KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Det var ett glädjande besked. Då får vi hoppas att förordningen kommer så snabbt som möjligt. Det är ju just nu som utbildningsanordnarna håller på med sin planering för eleverna. Jag ska ta upp en annan fråga, som jag glömde ta upp tidigare men som är viktig.
Det har tidigare funnits populära kombinationer, där man har kunnat bli musiklärare på grundskolenivå och samtidigt kombinera det med att vara lärare i idrott och hälsa och även i bild. Det har varit populära kombinationer. Många av dem som har velat bli musiklärare har även kunnat tänka sig att bli idrottslärare eller bildlärare. Frågan är då: Kommer denna möjlighet att återinföras? Möjligheten har ju funnits tidigare.
Är det något som man har funderat på? Om så är fallet tror jag att det också skulle kunna öka söktrycket. Jan Björklund tar upp att det kan behövas lärare i flera olika ämnen på en skola. Så är det ju. Då skulle man kunna göra det attraktivt för eleverna på lärarutbildningarna att ha två ämnen om de mer fritt får välja vilket det andra ämnet ska vara.
Om det är ämnen som eleverna uppfattar som näraliggande eller har intresse för kan man på det sättet öka söktrycket. Vi kan inte enbart utgå från de behov som man upplever ute på skolorna, utan vi måste också utgå från de behov som studenterna på lärarhögskolorna har. Annars kommer de inte att söka dessa utbildningar, och då får vi en djup och allvarlig kris.
Jag är ändå glad över att regeringen tar tag i de här frågorna, men jag hoppas att man går vidare och på ytterligare sätt försöker tillmötesgå de önskemål som finns och därmed se till att fler läser till musiklärare med inriktning mot grundskolenivå, för det är avgörande för hela musiklivet och för grundskoleelevernas musikutbildning.
Hillevi Larsson (S):
Jag tror att vi är överens om att sjukvården i första hand är en landstingsfråga. Men det finns en punkt då det även blir en riksfråga. Göran Hägglund är ju faktiskt sjukvårdsminister, och det visar att det måste finnas någon form av statligt ansvar - annars kan vi avskaffa titeln sjukvårdsminister. Jag tycker alltså att det finns en koppling.
Som jag tog upp tidigare gäller det inte minst när det handlar om riksuppdrag där sjukhus får uppdrag från hela landet. I Skåne sker detta i Lund, bland annat när det gäller hjärtkirurgi på barn.
Något som är intressant när det gäller det här uppdraget är att vi även har Island som upptagningsområde, för de har inte kapacitet där att utföra komplicerade hjärtoperationer. Det här innebär att det inte bara är en riksfråga om detta inte fungerar, utan det blir även en internationell fråga. Jag tycker att det är pinsamt om vi inte längre kan hjälpa våra isländska grannar med det här uppdraget när vi tidigare har kunnat göra det.
Det blir en kris även för Island om vi inte får det här att fungera. Jag tycker att det är möjligt för sjukvårdsministern att ingripa utan att det blir ministerstyre då det handlar om ett nationellt och dessutom ett internationellt uppdrag. Jag tycker också att det är hemskt när huvuddelen av personalen tvingas säga upp sig för att det ska hända någonting.
Demonstrationerna som personalen har varit med i hur länge som helst har inte fått effekt. Man ska inte behöva säga upp sig och därför få enorm uppmärksamhet i medierna för att någonting ska hända. Därför tycker jag att sjukvårdsministern kan agera.
Hillevi Larsson (S):
Jag tror att det är viktigt att vi tittar på den forskning som ändå finns. Det finns en del grejer vi inte kan göra något åt, men låt oss inrikta oss på det som vi ändå kan göra något åt. En intressant slutsats av forskningen är att en barnmorska per förlossning, en barnmorska som följer den födande kvinnan från att förlossningen startar till att den avslutas, leder till färre akuta kejsarsnitt.
Det används mindre smärtlindring - det tycker jag i och för sig inte är ett mål i sig - men det visar att barnmorskans stöd är lugnande och smärtlindrande för kvinnan. En barnmorska per förlossning innebär färre instrumentala förlossningar.
Det är ett annat sätt som en förlossning ofta avslutas på i stället för akut kejsarsnitt, nämligen i form av sugklocka eller tång. Det kan vara traumatiskt. De tas ofta fram när det är fara för barnets liv. Det är ingen höjdare för de flesta som utsätts för dem. Naturligtvis är det nödvändigt i den akuta situationen.
Det är intressant att se att när forskning så tydligt visar detta borde det vara en inriktning för förlossningsvården inom hela landet. Det var en bra formulering i svaret från Göran Hägglund, nämligen att "målet för förlossningsvården i Sverige är en frisk mor, ett friskt barn och en positiv förlossningsupplevelse samt att förlossningens förlopp kan fortlöpa med så få ingrepp som möjligt".
Det är det mål som finns, och det är ett bra mål. Här tycker jag mig se en metod som kan göra att vi uppnår målet i hela landet, nämligen ha riktlinjen att det ska vara en barnmorska per förlossning. Egentligen är det inte ett så extremt högt uppsatt mål, med tanke på att de flesta kvinnor föder barn kanske en till tre gånger i sitt liv.
Det är trots allt inte så många gånger man är i den situationen. Med tanke på konsekvenserna för familjen, för kvinnorna, för barnen, för hela samhället och inte minst vårdkostnaderna skulle det vara en bra riktlinje. Just nu pågår barnmorskeupproret.
Det startades av Eva Nordlund, barnmorska i Stockholm. Hon berättar själv att gnistan till barnmorskeupproret kom när hon själv sade att barnmorskorna kan bara vara sådana att de inte behöver kissa så ofta, inte behöver äta, kan jobba som slavar och hålla humöret uppe.
Det hörde hon sig själv säga. I efterhand tog hon naturligtvis avstånd från att ställa sådana krav på barnmorskor inom förlossningsvården. Hon kände att situationen var så pressad att det blev så högt ställda krav. På många håll har en barnmorska hand om två förlossningar samtidigt. Det förekommer att man tar hand om tre till fyra förlossningar samtidigt.
Det här går stick i stäv med forskningen, och det riskerar att leda till fler akuta kejsarsnitt, instrumentala förlossningar, en mycket mer traumatisk upplevelse för mamman i den situationen - självklart också för pappan.
Det är kanske svårt för sjukvårdsministern att hävda riktlinjen en barnmorska per födande kvinna, men det vore värdefullt om man försökte omsätta målet i praktiken. Det skulle vara en bra inriktning.
Hillevi Larsson (S):
Ja, jag hoppas verkligen att det arbete som pågår kommer att utmynna i bättre riktlinjer för att förebygga onödiga kejsarsnitt. Det här gäller de akuta kejsarsnitten. Forskningen visar att för lite personal, alltså för få barnmorskor, innebär en ökad risk för akuta kejsarsnitt.
Det intressanta är att anledningen till att det är för få barnmorskor är nedskärningar och att pengarna inte räcker till. Samtidigt kan man se att ju fler akuta kejsarsnitt det blir, desto dyrare blir det för vården. Det är ju en operation, och det blir längre eftervård och större risk för komplikationer, vilket i sin tur kostar framför allt mänskligt men även ekonomiskt.
Jag tycker att det är en liten tankeställare, att se att om vi satsar mer på personalen kan vi även förebygga onödiga komplikationer och därmed även få ned kostnaderna. Den andra delen gäller de planerade kejsarsnitten. Det är jättebra med dem som är medicinskt motiverade, men det är en annan sak med dem som beror på förlossningsrädsla.
I stället för att komma med pekpinnar till kvinnor som är rädda måste vi se till att hjälpa dem. Men vi måste även över lag förbättra förlossningsvården, och det finns ett samband med personalbrist.
Vi har hört historier - eller man kanske själv har upplevt det vid sin första förlossning - om att kvinnan kommer in hastigt och lustigt, och till och med föder på en toalett även om det är extremt ovanligt. Det har pressats så hårt att man får vänta på smärtlindring. Det ifrågasätts till och med att man ska få lustgas på vissa håll. Vi måste komma åt det här för att kvinnor inte ska vara rädda för att föda.
Det tror jag är nyckeln.
Hillevi Larsson (S):
Detta har två delar. Den ena delen är formuleringen som handlar om att äldre mäns liv inte är värda att rädda. Det blir för dyrt. Den andra handlar om beslutet som sådant, alltså att inte subventionera läkemedlet. Jag tycker att det är mycket bra att sjukvårdsministern tar avstånd från denna formulering och att vi inte ska ha åldersdiskriminering i Sverige. Det är mycket bra.
När det gäller själva beslutet kan jag inte låta bli att påverkas av denna formulering, det vill säga att den nog inte är tagen helt ur luften. Det kan ju vara så att detta beslut att inte subventionera läkemedlet faktiskt grundar sig på just den formulering som kom fram och att man tycker att det är för dyrt i förhållande till patientgruppen.
Hade det varit en yngre patientgrupp hade det kanske varit värt det eftersom det återstår fler år att arbeta för dem som överlever. Jag tycker därför inte att problemet är löst. Detta väcker verkligen funderingar kring på vilka grunder som dessa beslut egentligen fattas.
Ska det verkligen vara så att risken ska vara större för att det inte blir någon statlig subventionering av läkemedel som är avsedda framför allt för äldre patienter? I det fallet får detta förödande konsekvenser för de berörda patienterna. Det har visat sig att vissa sjukhus subventionerar Zytiga till patienterna, medan till exempel Karolinska Universitetssjukhuset inte gör det.
Där får patienterna själva betala 30 000 kronor per månad för att få behandlingen. Då blir det en fråga om pengar om man ska överleva eller inte. Detta handlar ofta om äldre människor. De kommer ändå att dö förr eller senare, men man kan förlänga livet med månader och skapa en högre livskvalitet. Det är ovärderligt, och det ska man som patient inte behöva betala så mycket för.
Hillevi Larsson (S):
Tyvärr sammanfaller bristen på specialistläkare även med brist på specialistsjuksköterskor, och det förvärrar krisen ytterligare. Hade läget varit bra när det gäller specialistsjuksköterskor hade det kanske i liten mån kunnat kompensera för problemet, men nu har vi en dubbel kris. Det har gjorts en undersökning där man har tittat på just primärvården.
Diskussionen handlar mycket om de stora sjukhusen, men även i primärvården är det viktigt att det finns specialistläkare. Denna undersökning, som Läkarförbundet har genomfört, är den första i sitt slag på 15 år. Man har frågat alla vårdcentraler i hela Sverige, både privata och offentliga, hur det ser ut när det gäller specialistläkare. Svarsfrekvensen var 98,5 procent, vilket man får säga är en hög svarsfrekvens.
Det visade sig att det finns stora problem på de flesta vårdcentraler i Sverige när det gäller just specialistläkare. Det är bara på en av fyra som man känner att behovet är fullgott tillgodosett.
Man kan se konsekvensen av detta: Det riskerar kvaliteten och patientsäkerheten, den ordinarie personalen riskerar att bli pressad, och risken är också att man tvingas hyra in läkare, så kallade hyrläkare eller stafettläkare, vilket kan bli väldigt dyrt och pressa budgeten ytterligare. Ofta är budgeten inom vården redan ganska pressad.
Läkarförbundet varnar för att läget kan bli ytterligare försämrat när det gäller specialistläkare. De som riskerar att drabbas av detta är inte minst äldre och multisjuka. Detta sammanfaller ofta, det vill säga att man är både äldre och multisjuk samtidigt. Vårdcentralerna har ett uppdrag där man genomför hälsosamtal. Man tar emot rätt många med psykisk ohälsa, och det är väldigt viktiga uppdrag.
Många upplever dock att det på grund av dessa uppdrag och på grund av bristen på specialistläkare blir en väldigt svår situation. Man kan se stor variation över landet när det gäller specialistläkare.
Det som räknas som idealet är förhållandet i Jämtland, där man har 1 584 listade patienter per specialistläkare. I Örebro är siffran högst, 2 422 listade patienter per specialistläkare.
Man kan alltså se att variationen är stor över landet, men över lag upplever vårdcentralerna att man inte når det behov som finns. Det är tre av fyra vårdcentraler som känner att de behöver fler specialistläkare. Det som man redovisar att regeringen gör är bra, för vi behöver verkligen satsa på läkarutbildning över hela bredden, men det behövs speciella satsningar på specialistläkare.
Börje Vestlunds förslag om att regeringen ska ta större ansvar när det gäller utbildning av specialistläkare tycker jag är mycket bra, så att det inte bara blir en fråga för enskilda lärosäten att välja vad man ska satsa på. De har ju inte helhetsbilden över hela riket, och det måste ju regeringen ha. Jag hoppas att regeringen jobbar vidare med den här frågan och också överväger Börje Vestlunds förslag.
Hillevi Larsson (S):
Det är inte bara Läkarförbundet som är oroande över den här bristen på specialistläkare utan även Socialstyrelsen som har undersökt hur det ser ut i landstingen, och det finns stora problem. Även om den här debatten handlar om specialistläkare tycker jag att det är viktigt att lyfta in bristen på specialistsjuksköterskor också eftersom detta går hand i hand och förvärrar problemet.
Precis som ministern säger finns det ett stort problem inom psykiatrin när det gäller specialistläkare. Inom det området kan man också se stora problem när det gäller specialistsjuksköterskor. En stor del av den här debatten handlar om risken för pensionsavgångar. Det är många som går i pension, och det utbildas inte tillräckligt många som kan anställas. Det är väldigt få specialistsjuksköterskor inom psykiatrin som är under 35 år.
De som finns är framför allt äldre som närmar sig pensionen. Jag hoppas att ministern, när han funderar vidare på lösningar på det här problemet, låter de här två frågorna gå hand i hand, det vill säga bristen på specialistläkare och bristen på specialistsjuksköterskor. Inom Vårdförbundet är de mycket oroade för bristen på specialistsjuksköterskor.
En sak som de menar är problematisk är att de här sjuksköterskorna inte får någon lön medan de utbildar sig till specialistsjuksköterskor. En beräkning som Vårdförbundet har gjort visar att det tar 19 år att få igen de kostnader som det har inneburit för den enskilda. Det innebär att det kanske är färre som tycker att det är mödan värt att gå vidare och utbilda sig till specialistsjuksköterskor trots att behovet är mycket stort.
Jag hoppas att regeringen tar till sig detta och tar ett övergripande ansvar. Det kan inte bara vara upp till de enskilda lärosätena att utbilda specialistläkare.
Hillevi Larsson (S):
Det sägs att det är en extraordinär åtgärd att ge ersättning till dem som har vanvårdats, men det jag tycker är mest extraordinärt är hur många barn som har vanvårdats och hur grov vanvården har varit.
Det som också är extraordinärt är att det samhälle som omhändertagit dessa barn - de har inte haft något val själva - tagit dem från deras hem där man har ansett att det finns missförhållanden, har satt dem i så kallade hem där missförhållandena har varit långt mycket värre.
Där har förekommit grov misshandel, sexuella övergrepp, trakasserier och total kärlekslöshet. Jag hänger upp mig på att dessa barn inte bara har utsatts för vanvård utan att det faktiskt också är samhällets ansvar att de har hamnat i hemmen och att man inte har satt stopp för vanvården. Även i de fall barnen har slagit larm har man inte fått stopp på vanvården.
Det är inte extraordinärt att samhället faktiskt tar ansvar för vanvården, som man ändå ytterst har stått bakom genom dessa placeringar och den dåliga uppföljningen av placeringarna. Vi kan jämföra med andra länder, exempelvis vårt grannland Norge. Där har ersättning getts till vanvårdade barn. Kraven har varit mildare.
Det är bara för extrem vanvård som man kan få ersättning här. Det är inte några små exempel. Barnombudsman Fredrik Malmberg menar att det är fel att sätta tidsgränsen vid 1980. Det är många barn som hamnar mellan stolarna, som inte har någon chans till ersättning.
Han vill göra en jämförelse inom skolans värld. Om en elev blir misshandlad av en person i skolan - en vuxen - kan eleven få ersättning från olika håll. Personen kan åtalas för misshandel, men även skolan och ytterst kommunen har ansvar för att skydda barnet. Om inte skolan och kommunen har tagit det ansvaret kan barnet få ersättning.
Inte minst barn som har blivit mobbade har fått denna ersättning. Barnombudsmannen gör jämförelsen med skolans värld. Barn har skolplikt. De har inte haft något val annat än att vara i den situationen. Om man inte har kunnat skydda barnen i denna situation är det inte bara en enskild person, den som till exempel har misshandlat ett barn, utan hela skolan och kommunen som är ansvariga.
Det är fråga om precis samma sak här, där barn har blivit vanvårdade när de har placerats av samhället och samhället inte har tagit sitt ansvar. Det är då det offentliga som har svikit. Det är viktigt att det offentliga tar ansvar för sveket, inte bara den som de facto har vanvårdat barnet i ett fosterhem eller i HVB.
Vi talar här om två olika system. Det är inte extraordinärt att samhället tar ansvar. Tvärtom är det vi hittills har saknat i rättssystemet att samhället inte har ställts till svars. Därför anser jag att 1980-gränsen är felaktig. Det finns barn som inte får del av ersättningen.
Jag vill också se ett system där kommunerna ställs till svars för vanvård även i framtiden.
Hillevi Larsson (S):
Det som hände efter att Upprättelseutredningen kom, som ligger till grund för 1980-gränsen, var att regeringen avvisade förslaget att de vanvårdade skulle få ersättning. Inte en enda, inte heller de som hade vanvårdats mellan 1920 och 1980, skulle få ett enda öre i ersättning. Då blev det folkstorm, naturligtvis.
Från oppositionen var vi också väldigt upprörda över det. Det som hände var att oppositionen såg till att vi fick en kompromiss, en uppgörelse med regeringen, för att åtminstone de som vanvårdats mellan 1920 och 1980 skulle få ersättning.
Denna överenskommelse togs fram under kort tid, under bara ett par dagar, och i det sammanhanget var det ändå ett väldigt bra resultat jämfört med att ingen skulle få någon ersättning. Det var även organisationer, till exempel Samhällets Styvbarn där många vanvårdade är organiserade, som ställde sig bakom 1980-gränsen i det läget.
Men de var tydliga med att vi måste kunna återkomma i ett senare skede och se över 1980-gränsen. Alternativet var att ingen skulle få ersättning, inte en enda av alla de tusentals fallen av vanvård, och då var det ändå bättre att göra denna kompromiss. Det som är intressant är att det inte är oppositionen eller någon annan som har fört fram 1980-gränsen, utan det är regeringen.
Det som är så egendomligt är att redan 2006, alltså när vi hade socialdemokratisk regering, tillsattes en utredning just om vanvård av barn som leddes av Göran Johansson, som arbetade mellan 2006 och 2011. Den nya regeringen tillsatte då en ny utredning som hette Upprättelseutredningen under ledning av Kerstin Wigzell.
Denna utredning fick då direktivet att det var bara barn som hade vanvårdats mellan 1920 och 1980 som var aktuella. Samtidigt byggde förslagen i den senare utredningen på det utredningsarbete, alltså alla intervjuer med vanvårdade barn, som Göran Johansson hade utfört. Det var ett gediget utredningsarbete som han stod bakom mellan 2006 och 2011.
Det var märkligt att regeringen kom med direktiv till en ny utredning innan den gamla utredningen lämnade sitt slutbetänkande, särskilt med tanke på att det var den här stora utredningen som Upprättelseutredningen byggde sina förslag på. Göran Johansson, som ledde Vanvårdsutredningen, alltså den stora utredningen Vanvård i social barnavård , är väldigt upprörd över utvecklingen.
Hans utredningsdirektiv handlade aldrig om att sätta några tidsgränser, utan hans uppdrag var att de fall som var preskriberade kunde bli föremål för ersättning. 1980-gränsen dök upp från ingenstans, utan någon som helst förhandling med oppositionen och utan någon motivering.
När man tittar på remissinstanserna, som lämnade remissvar på Upprättelseutredningen, är det flera tunga remissinstanser som ställer sig kritiska till 1980-gränsen. Det är bland annat Socialstyrelsen, Barnombudsmannen och Justitiekanslern. Att tänka sig att Justitiekanslern inte kan juridik tycker jag är märkligt.
Mårten Schultz, professor i civilrätt med inriktning på skadeståndsrätt, säger att det inte finns några juridiska skäl att neka barn efter 1980. Jag tycker därför inte alls att det är en självklarhet.
Hillevi Larsson (S):
Det hade varit fullt möjligt att följa Göran Johanssons förslag. Han är för övrigt väldigt upprörd över att hans förslag inte fanns med i det slutliga betänkandet trots att alltihop i grunden bygger på hans långa och gedigna utredning. Det hade alltså varit fullt möjligt att ta de fall som var preskriberade och helt enkelt låta det vara gränsen.
Det som är illa är att vi nu har ett antal vanvårdade som inte har någon som helst chans att få ersättning och upprättelse. Det är barn som har utsatts för grova sexuella övergrepp, skendränkning, misshandel med järnrör, barn som har tvingats äta upp sina spyor och så vidare. Det är fruktansvärt. Men det som är ännu värre är: Vad händer med framtidens barn?
Efter att ha gått igenom denna vanvård säger Göran Johansson: Visst är det fruktansvärda fall, groteska fall, men det allra värsta är att det är lika illa i dag som det var förr. Vanvården fortsätter alltså. Då är frågan: Vad gör vi för att se till att detta inte händer igen, och vad gör vi för de barn som vanvårdas i dag?
Kerstin Wigzell hade i sin upprättelseutredning ett förslag att man skulle kunna ställa kommunerna till svars på samma sätt som man kan göra inom skolans värld när barn blir mobbade eller misshandlade, där skolan faktiskt har ansvaret. Varför har regeringen inte gått vidare med det förslaget? Det vore dessutom en signal till de kommuner som inte klarar av sina placeringar om de fick böta för det. Det är också pinsamt för dem.
Sedan undrar jag varför regeringen inte slopar preskriptionstiden helt och hållet när det gäller våld, övergrepp och vanvård av barn. Ett av problemen är ju att när preskriptionstiden går ut har offren ingen chans till upprättelse. Det är ofta sent i livet som man orkar berätta om det som har hänt. Min fråga är alltså: Varför går man inte vidare med detta?