KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Elinderson (M):
Även jag tycker naturligtvis att det hade varit väldigt bra om alliansregeringen hade suttit längre så att man hade haft mer tid på sig att förbereda de förändringar som skedde när man tillträdde efter 2006 års val. Men ibland kommer man i en sådan situation att man måste fatta beslut och genomföra åtgärder som kanske kräver mer omfattande utredning.
Jag har all förståelse för att en utredning av en sådan här förändring av trafikförsäkringen kommer att ta en viss tid. Jag instämmer i det statsrådet säger: Den förändring som initieras inledningsvis innebär att grupper som har låg risk får lägre premier.
Men det jag är ute efter är att individer som har låg risk faktiskt också kan få lägre premier och att man bedömer premien utifrån den enskilde trafikanten. Jag är helt övertygad om att den mest verksamma åtgärden för att få en trafiksäker miljö är att få den enskilde trafikanten att få ett mer trafiksäkert beteende i trafiken.
Vi har erfarenheter från andra länder där man också kan se att det fungerar på det sättet. Också allmänheten delar den här uppfattningen. Motororganisationen FMK har gjort en bred enkätundersökning där man konstaterar att sju av tio svenskar tycker att försäkringspremien ska vara högre för dem som begått förseelser i trafiken och lägre för dem som kör nyktert och håller hastighetsgränserna.
De ska inte betala lika hög trafikförsäkringspremie som den som bryter mot lagen. En sådan här förändring kräver lagändringar. För att kunna ta hänsyn till körbeteende när trafikförsäkringspremien sätts behöver försäkringsbolagen bland annat tillgång till uppgifter om tidigare trafikbrott, vilket man inte har i dag.
Jag upprepar frågan: Är statsrådet beredd att ge tilläggsdirektiv till utredaren så att vi snabbt kan få till stånd en sådan här lagstiftning?
Lars Elinderson (M):
EMU-samarbetet är i grunden ett samarbete. EMU-samarbetet bygger på ett samarbete mellan den europeiska centralbanken och de nationella centralbanker som fortfarande finns. Man har en gemensam valuta, men man har inte en gemensam upplåning eller finansiering av den egna, nationella budgeten.
EMU-samarbetet bygger på ett samarbete mellan den inre kärnan inom det så kallade euroområdet och dem som ännu inte anslutit sig, men också ett samarbete mellan de nationella centralbankerna och den europeiska centralbanken. Självklart innebär det problem och svårigheter att samordna en gemensam penningpolitik i ett stort valutaområde.
I en situation då vi har lugn och ro på de internationella finansiella valutamarknaderna är det en fördel - jag håller med om det - att stå utanför. Men i den situation som vi upplevde under förra året och under 2007 och kommer att uppleva även i framtiden kommer vi flerfalt att få betala kostnaden för att stå utanför. Jag vill ställa en fråga till Max.
Hur tror Max att de 16 nationella valutorna hade klarat av den här finansiella turbulensen, och hur hade man kunnat samordna en politik för att möta den finansiella krisen i Europa, om inte de övriga hade varit så kloka att de hade enats om att gå samman i ett gemensamt valutaområde? Hur hade de små valutorna sett ut? Jo, de hade drabbats på precis samma sätt som vi gör.
När vi var ensidigt beroende av export, på 50- och 60-talen, kunde vi spela på valutakursförändringar och gynnas av detta. Men när till exempel en Volvobil har ett importinnehåll på över 60 procent gynnas vi inte längre av att sälja bilar utomlands. 40 procent av vinsten får vi; resten får vi betala i form av dyrare kostnader för att importera delar till produktionen.
Lars Elinderson (M):
Jag tycker att Max Andersson vid något tillfälle ska ta ett samtal med finansministern om dessa frågor. Jag tror att Max Andersson får hitta på något annat argument än att hänvisa till finansministern, för jag vet vilken uppfattning finansministern har i de här frågorna. Att det just nu inte är lämpligt eller ens möjligt att aktualisera frågan om att ansluta den svenska kronan till euron är en sak. I en finanskris gör man inte så. Dessutom finns det andra problem att lösa just nu.
Jag tror dock att jag ligger närmare finansministern i uppfattning när det gäller frågan om den framtida anslutningen till euron. Samtidigt vill jag säga att jag blir minst sagt förvånad över påståendet att de små europeiska valutorna skulle ha klarat den finansiella krisen bättre.
Jag har aldrig hört några påståenden i den riktningen vad gäller hanteringen av den finansiella krisen. Alla som sysslar med detta är helt på det klara med att det hade varit svårt för Europa att klara ett samordnande krispaket för att möta den finansiella krisen om man inte hade haft den inre kärnan av samarbete inom euroområdet. Jag är övertygad om att även vi som stått utanför har gynnats av det.
På sikt kan vi naturligtvis fundera över om vi kan stå utanför och gynnas av det samarbete som vi själva inte vill bidra till. Det är en djupt ideologisk fråga. Den grundläggande principen är att om vi ska dra nytta av samarbetet inom euroområdet så ska vi också bidra till samarbetet. Det är min grundläggande syn i den frågan. Sedan kan jag hålla med om att det alltid finns problem med en sammanhållen penningpolitik.
Vi har sådana problem nationellt i de små länderna också. De stora ekonomierna i Europa, som Tyskland och Frankrike, hade samma problem redan tidigare, men det kan man hantera med andra åtgärder.
Lars Elinderson (M):
Jag tyckte också att Vänsterpartiets reservationer var lite malplacerade med anledning av just det här ärendet, men jag kunde inte låta bli att ge några synpunkter som egentligen inte hör till ärendet som sådant. Eftersom Vänsterpartiet har reserverat sig mot just de centrala strukturella besluten när det gäller Riksbankens ställning kunde jag inte låta bli att säga någonting om detta.
Det som är den centrala teoretiska grunden för att ha ett övergripande mål för penningpolitiken är att undvika målkonflikter. Det finns ett antal underliggande principer och syften med detta också, men det är det huvudsakliga för att skapa en trovärdighet kring den penningpolitik som finns. Varje ny målkonflikt innebär minskad trovärdighet för penningpolitiken och penningpolitikens inriktning.
Om man tar paret sysselsättning-produktivitetsutveckling vet alla att det är två motstridiga krafter. Om man ska prioritera sysselsättning högre än produktivitetsutveckling innebär det att man i vissa situationer ska motverka produktivitetsutvecklingen, investeringar i nya och effektivare produktionstekniker i näringslivet för att upprätthålla en hög sysselsättning.
Det innebär enligt min uppfattning också allvarliga konsekvenser för den ekonomiska tillväxten. Den typen av målkonflikter skapar en osäkerhet kring penningpolitikens mål.
Därför är just ifrågasättandet av ramverket också en osäkerhetsfaktor som jag tror att ni tillsammans med era kamrater på vänstersidan, med de andra partierna, måste lösa upp inför den kommande valrörelsen likaväl som ni har försökt att diskutera en gemensam linje kring det finanspolitiska ramverket.
Lars Elinderson (M):
Jag är inte särskilt bekymrad över era interna diskussioner om förmåga att komma överens i centrala frågor. Jag är däremot oroad och bekymrad över eventuella konsekvenser för tilltron till det penningpolitiska ramverket. Det kommer att få effekter.
Om det finns minskad tilltro till det penningpolitiska ramverket och hållfastheten i det penningpolitiska ramverket kommer det att göra det svårare för Riksbanken men också för en regering oavsett vilken regering det är att driva en stabiliserande politik. Det är det som oroar mig. Jag tror att det här kommer att bli en viktigare fråga i framtiden.
Därför är det från den utgångspunkten jag gärna i en senare debatt skulle vilja ha svar på frågan: Hur löser man i vänsterkoalitionen konflikten mellan er, Socialdemokraterna och Miljöpartiet när det gäller det penningpolitiska ramverket?
Lars Elinderson (M):
Min personliga uppfattning, om jag ska hålla mig kvar vid den inledningsvis, är att bankerna ska följa samma regler som du och jag när vi ställs inför en fråga om att låna ut pengar till någon, nämligen att bedöma vilken förutsättning vederbörande har att betala tillbaka pengarna. Kreditgivningen ska grunda sig på betalningsförmågan.
Vi har haft ett system under ganska lång tid där bankerna har haft ett kommersiellt intresse av att öka krediterna långt över kundernas betalningsförmåga. Det är inte bara en lagstiftningsfråga, utan det är en moralisk eller filosofisk fråga som jag tror att vi måste diskutera på en bredare bas. Rent allmänt måste naturligtvis reglerna vara rättvisa. Men rättvisa innebär inte att alla får låna pengar.
Rättvisa innebär inte att man ska godkänna sämre säkerheter. Rättvisa innebär inte att räntan ska vara på en nivå som är orimligt låg, i synnerhet inte på krediter för löpande verksamheter, alltså konsumtionskrediter. Jag kan hålla med om det som Egon Frid har sagt när det gäller krav på Kronofogdemyndigheten.
Jag kan också hålla med om att avgifterna för krav från indrivningsföretag och liknande borde regleras på ett annat sätt. Det pågår just en översyn av detta, och det kommer förmodligen att läggas fram nya förslag framöver. Men en generell princip för att göra det lättare att låna pengar för konsumtion ställer jag inte upp på, och det tror jag inte heller är bra för samhällsekonomin.
Lars Elinderson (M):
Som Egon Frid avslutningsvis var inne på har frågor om statliga lån och saneringslån tagits upp i utredningen Vägen tillbaka för skuldsatta . Utredaren påpekar just det faktum att det finns vissa problem förknippade med dessa former av garantier och kreditgivning. Det pågår för närvarande i Regeringskansliet en beredning i denna fråga. Jag kan inte uttala mig om vad det kommer att leda till.
Frågan är aktuell för beredning. Det hade varit fel av finansutskottet att föregripa denna beredning.
Lars Elinderson (M):
Vi har varit medlemmar i Internationella valutafonden sedan 1948. I dag är det 183 länder som deltar i arbetet i Internationella valutafonden, och det finns fastlagda regler för beslutsordningen inom fonden.
En enskild medlem har valet att delta eller att avstå från att delta i de program som valutafonden engagerar sig i. Vårt alternativ i det här läget är att avstå från att medverka i den utökade kreditfaciliteten som IMF begär, vilket i princip innebär att vi väljer att lämna IMF som medlemsland.
Sverige driver krav och har gjort det länge. Jag tror inte att de tidigare regeringarna och inte heller den här regeringen någon gång har kommit tillbaka till finansutskottet och meddelat att man har varit nöjd med utvecklingen, att den går tillräckligt långt, utan man redovisar förändringen av IMF:s verksamhet liksom Världsbankens verksamhet på samma sätt som förändringsprocessen inom andra internationella organisationer.
Vi driver våra krav och försöker genomföra dem så långt det är möjligt. Sedan har vi naturligtvis möjligheten att avstå från att vara medlemmar. Det ni gör i er reservation i dag är att ni de facto begär att vi ska meddela Internationella valutafonden att vi eftersom deras verksamhet inte följer de normer och riktlinjer som vi anser borde prägla verksamheten inte deltar i verksamheten.
Det är att ställa kraven alltför långt. Jag delar uppfattningen som Vänsterpartiet framför i det här sammanhanget, att internationellt arbete rent generellt borde präglas av en större öppenhet. Av den tradition vi har i vårt land vet vi hur svårt det är att få internationella organisationer att acceptera våra synsätt.
Men vi arbetar med den inriktningen och menar också att vi fyller en roll, även om vi inte når ända fram med de krav vi ställer.
Lars Elinderson (M):
Jag delar helt den uppfattningen, och jag vet också att finansministern delar den uppfattningen. Vi hade en diskussion inför 2008 års världsmöte med Internationella valutafonden, då Ulla Andersson för första gången, eller om det möjligen var andra gången, lyfte fram de här frågorna i en dialog med finansministern. Och hon blev, såvitt jag förstår, svaret skyldig när också finansministern instämde i de här synpunkterna.
Även om jag vet att förra årets finanskris innebar att denna fråga inte löstes på det sätt som den skulle förra året kommer man i år att redovisa den i en skrivelse till finansutskottet på ett annat sätt. Jag förutsätter att den dialogen kommer att utvecklas. Finansministerns svar den gången var att vår ambition är att utveckla öppenheten när det gäller vårt deltagande i Internationella valutafonden. Er reservation säger något annat.
Det är inte denna fråga som är huvudfrågan i er reservation. För att bevilja den bilaterala krediten till Internationella valutafonden ställer ni som villkor att Internationella valutafonden förändrar sitt arbete och sin inriktning i enlighet med de principer som ni har resonerat om här. Det är en fullständigt orimlig hållning.
Vi kan inte som ett av 183 medlemsländer ställa villkor och krav för att delta i krediten. Vi har att välja mellan att delta eller att inte delta.
Lars Elinderson (M):
Jag tycker att det är en rimlig princip även i det här sammanhanget att den som står för riskerna också är den som ska betala avgifterna. Men det innebär inte att enbart vissa aktörer på den finansiella marknaden står för de risker som vi drabbas av. Hela finanskrisen har genererats av osäkerhet i hur man värderar finansiella instrument som verkar över hela landet.
De har inte sitt ursprung eller sin uppkomst här i Sverige, utan detta beror på svårigheter att reglera och beräkna risker med olika typer av finansiella instrument som behövs för att garantera utlåning till bankernas kunder.
Det är i verkligheten så att de här finansiella instrumenten, derivat, men också andra typer av instrument, är till för att öka likviditeten i det finansiella systemet och ge möjlighet också till dig och mig att låna pengar när vi ska finansiera bilköp eller husköp eller om vi behöver det för andra ändamål.
Hela banksystemet kan inte finansieras enbart på kortsiktig inlåning på lönekonton eller sparkonton i bankerna, utan det förutsätter även en handel med finansiella instrument. Självklart måste det här regleras. Vi har lärt oss att den här typen av instrument är svårare att beräkna risk i, i synnerhet när man får stora makroekonomiska obalanser.
Nu pågår en runda runt om i världen för reglering av finansmarknaden. Vi kan inte reglera den svenska finansmarknaden isolerat. Vi måste förlita oss på internationellt harmoniserade regler som påverkar också den svenska finansmarknaden. Annars riskerar vi att helt slås ut när det gäller finansiering av svenskt näringslivs investeringar och verksamhetsbehov.
Lars Elinderson (M):
Den ultimata effekten av en finanskris måste skattebetalarna, låntagarna och medborgarna ta i form av att man förlorar pengar själv, att man får ta det över skattsedeln eller att man förlorar jobbet. Syftet med fonden är att stabilisera finansmarknaden.
Då ska också de som löper risken, eller snarare de som är med och påverkar finansmarknadens stabilitet, vara med och på olika sätt solidariskt finansiera uppbyggnaden av fonden. Det är inte bankerna själva som är orsaken till den finansiella instabiliteten, utan det finns också makroekonomiska och politiska faktorer som styr den finansiella stabiliteten.
Därför är det rimligt, precis på samma sätt som kommunerna har ansvar för att finansiera brandkåren, att staten ska ha medansvar för att finansiera den här typen av stabilitetsfonder.
Lars Elinderson (M):
Inte heller jag kan vara bestämd när det gäller vilken utveckling detta kommer att leda till och vilken roll subsidiaritetsprövningen kommer att få. Jag vill bara konstatera att redan tillkomsten av denna möjlighet att i förväg pröva förslag till lagstiftning kommer att påverka också handläggning av lagstiftningsförslag nere i Europa.
Jag tror att detta institut som de nationella parlamenten nu har fått tillgång till kommer att ställa krav på oss, men det kommer också att ställa krav på dem som hanterar ärendena i de europeiska institutionerna.
På samma sätt som övervakningen av trafiken har påverkat hastigheten på våra vägar är jag övertygad om att den övervakning av subsidiaritetsprincipen som de nationella parlamenten har också kan påverka hastigheten, omfattningen och inriktningen på de beslut som föreslås nedifrån Bryssel.
Ulf Nilsson (FP):
Jag uppskattar som sagt att utbildningsministern säger sig ta de här frågorna på allvar. Jag uppskattar också om Skolverket får fortsatt uppdrag att verkligen jobba på allvar med att bedöma hur betygssättningen går till. Uppenbarligen är det väldigt stora brister nu.
Det är som sagt väldigt dålig överensstämmelse mellan de nationella proven och de betyg som sätts. Utbildningsministern sade i sitt första anförande att ett enskilt prov inte ska vara avgörande, och det är ju självklart. Det är inte det som är det nationella provets roll utan att se nivån på gruppen, klassen, eleverna. Självklart ska inte ett enskilt prov vara avgörande; det tror jag inte att någon som jobbar med utbildning menar.
Trots att utbildningsministern säger sig ta detta på allvar finns det dock en hel del frågetecken. Jag uppfattar en försiktig öppning om att han överväger nationella prov i fler ämnen, och det tror jag verkligen är angeläget. Vi har en lång rad tunga ämnen där man i dag inte har den typen av material för jämförelse.
Men sedan fick jag inget svar på om utbildningsministern också är öppen för att pröva detta med externa examinatorer, något som man har på internationella gymnasier på sina håll men som vi annars inte alls har i Sverige. Det tror jag vore ett väldigt bra sätt.
Dels skulle det kunna skapa ett lite mer avspänt förhållande mellan lärare och elever eftersom läraren då inte ensam sätter betyget, dels skulle det formalisera och tvinga fram det som Riksrevisionen efterlyser, nämligen att man samarbetar med utomstående. Externa examinatorer skulle kunna vara antingen lärare från andra skolor eller lärare som är anställda av Skolverket. Det skulle vara intressant att höra hur utbildningsministern ser på det.
Ett annat frågetecken för mig är de nya ämnesbetygen. Folkpartiet tycker att det är väldigt bra att vi får ämnesbetyg i stället för kursbetyg i gymnasieskolan, men jag ställer mig verkligen frågan hur dessa ämnesbetyg ska kunna sättas på ett vettigt sätt när vi fortfarande har kvar kursindelningen.
Jag vet att regeringen talar om att man ska se över kursplanerna, men i stora drag kommer ändå den här kurssplittringen att vara kvar. Jag är allvarligt oroad, herr talman, för att de nya ämnesbetygen i regeringens tappning med en massa splittrade kurser snarare kommer att minska likvärdigheten i betygssättningen än öka den.
Det är alltså en tredje fråga, om ministern orkar och hinner med: Hur kombinera ämnesbetyg med ett kursutformat gymnasium?
Ulf Nilsson (FP):
När det gäller ämnesbetyg vill jag än en gång säga att vi i Folkpartiet vill ha ämnesbetyg. Vi tror dock inte att det är så lätt att kombinera ämnesbetyg med en kursutformad gymnasieskola, och därför vill vi helt enkelt ha långa ämneskurser där man får terminsbetyg och slutbetyg. De kurserna ska kunna se lite olika ut beroende på vilken utbildning man går.
Själva idén att betyget ska spegla vad man kan och vad man har uppnått när man slutar skolan, inte vad man kunde två eller tre år tidigare, är förstås alldeles riktig. Jag är dock orolig för att kombinationen av de här svårförenliga sakerna, ämnesbetyg respektive uppsplittring i småkurser, kommer att ställa till stora svårigheter i betygssättningen.
Annars är det inte så lätt att riktigt hitta vad som konkret kommer att hända annat än att det kommer att bedrivas ett arbete, och det är ju bra. Både lärarkåren, eleverna och många andra har länge varit medvetna om de här bristerna i betygssättningen, och jag tror att det är väldigt många som vill höra att utbildningspolitiker med makt vill göra något konkret för att öka rättvisan i betygssättningen.
Därför finns det fortfarande, även om jag uppskattar en del av det utbildningsministern här säger, många frågor som jag skulle ha velat ha tydligare svar på. Vad ska man till exempel göra för att se till att de nationella proven verkligen genomförs, att de verkligen skickas in? Och blir det några fler nationella prov? Tydligen fanns det inget intresse för någon form av extern examination och bedömning.
Ulf Nilsson (FP):
Folkpartiet har verkligen inte lämnat kravet på goda kunskaper. Tvärtom vill vi höja kvaliteten på yrkesutbildningarna genom att skapa bättre yrkeskunskaper. Vi är fullständigt övertygade om att man når det målet bättre om man inte läser samma kärnämneskurser i till exempel engelska, matematik och svenska. När Thomas Östros hör dessa argument brukar han säga att vi vill införa ett B-lag inom utbildningssystemet.
Men, Thomas Östros, det finns redan ett B-lag, nämligen ungdomar - över 40 % - som lämnar skolan utan någon som helst färdig utbildning. När nu regeringen föreslår en gymnasieexamen, vad säger Thomas Östros till de över 40 % som inte får en gymnasieexamen utan som kommer att gå ut med ett ofullständigt betyg?
Hade det inte varit bättre om en del av dem hade haft en riktig yrkesutbildning? Herr talman! Folkpartiet och LO brukar ofta ligga långt ifrån varandra i den politiska debatten, men just den rapport som har nämnts tidigare var intressant. Där hävdar man, och varnar för, att de yrkesfärdigheter som eleverna får med sig från yrkesutbildningarna inte håller tillräckligt hög kvalitet för arbetsgivarna.
Det är inte att undra på, med tanke på att lärarnas tid till så stor del upptas av att försöka få eleverna att lära sig samma matte, naturkunskap och religion och så vidare som eleverna på alla programmen.
Jag ska citera LO-artikeln, skriven av bland annat andre vice ordföranden i LO: "Frågan är om strävan att alla ska klara en allmän högskolebehörighet, som i praktiken inte räcker långt, har lett till att andra färdigheter och kunskaper, både kopplade till yrkeslivet och samhällslivet i övrigt, får stå tillbaka i utbildningen.
- - - Vi anser att man med fog kan ställa sig frågan om det verkligen är prioriterat att alla ungdomarna, efter att ha läst religion i nio år i grundskolan, måste fortsätta att läsa det på gymnasiet. På samma sätt kan man ställa sig frågan om det är rimligt att kursen i svenska är lika svår och omfattande på fordonsprogrammet som på samhällsprogrammet."
Det är alltså inte bara folkpartister som har dessa synpunkter utan också den fackföreningsrörelse som känner många av sina medlemmars behov. Det borde inte vara så lätt, som utbildningsministern gör det, att avfärda detta med att det skulle vara fråga om en sämre utbildning. Tvärtom vill vi ge människor en mer relevant utbildning.