen under bältet borta från debatten. Vi var överens om att satsa 4 miljarder på försvaret.
Regeringen lägger fram ett förslag om att satsa 4 miljarder på försvaret men tar sedan tillbaka 300 miljoner bakvägen genom att dubbla skatten på att anställa ungdomar. Försvarsministern kan inte svara. Han vägrar att ge svar på hur det kommer sig att man inte kompenserar försvaret för detta och varför man har valt att frångå överenskommelsen i Försvarsberedningen.
Försvarsministern pratade om att man var tvungen att täppa igen luckor från att Schweiz inte köpte JAS-plan. Gör du så, Peter Hultqvist? Säljer du fällen innan björnen är fälld? Jag tror inte att det var någon här inne som seriöst hade intecknat de pengarna. Det är upp till Schweiz att avgöra om de vill köpa våra JAS-plan. Om de inte gör det måste vi planera efter de förutsättningarna.
Vi kan trygga Sveriges säkerhet genom att gå med i Nato. Men det är inte ens det som vi står här i kammaren och argumenterar för, utan vi argumenterar här för att utreda vilka konsekvenser det skulle få. Socialdemokraterna har inte gett svar på vad som är så hemskt med Nato. Vi vet varför Sverigedemokraterna inte gillar Nato och inte vill trygga Sveriges säkerhet. Det är därför att de inte gillar samarbete med andra länder. Men jag tycker att det är beklagligt att Socialdemokraterna inte kan ge ett rakt svar.
Fredrik Schulte (M):
Finansministern har vid ett par tillfällen här i kammaren hävdat att man lägger fram den stramaste budgeten sedan 90-talet. Jag undrar vilken planet finansministern lever på. Ni ökar utgifterna med 120 miljarder. Ni sätter sprätt på 120 miljarder av skattebetalarnas pengar, och Magdalena Andersson kallar det en stram budget. Det här är ju den största spenderarbudgeten sedan 80-talet.
Aldrig tidigare sedan 80-talet har man medvetet planerat att öka utgifterna så mycket som ni gör nu. Och ni skickar notan till den unga generationen genom att öka statsskulden med netto 40 miljarder under den här mandatperioden. Det har varit ganska lite diskussion om det som den här interpellationen egentligen handlar om, det vill säga välfärdens långsiktiga finansiering.
Jag tror att man måste inse att den offentliga sektorn och den privata sektorn behövs båda två och fyller olika funktioner. Den privata sektorn finns till för att bygga välståndet. Det är tack vare en väl fungerande privat sektor, ett fungerande näringsliv och att vi har människor som jobbar i alla möjliga olika typer av branscher som vi får resurser till att satsa på välfärden.
Fattiga länder har ingen välfärd eftersom de inte har en tillräckligt stark privat sektor. Magdalena Andersson och Socialdemokraterna har nu idén att man bara ska tära på den privata sektorn. Finansministern talade för någon vecka sedan till och med om att "mjölka" den privata sektorn på pengar för att göra satsningar. Det funkar inte. Det är 1980-talstänk. Det är lite som den gamla sagan om hönan som värpte guldägg.
Till slut blev den som ägde hönan så girig att han sprättade upp hönan för att hitta mer guld. Det slutade ju bara med att han dödade hönan, och det blev inga mer pengar. Lite så funkar det, Magdalena Andersson. Du håller på att döda hönan. Du håller på att döda den privata sektorn, och det kommer att kosta välfärden i framtiden.
Fredrik Schulte (M):
Om man tittar tillbaka lite historiskt skulle man kunna säga att Sverige på 80-talet var Europas Grekland. Vi hade en enorm offentlig sektor med låg produktivitet, som var väldigt ineffektiv och som vi långvarigt inte kunde finansiera. Vi levde över våra tillgångar.
Vi hade en ständigt ökande statsskuld. Detta gjorde att vi fick en kris på 1990-talet - en kris som Socialdemokraterna gärna vill skylla på Moderaterna. Sedan har Socialdemokraterna efter det byggt väldigt mycket av sin identitet på att man sanerade statsfinanserna.
Detta kom lite på skam när vi fick en alliansregering 2006, med Anders Borg i spetsen för Finansdepartementet, som vägledde Sverige genom den värsta globala, internationella krisen sedan 1930-talet genom att minska statsskuldens andel av bnp och genom att ha Europas starkaste offentliga finanser.
Anders Borg blev själv utnämnd till världens bästa finansminister av New York Times. Samtidigt som detta hände hade vi en opposition - Mona Sahlin, Thomas Östros och Pär Nuder ett tag, sedan Håkan Juholt - vars ständiga budskap var: För lite och för sent! Mona Sahlin ville också komma till Saabs räddning och köpa upp det som ett statligt bolag.
Detta gjorde att den socialdemokratiska trovärdigheten i fråga om att ta hand om de offentliga finanserna har naggats rätt rejält i kanten. Det var väldigt tydligt att Alliansen under den här tiden tog ansvar och såg till att ha budgeten i balans och skapa de stabilaste statsfinanserna i hela Europa, och Socialdemokraterna krävde hela tiden att få spendera mer.
Detta gör att Magdalena Andersson nu har försökt återta lite av trovärdigheten i den här debatten. Hon försöker vid varje tillfälle hon kan låta påskina att alliansregeringen inte har skött sig. Vi har under hösten haft en debatt som har handlat om att Magdalena Andersson har sagt att ladorna skulle vara tomma.
Hon tar varje tillfälle hon kan att understryka det. Det var en massiv debatt där hon blev väldigt kritiserad av i princip varje oberoende aktör, som påpekade just det jag nu har sagt, nämligen att Sverige har Europas starkaste offentliga finanser.
Två veckor efter att regeringen kom med sin prognos kom EU-kommissionen med en prognos där det ser lite värre ut för Sverige - skillnaden är 0,1 procentenheter eller något sådant.
Den poäng jag vill göra är att Magdalena Andersson tar varje prognos som talar till hennes fördel till intäkt för att göra en poäng som är falsk, nämligen att Sveriges offentliga finanser skulle vara i dåligt skick. Svaret på den här interpellationen understryker just det. Regeringen gör en prognos i statsbudgeten.
Två veckor senare kommer EU-kommissionen och lägger fram en prognos som är lite sämre. Genast är Magdalena Andersson på bollen för att framhålla att vi skulle ha misskött de offentliga finanserna när det egentligen är precis tvärtom. Jag undrar om jag måste ställa en specifik fråga till Magdalena Andersson - en specifik interpellation - på detta tema. Håller du med om att Sverige faktiskt har Europas starkaste offentliga finanser?
Fredrik Schulte (M):
Det saknas 175 miljarder, säger Magdalena Andersson. Svara då, Magdalena Andersson, på varför du ska sätta sprätt på 120 miljarder! Det är den största planerade utgiftsökningen sedan 80-talet. Magdalena Andersson föreslår 120 miljarder över en mandatperiod. Det går inte ihop.
Man kan inte både säga att man tar ansvar för de offentliga finanserna och sedan sätta sprätt på historiskt stora belopp för att finansiera det som i mångt och mycket är en utbyggnad av bidragssystemen.
Magdalena Andersson försöker på något sätt antyda att Moderaterna skulle vilja minska den offentliga sektorn så mycket vi bara kan. Men under de åtta åren som vi styrde ökade vi omfattningen på välfärdens kärna. Vi ökade resursanslagen till vård, skola och omsorg.
Vi lägger nu fram en budget där vi höjer skatterna, vilket ska sägas, och där vi använder dessa skattehöjningar för att finansiera välfärdssatsningar, precis som ni också gör. Ni höjer dock skatterna väsentligt mer för att sedan också massivt kunna bygga ut bidragssystemen genom att höja a-kassan och göra det mindre lönsamt att arbeta.
Den som har relativt god inkomst och blir arbetslös får 5 000 kronor mer i månaden. Det kommer att innebära att den som jobbar till exempel som servitris kommer att få mindre pengar efter att skatten är betald och lönen insatt på bankkontot än vad advokaten som har blivit arbetslös får i bidrag för att inte arbeta.
Detta är de satsningar som Magdalena Andersson menar är "effektiva" för att stärka Sveriges ekonomi. Magdalena Andersson anser att den borgerliga regeringen sänkte skatten för lånade pengar, men i opposition föreslog faktiskt Magdalena Andersson bidragshöjningar för lånade pengar.
Det intressanta är att alliansregeringen och den socialdemokratiska oppositionen var helt överens om reformutrymmets omfattning, det vill säga hur mycket pengar som kunde spenderas. Det diffade lite; jag tror att ni föreslog 8 miljarder mindre under de tre sista åren av den förra mandatperioden, men det är i sammanhanget snudd på en droppe i oceanen.
Sammantaget var vi överens om att Sverige skulle ha det budgetsaldo som vi nu har. Att Magdalena Andersson försöker påskina något annat är bara retorik, och jag tycker att det framkommer väldigt tydligt i hur Magdalena Andersson resonerar. Hon säger att ladorna är tomma, och EU-kommissionen understryker det.
Sedan vet vi alla att EU-kommissionen framhåller Sverige som det goda exemplet i Europa med EU:s starkaste offentliga finanser. Jag var inne på detta tidigare i mitt anförande: Ska det krävas en interpellation med en direkt fråga för att Magdalena Andersson ska svara på vilket land hon anser har skött sina offentliga finanser bättre än Sverige i EU? Finns det något land som enligt hennes mening har gjort det?
EU-kommissionen är överens med oss i Alliansen om att vi har Europas starkaste offentliga finanser, medan Magdalena Andersson tar deras prognos till intäkt för att försöka påskina att Alliansen skulle ha misskött sig. Kan det inte vara klädsamt att erkänna att vi har Europas starkaste offentliga finanser?
Fredrik Schulte (M):
Jag skulle vilja börja med att säga att jag tycker att det är under all kritik att finansministern inte närvarar i den här interpellationsdebatten som har till syfte att vara riksdagens verktyg i att granska regeringen. Det är alldeles uppenbart att det är på grund av den förestående så kallade regeringskrisen och att Magdalena Andersson antagligen vill slippa svara på frågor.
Men det är fortfarande under all kritik att hon inte avslutar åtminstone den här debatten. Vi har ju också den biträdande finansministern, som hade kunnat svara på frågorna. Det som föranledde mig att skriva den här interpellationen var att EU-kommissionen kommer ut med en rapport som säger att Sverige har Europas starkaste offentliga finanser. Det får Magdalena Andersson till att Sveriges offentliga finanser är sämre än hon trodde att de var och att vi är i ett allvarligt läge.
Det är inte seriöst. Det är inte heller seriöst att påstå att Sveriges offentliga finanser skulle vara i ett sådant utsatt läge som det beskrivs från regeringen när man samtidigt ökar utgifterna med 120 miljarder under de kommande fyra åren. 120 miljarder ytterligare spenderar man av skattebetalarnas pengar.
Det är utgifter som resulterar i att statsskulden kommer att öka med 40 miljarder, nominellt sett, under mandatperioden. Man inför i dag utgifter som man skickar på nota till kommande generationer genom att öka statsskulden.
Framför allt är det inte ansvarsfullt att använda merparten av resurserna till att bygga ut bidragssystemen, så att det lönar sig mindre att arbeta, och till att på olika sätt öppna upp dämningarna i sjukförsäkringen så att fler människor kommer att slussas ut i utanförskap. Avslutningsvis skulle jag vilja säga någonting om det så kallade kyrksilvret. En av de största försäljningarna av statliga bolag som den förra regeringen gjorde var försäljningen av Nordea.
Om den svenska staten hade haft ett större ägarskap i banker under finanskrisen skulle kyrksilvret inte ha varit något silver. Det hade snarare varit ett rävgift. Jag tror därför att man ska ta det med en nypa salt.
Fredrik Schulte (M):
Frågan om att ha stabila statsfinanser är kanske inte en särskilt spännande fråga i politiken. Det kan låta väldigt kameralt och långt ifrån de vardagliga samhällsproblem som människor står inför.
Men faktum är att det är en central fråga därför att vi kan se att de länder som inte hade stabila statsfinanser när krisen kom i Europa och i världsekonomin också var de som drabbades värst.
När krisen kommer måste det finnas utrymme att stimulera ekonomin för att kunna upprätthålla efterfrågan och för att kunna slippa göra massiva nedskärningar i välfärden. Under åtminstone de gångna sex åren är Sverige det land som har stimulerat sin ekonomi allra mest till följd av krisen. Detta var någonting som vi var helt överens om.
Mellan 2007 och 2014 var den dåvarande alliansregeringen helt överens med Socialdemokraterna om nivån på stimulanserna. Det skilde några få procent. Men i grunden var man överens om i vilken utsträckning som ekonomin så att säga var tvungen att ta hjälp av staten för att vi skulle klara oss igenom krisen.
Just påståendet från Magdalena Andersson om att Sverige skulle befinna sig i ett allvarligt läge blir ännu mer märkligt när hon själv sedan lägger fram en budget som innehåller utgiftsökningar på 120 miljarder över fyra års tid. Logiken som på något sätt vägleder Magdalena Andersson är: Nu saknas det pengar, så vi spenderar mer pengar. Detta går inte ihop.
Det är därför som jag skrev den här interpellationen, där jag försökte få Magdalena Andersson att bli lite mer tydlig i fråga om hur mycket pengar det är som verkligen saknas för att vi ska nå en budget i balans. Då kan man faktiskt börja diskutera lite mer konkret vilken typ av prioriteringar som borde göras.
I Socialdemokraternas budget föreslås till exempel utökade utgifter på kultur med 250 miljoner. Det är väl ingen som ifrågasätter det goda syftet i det? Alla vill väl förstärka satsningarna på kulturen?
Men man måste göra prioriteringar, och det är uppenbart att Magdalena Andersson och Socialdemokraterna tycker att detta är viktigare än att säkerställa att vi återför de offentliga finanserna i balans. Det som faktiskt är den största utgiftsposten i Socialdemokraternas budget är något som de kallar beräkningstekniska överföringar till hushållen och som rör sig om 30 miljarder och som de inte ens berättar vad det är.
Det kommer vi att debattera lite senare. Logiken går inte riktigt ihop. Det går inte att säga att Sverige skulle ha ett väldigt utsatt läge vad gäller våra statsfinanser när man själv har varit med och beslutat om stimulansnivåerna.
Fredrik Schulte (M):
Ja, vi har lite olika profil på de satsningar som vi föreslår. Att Socialdemokraterna skulle satsa mer på utbildning är dock inte en korrekt beskrivning.
Mycket riktigt gjordes det olika prioriteringar i den budget som Alliansen lade fram i höstas och i den budget som Magdalena Andersson lade fram, men Alliansen gjorde mer prioriteringar på just utbildning. Den stora skillnaden i politiken handlar om att Magdalena Andersson och Socialdemokraterna vill prioritera utbyggda bidragssystem.
Det är därför som Socialdemokraterna föreslår massiva skattehöjningar och massiva utgiftsökningar över fyra år på 120 miljarder kronor för att kunna finansiera bidragsutbyggnaden.
Som vi också kommer att diskutera lite mer senare vill man inte vara tydlig med att det är just detta man föreslår, utan man sätter en stor del av sina utgiftsökningar som en ospecificerad post som man kallar beräkningstekniska överföringar till hushållen.
Man berättar inte vad det är, annat än att det är pengar som ska användas till att bekosta deras föreslagna förändringar av sjukförsäkringsreglerna, vilket kommer att innebära mer kostnader för samhället. Argumentationen går inte ihop, Magdalena Andersson.
Jag tycker att det är ohederligt när finansministern står här och säger att den borgerliga regeringen under sin tid vid makten genomförde ofinansierade skattesänkningar. I era budgetar samma år föreslog ni ofinansierade bidragshöjningar. Vi var ju överens om stimulansnivån.
Vi var helt överens om att Sverige stod inför tuffa ekonomiska tider med ett utsatt läge i den globala ekonomin och att vi därför var tvungna att upprätthålla efterfrågan i den svenska ekonomin. Det skilde någon miljard hit och någon miljard dit, men i det stora hela var vi helt överens.
Den ni anklagar oss för att ha gjort i form av ofinansierade skattesänkningar har ni själva föreslagit i form av ofinansierade bidragshöjningar. Situationen hade inte sett annorlunda ut i dag ifall vi hade antagit Socialdemokraternas budgetar de senaste sex åren.
Det blir ännu mer märkligt när Alliansens budget, som riksdagen valde att anta, föreslår en snabbare nedtrappning av underskotten för att vi därmed snabbare ska nå överskottsmålen och sedan, som jag var inne på tidigare, föreslår Magdalena Andersson massiva utgiftsökningar på 120 miljarder.
Logiken går inte ihop. Det går inte att säga att pengarna är slut, så vi spenderar mer pengar.
Det som jag tror behövs är en tydlig inriktning med fokus på att få fler människor i arbete, öka sysselsättningsgraden i samhället, i stället för att på nytt öppna bidragskranarna och öka utgifterna för att försörja människor på annat sätt än genom arbete. Det är här skon klämmer. Det är detta som är den stora utmaningen och den stora skillnaden i svensk politik.
Det hade varit bra om Magdalena Andersson kunde vara tydlig med att det är på det sättet.
Fredrik Schulte (M):
Det var välkommet att vi fick en diskussion om hur läget hade sett ut om Socialdemokraternas budgetar hade gått igenom under de senaste åren. Det Magdalena Andersson försökte säga var att de föreslog tillfälliga satsningar som inte hade kostat lika mycket som våra så kallade skattesänkningar gjort.
Det är intressant för Magdalena Andersson har i flera tidigare debatter hävdat att det är just de två tre senaste åren med allianspolitik som har försatt de offentliga finanserna i en dålig situation.
Jag kommer att hålla det uttalandet emot dig, Magdalena Andersson, och återkomma i en interpellation där du ska få redovisa vad det är för typ av tillfälliga åtgärder i era budgetar de två senaste åren som inte hade inneburit att underskotten hade sett lika höga ut i dag. Magdalena Andersson för fram logiken att det är slut på pengar och att vi därför ska spendera mer pengar.
Socialdemokraterna föreslog i sin budget 120 miljarder i ökade utgifter under de kommande fyra åren. Vi har nu en alliansbudget som vann riksdagens stöd för 2015 och som innebär att vi går snabbare mot en budget i balans. Det försöker Magdalena Andersson undvika att kommentera och förhålla sig till.
Bilden att det är Magdalena Andersson som tar ansvar för de offentliga finanserna står mycket långt ifrån verkligheten. När det gäller bidragskranarna är den stora satsningen i Socialdemokraternas budget att höja taket i a-kassan, vilket gör att många vanliga människor kommer att få mindre pengar i lön än vad de får i bidrag.
Fredrik Schulte (M):
Anledningen till att jag skrev interpellationen är att vi när vi öppnade regeringens budget i höstas möttes av ett begrepp som mig veterligen aldrig tidigare har förekommit i svensk politisk debatt, nämligen just beräkningsteknisk överföring till hushållen.
Som vi har varit inne på tidigare i dag lade Magdalena Andersson och Socialdemokraterna fram en budget som höjde statens utgifter med 120 miljarder kronor under de kommande fyra åren.
Av dessa 120 miljarder kronor är det nästan en fjärdedel - nästan 30 miljarder kronor - som man inte har redovisat vad de handlar om.
Om vi bläddrar igenom statsbudgeten, som är nästan lika tjock som Bibeln, ser vi att de beräkningstekniska överföringarna bara är nämnda lite kort i några få meningar. Vad regeringen gör är alltså att man höjer skatten med 120 miljarder, och sedan berättar man inte vad man ska använda 30 miljarder till.
Det som är ännu märkligare är att även om det inte har nämnts i budgeten har det inte heller nämnts i den allmänpolitiska debatten. Vi vet inte, och vi har aldrig fått veta, vad det är för typ av prioriteringar som regeringen tänker göra med detta.
Det är problematiskt utifrån många perspektiv, inte minst ett demokratiskt perspektiv, att väljarna inte har fått en tydlig chans att ta ställning till vad det här faktiskt handlar om.
Jag är orolig för att pengarna ska användas som en buffert för att hantera ett ökat utanförskap till följd av regeringens föreslagna politik som går ut på att bygga ut bidragssystemen.
Hela den politiska debatten under de senaste 10 eller kanske till och med 15 åren har handlat om hur den tidigare socialdemokratiska regeringen under Göran Persson, som Magdalena Andersson var en del av som statssekreterare, systematiskt försökte slussa ut människor från arbetsmarknaden in i förtidspension och sjukskrivning.
Alliansregeringen jobbade idogt med att få tillbaka de människorna till arbetsmarknaden så att de kunde få en ny chans. Nu har den socialdemokratiskt ledda regeringen lagt fram ett antal förslag som med stor sannolikhet kommer att bidra till ökat utanförskap.
Det handlar om höjd a-kassa, som innebär att det för många inkomstgrupper inte lönar sig att arbeta, och inte minst om att den bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen tas bort. I budgeten står det att det kommer att kosta hundra miljoner det första året.
Men eftersom det nämns som den enda förklaringen till de beräkningstekniska överföringarna är det tydligt att finansministern ser framför sig att fler och fler kommer att hamna i långtidssjukskrivning och passera den bortre gränsen. Då är vi alltså tillbaka på ruta ett. Det är en medveten politisk inriktning att slussa ut människor från arbetsmarknaden in i sjukskrivningen. Det är det man tar höjd för.