Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Jag vill börja med att tacka klimatministern för ursäkten. Jag förstår att det kan vara svårt och att man kan misstolka eller missuppfatta formuleringar ibland. Då har vi rett ut det. Jag vill bemöta några av de påståenden som finns i det skriftliga svaret och som det kopplades till här i klimatministerns anförande.
Statsrådet kritiserar alliansregeringen i det skriftliga svaret och hävdar att man inte har visat ledarskap, men faktum är att alliansregeringen satsade mycket på att minska utsläpp här på hemmaplan men också genom internationella klimatinvesteringar. Vi ser nu att utvecklingen i svensk miljöpolitik har bromsat in med den rödgröna regeringen. Ett exempel är att utsläppen av växthusgaser bara minskade med ungefär 1 procent förra året medan minskningen var ungefär 3 procent 2014.
Framför allt gäller detta trafiksektorn, där vi vet att utsläpp från vägtrafiken står för ungefär en tredjedel av de totala utsläppen. Utsläppen från personbilar dominerar. Det finns mycket som tyder på att minskningen som vi har sett under tidigare år nu har avstannat. Vi vet att det är viktigt att få nya styrmedel och regler för transportsektorn på plats.
Man kan konstatera att vi inte har sett så mycket från regeringen ännu, men vi får hoppas att det kommer någonting inom en snar framtid. När det gäller den gröna klimatfonden beslutades det om den vid klimatmötet i Köpenhamn 2009. Då var vi faktiskt drivande i att få den till stånd.
Det stämmer att vi till en början har varit lite avvaktande när det gäller att lägga in pengar till den här fonden under uppbyggnadsskedet eftersom vi var tveksamma då den inte har varit i funktion förrän ganska nyligen. Vi har tyckt att det är mer seriöst att investera i insatser som faktiskt minskar i stället för i byråkrati, som det till viss del handlade om. Men nu fungerar fonden sedan en tid. Den har fått struktur och har börjat bli mer funktionell.
Vi satsade också en del pengar i den mot slutet av förra mandatperioden. Regeringen har nu ökat den satsningen. Statsrådet tycker att både Finanspolitiska rådet och jag, vilket upprepas här, feltolkar regeringen när det gäller hur utsläppsminskningarna ska nås. Men det står faktiskt i regeringens budgetproposition för 2016: Regeringens ambition är att i ökad utsträckning genom nationella insatser nå målet 2020.
Det är regeringens egen formulering. Det är just detta som Finanspolitiska rådet ifrågasätter. Det handlar inte om hur mycket pengar man satsar utan om huruvida det är kostnadseffektivt, eller med andra ord om man verkligen får ut störst klimatnytta per satsad krona genom att göra på det viset. Rådets slutsats är: Nej, det är inte kostnadseffektivt. Då tvingas jag återigen konstatera att statsrådet inte bemöter detta i sak.
Det hade varit intressant att höra mer om hur regeringen ser på den här kritiken, för det kan ju finnas skäl till att man väljer det här tillvägagångssättet även om det inte är kostnadseffektivt. Men då vill jag gärna höra argumenten för det. Statsrådet tar upp en del annan kritik från Finanspolitiska rådet. När det gäller det här med att det inte skulle finnas något empiriskt stöd för att det är bra för Sverige att gå före vill jag hävda att det är klart att det finns exempel på att det kan vara bra att gå före i vissa fall.
Jag delar den bedömningen och är inte säker på att Finanspolitiska rådet har helt rätt här. Jag är glad att det åtminstone bemöts här så att vi kan ha ett samtal om detta. När det gäller styrmedlen tror jag att klimatministern, Finanspolitiska rådet, jag och många andra är överens om att de effektivaste styrmedlen är koldioxidskatt och utsläppshandel.
Det fungerar som allra bäst om man kan göra det här globalt, men det är bra om det åtminstone görs på en större marknad än den nationella, där man riskerar att verksamheter i stället flyttar till andra länder.