Ingvar Svensson (KD):
Flera har berört stora delar av den här administrativa granskningens olika bitar, och jag ska inte fördjupa mig i den delen. Jag ska bara betona att huvuddelen av betänkandet är enigt. I den allmänna debatten uppfattas det ofta så att det är väldigt mycket partipolitiska strider i konstitutionsutskottet. Vi har olika uppfattningar på vissa punkter, och det är inte så konstigt. Även Högsta domstolen kan ha särskiljande meningar när man dömer.
Jag ska inte fördjupa mig i den diskussionen heller, fru talman, utan jag ska bara säga några ord med anledning av diskussionen om notifieringar och avnotifieringar. Jag kanske ska förklara begreppet för de utanförstående. Begreppet notifiering handlar om att man anmäler till EU-kommissionen om man ämnar vidta en åtgärd i ett ärende som handlar om statligt stöd.
Man kan då säga att det som diskussionen gäller är vem som har beslutsbefogenheter över notifieringsärendena. Är det regeringen eller riksdagen? Som vi i majoriteten ser det är det regeringen som, närmast som en förvaltningsuppgift, ska vidta dessa åtgärder, inte riksdagen.
Vill man ha en annan ordning får man väl motionera om att notifieringsbeslut ska fattas av riksdagen och inte av regeringen. Notifieringen är inte heller en del av riksdagsbesluten, utan det kan anges som en förutsättning för att man ska kunna få igenom ett förslag, till exempel förändrade statsstödsregler. Detta kan bara ske om det godkänns. Om det inte godkänns får man i så fall återkalla själva beslutet.
Men riksdagens agerande har inte direkt med själva notifieringsprocessen att göra i sig. Det är väldigt viktigt att komma ihåg att det måste finnas klara rättsliga grunder när vi diskuterar de här frågeställningarna. Därför blir jag väldigt konfunderad över reservationen.
Det är inte riksdagen som beslutar om notifiering och inte heller om avnotifiering, och därför kan man inte ha den skrivning som man har i reservationen. Jag funderade mycket på hanteringen och drog parallellen med hur vi har hanterat tillkännagivanden från riksdagen till regeringen, därför att de har egentligen inte heller någon rättslig grund.
Under den tid jag har suttit i konstitutionsutskottet har vi skärpt kraven när det gäller information till riksdagen. Därför tyckte jag att det var rimligt att man när man gör en avnotifiering också bör meddela riksdagen detta så fort som möjligt och skälen till att man har gjort en avnotifiering. Men riksdagen som sådan ska inte fatta beslut i de här frågorna. Dessutom finns det en ytterligare problematik.
Jag har länge levt i föreställningen att riksdagen kan ge regeringen föreskrifter som den sedan ska kunna utforma i olika förordningar till exempel. Men nu lärde jag mig i Grundlagsutredningen av de lagkloka att när riksdagen utfärdar föreskrifter är det i form av lagar och grundlagar.
När jag pressade dem på de här punkterna, till exempel när det gällde presstödsförordningen, blev de mer suddiga i kanten. Rättsläget kanske inte är helt klart.
Jag har också fört en diskussion med KU-kansliets personal om just den här frågeställningen: Vad är det för rättslig grund när vi fattar ett beslut om presstödsfrågorna och regeringen utifrån detta sedan utfärdar en presstödsförordning? Jag lärde mig att det finns något som heter riksdagsbundna förordningar. Frågan är om det egentligen finns rättslig grund för att ha sådana. Det är en intressant frågeställning som vi utvecklar vidare i något annat sammanhang.
Men det pekar på att detta med riksdagens möjligheter att lägga sig i sådana processer inte är helt enkelt.