KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Wallmark (M):
När det gäller Peter Hultqvists hantverksmässighet och det som han beskriver om samverkan mellan Sverige och Finland kan jag som Moderaternas försvarspolitiska talesperson inte säga annat än att jag uppskattar det som han har gjort. Där finns det inga skillnader, och det har nog varit en av de grundläggande faktorerna bakom att vi har kunnat sluta en bred försvarsuppgörelse mellan fem partier. Den delen uppskattar jag, och från min sida får han mer än gärna beröm för det.
Peter Hultqvists problem är ju att det snarast är miljöpartister som uttrycker kritik mot bland annat Natoövningar och värdlandsstöd. Kritiken mot hantverksskickligheten, mot samverkan i partnerskapet med Nato, kommer inte från allianssidan, utan den kommer snarast direkt inifrån de egna regeringskvarteren. Jag uppskattar försvarsministerns syn på pragmatism.
Jag skulle än mer uppskatta om försvarsministern kunde inta den pragmatiska finska hållningen där man ändå kan resonera om att man är en alliansfri regering, men att man ser Natomedlemskap som en option. Jag tycker att det är bra att försvarsministern betonar att han är konsekvent. Jag vill också vara konsekvent, men med blicken mot framtiden. Då tror jag inte att vi kan undvika den här typen av frågor.
Avslutningsvis konstaterar ju försvarsministern själv att det finska samarbetet innebär en möjlighet till ett gemensamt agerande, men att det inte innebär några utfästelser. Det är därför som det är så viktigt att vi nu för en framåtsyftande kunskaps- och faktabaserad diskussion i Sverige om de försvars- och säkerhetspolitiska vägval vi står inför - inklusive Natomedlemskap.
Det är med ett medlemskap som vi får utfästelser, och det finner jag vara det logiska nästa steget. Fru talman! Jag tror att ett medlemskap kommer att addera säkerhet till Östersjöområdet i en orolig tid.
Hans Wallmark (M):
Jag beklagar att jag tränger mig in i den här debatten mellan försvarsutskottets ordförande och försvarsministern, men det finns några anmärkningar jag skulle vilja göra med anledning av den väckta interpellationen. I grunden tror jag att merparten av oss ledamöter i kammaren uppskattar idén om transparens och att vi blir hörda och delaktiga.
Det kan vi också se på det extra möte försvarsutskottet kallades till i förra veckan, just för att få mer information om ett specifikt fall. Herr talman! Det jag skulle vilja lyfta fram och i all kamratlighet peka på inför försvarsministern är att det kommer ett pärlband av utnämningar regeringen ska ansvara för.
Försvarsministern har själv att handlägga frågan om överbefälhavare och generaldirektör för Försvarets materielverk, men det finns ett antal andra stora utnämningar regeringen som kollektiv ska ställa sig bakom. Det gäller ytterligare ett antal generaldirektörsposter. Jag vill som ett vänligt påpekande till den nuvarande regeringen påminna om hur det har sett ut i Sverige. Nu är nämligen Socialdemokraterna tillbaka vid regeringsmakten efter åtta års frånvaro, herr talman.
Jag har vuxit upp i ett Sverige som under 1970-talet präglades av en annan sorts socialdemokrati, och den vill jag inte ha tillbaka. Där kom merparten av höga utnämningar att präglas av att de rekryterade kom från en rätt likartad politisk bakgrund.
Jag har inget skäl att misstänka någonting annat, men jag vill ändå understryka att den nya regeringen med de kommande utnämningarna - både inom försvarsministerns område och inom hans regeringskollegors områden - visar huruvida den återgår till en gammal linje, det vill säga politiska utnämningar.
Jag hoppas i grunden att vi har lämnat den och att vi anträder vägen till ett modernare Sverige där det är kunskap, erfarenheter och bakgrund, inte partipolitisk hemvist, som avgör vem som rekryteras. Det tror jag att vi får se bevis på under de kommande månaderna, herr talman.
Generaldirektör för FMV är ett fall, men det kommer att följas av fler. Jag delar kollegan och försvarsutskottets ordförande Allan Widmans åsikt att generaldirektören för Försvarets materielverk har en mycket viktig uppgift, inte minst av det skälet att vi står inför betydande materielprojekt under de kommande åren. Det har även vidimerats av försvarsministern genom den uppgörelse som har gjorts och den materielutredning som kommer att tillsättas. Det här är alltså viktiga uppgifter.
Det finns skäl att önska försvarsministern lycka till i det fortsatta rekryterandet. Jag hoppas också att han har gjort en liten notering om att vi inte vill ha en återgång till forna tiders rekryteringar.
Hans Wallmark (M):
Vår uppgift som företrädare för oppositionen är att följa och granska regeringens göranden och låtanden. Det här är ett sådant område. Som kollegan Allan Widman pekar på är frågan om generaldirektör för Försvarets materielverk viktig. Vi har haft en kompetent generaldirektör där. Det är glädjande att hon har fått nya uppgifter, men det är regeringen som har entledigat henne från hennes uppdrag som generaldirektör för FMV och gett henne ett nytt generaldirektörskap.
Det hade man kunnat göra med andra tidsramar och på ett annat sätt. Därför finns det skäl att ställa den här typen av kritiska frågor. Kunde man kanske ha gjort detta på något annat sätt? Herr talman! Försvarsministern säger att det är professionalismen som ligger till grund. Jag vill verkligen understryka att det inte finns någonting i det försvarsministern hitintills gjort som gör att jag än så länge skulle ha skäl att vara orolig.
Men i all kamratlighet vill jag peka på att det vore oklokt med en återgång till den politik som präglade Socialdemokraterna under 70-talet. När man talar om professionalism ska det inte gälla vad man säger utan vad man gör. Där kommer försvarsministern att prövas i och med de kommande utnämningarna. Återigen: Det finns ännu ingenting som talar för att han inte skulle klara av den uppgiften, herr talman. Det är bara ett gott råd.
Som försvarsministern nämnde har regeringen nu gjort så att vi har en tillförordnad generaldirektör för FMV. Vad som möjligtvis glömdes att berätta är att den tillförordnade generaldirektören är tidigare statssekreterare. Jag tänker inte söka strid om det. Men det är viktigt att betona att professionalismen visar sig i de kommande utnämningarna, inte i vad man säger, utan i vad man gör.
Hans Wallmark (M):
Statsrådet! I somras gick det en susning genom Sverige när det kom att visa sig att vice statsminister Åsa Romson inte var ställföreträdande, utan hon var något annat. Det har väckt vissa frågor, inte bara hos alliansoppositionen utan även långt in i regeringspartierna.
Det har också väckts en fråga i en KU-anmälan kring detta - den kan vi lämna därhän. Jag gör fyra reflektioner med anledning av Morgan Johanssons svar, herr talman. Den första är att Åsa Romson själv inte besvarar interpellationen, som är ställd till henne. Om ett statsråd inte har ansvar för ett område brukar man i interpellationssvaret säga: Ansvaret inom regeringen är så fördelat att jag besvarar interpellationen.
I det här fallet sägs det i Morgan Johanssons svar mer lakoniskt: Interpellationen har överlämnats till mig. Det är en intressant fråga varför Morgan Johansson tar sig an denna fråga, som är ställd till Åsa Romson, och inte vice statsminister Romson själv. Herr talman! Vi har i politiken vice talmän. Vi har vice gruppledare. Vi har vice partiledare. Vi har vice kommunstyrelseordförande. Vi har vice utskottsordförande.
Vi har vice nämndordförande. Vi har i näringslivet vice verkställande direktörer, och vi har vice styrelseordförande. Herr talman! I allmän svensk praxis går de här vice ordförandena in i ordförandenas frånvaro, men det gör inte Sveriges vice statsminister.
Då måste man ställa sig frågan: Vad är det när det inte är en vice ordförande-post så som kutymen bjuder, att man går in i ordförandens ställe? Det här är något annat, en hittepåpost. Om det är så som Morgan Johansson anför i sitt svar, att det här inte har någon större betydelse och att det inte är en vice statsminister-post i den egenskap som alla andra vice ordförande-poster är, undrar jag: Varför har detta inte förmedlats?
Varför berättade man inte det i samband med utnämningen eller tillkännagivandet om att Åsa Romson var vice statsminister? Herr talman! Jag tror att statsrådet Johansson är på rätt väg: Det är nog inte fel rent legalt. Men det finns nog en hel del personer i svenska folket och i den här kammaren och ett antal miljöpartister som känner sig en smula förda bakom ljuset.
Den person som är utnämnd till vice statsminister är inte den som är ställföreträdande statsminister. Det leder till nästa reflektion. Jag såg en bild från sommarregeringen. Det var det då äldsta tjänstgörande statsrådet, som av en händelse råkade vara försvarsministern, som ledde regeringens sammanträde. Han var omgiven av två kvinnor på vardera sidan, varav en var Åsa Romson.
Är det så man vill signalera den feministiska regeringen, att den som är vice statsminister sitter vid sidan av den som fungerar som statsministerns ställföreträdare? Avslutningsvis, fru talman! Om den här vice statsminister-posten är en hittepåpost undrar jag: Är det någonting mer som inte är det som det synes vara i det regeringen säger och gör som Morgan Johansson vill berätta för svenska folket?
Hans Wallmark (M):
Med all respekt men det här är ingen bra dag på jobbet för justitieministern. Låt mig gå tillbaka till de åtta åren med alliansregeringen. Vi hade vice statsministrar. Det var Maud Olofsson och Jan Björklund. Jag är helt övertygad om att det är personer som i en krissituation utan att darra på manschetten hade klarat av uppgiften. Däremot är det mycket talande att justitieministern ser på Åsa Romson som en partipolitisk företrädare för något annat parti.
Under de åtta åren med alliansregeringen betraktade jag alla som satt i regeringen som en helhet - kompetenser för en och samma regering - inte som företrädare för olika partier i den bemärkelsen. Justitieminister Morgan Johansson säger att statsministern är fri att skapa titlar. Må så vara.
Men då ska han erkänna att vicestatsministerskapet har skapat förvirring och förvåning när det inte finns ett rakt samband, som det gjorde i de tidigare regeringarna, mellan att den som är vice statsminister också har ansvarsuppgifter så som man utgår från att en vice statsminister har - på samma sätt som en vice ordförande går in för en ordförande, en vice talman går in för en talman och en vice partiledare går in för en partiledare.
För alla de poster jag känner till i samhället där man är vice till någonting utgår jag från att den personen i ordförandens frånvaro är den som går in. Den här regeringen har konstruerat nyspråket med en vice statsminister som inte är ställföreträdare. Det kan man möjligtvis göra. Justitieminister Morgan Johansson har försökt att utveckla detta. Jag tycker att det har gått så där.
Jag tycker ändå att man åtminstone med en viss ödmjukhet kan erkänna att det kunde ha blivit bättre och tydligare om man fortare hade förklarat att vice statsministern inte går in för statsministern. På en punkt delar jag statsministerns bedömning. Det är möjligtvis så att i en krissituation i Sverige är det inte den nuvarande vice statsministern som ska leda det arbetet.
Hans Wallmark (M):
Allt detta är bra: den transatlantiska länken, fördjupat samarbete mellan Sverige och Finland och fördjupat samarbete med våra nordiska grannar - Danmark nämndes nu - i likhet med den interpellation som jag ställde till försvarsministern för ett antal månader sedan om att fördjupa samarbetet med fler Östersjöländer såsom Polen och Tyskland. Jag vill hävda att Moderaterna och Socialdemokraterna går sida vid sida där. Det finns inga nyansskillnader där.
Skillnaderna uppkommer när det gäller hur man fortsätter med det långsiktiga säkerhetstänkandet. Där får vi erkänna att det såklart finns skillnader. Men min förhoppning är att argumenten och de goda slutsatserna skulle kunna påverka Socialdemokraterna och försvarsminister Peter Hultqvist. Det är bra att vi fördjupar samarbetet med till exempel Polen, vilket nyss nämndes. Försvarsministern påpekar att det finns sekretess. Jag har respekt för det.
Det är därför vi inte vet när planerna och scenarierna, som försvarsministern nämner, övergår i förpliktelser. I alla fall vet inte jag det just nu. Därför är det centralt att påpeka att man, om man tar på sig den typen av förpliktelser, måste inse att det kan få konsekvenser. Med de förpliktelserna flyttar vi oss också närmare den ryska gränsen.
Det är i det ljuset jag menar att det är klokt att föra ett resonemang om vilka återförsäkringar Sverige i så fall borde skaffa sig. Herr talman! Det som försvarsministern avslutar sitt inlägg med är också bra. Det är ändå lite av en nyhet, kanske inte för mig men för den breda allmänheten, att det nu tillsätts utredningar av hur man helt legalt ska titta på hur det svensk-finska samarbetet ska hanteras. Det är en av de saker som borde lyftas fram, vilket har påpekats inte minst från finsk sida.
Det gäller även diskussionen om förpliktelser. Herr talman! Jag nämnde Åland. Jag tycker att Åland är ett gott exempel på en fredens ö och på hur man har hanterat svåra konflikter mellan två länder, Sverige och Finland. Därför vill jag efter debatten ge försvarsministern den bok som jag håller i min hand.
Hans Wallmark (M):
Precis som sägs i interpellationssvaret hade vi en interpellationsdebatt på det här temat senast den 4 november, för 16 dagar sedan. Fru talman! Min prognos är att vi nog rätt återkommande kommer att få interpellationsdebatter om detta, just därför att, som tidigare talare har påpekat, det händer rätt mycket i området, och det som händer är förfärligt och inger förstämning. Liksom i förra interpellationsdebatten är det nu sju talare anmälda.
Det visar på det engagemang och intresse som finns i kammaren, men också på hur vanskligt det var att regeringen så snabbt efter att den hade tillträtt bestämde sig för att erkänna staten Palestina. Det visar den diskussion som vi sedan har fört här i kammaren. Jag tittade på mina anteckningar från när vi senast hade en interpellationsdebatt om detta.
Några av de argument som anfördes av utrikesministern - som man i och för sig kan dela med hjärtat, men man måste sedan se hur det ser ut på marken - var att erkännandet skulle vara ett stöd för moderata krafter, att man skulle få med sig andra länder och att man skulle skänka hopp till palestinierna. Vid förra interpellationsdebatten frågade jag: Hur kan vi utvärdera detta? Hur vet vi att det var rätt beslut vid rätt tidpunkt, vilket regeringen, alltså Socialdemokraterna och Miljöpartiet, hävdar?
Eller var det kanske ett beslut som skulle fattas men där tidpunkten var fel, vilket andra i kammaren har sagt? Har de moderata krafterna stärkts? Av bara de senaste tre inläggen har det framkommit att det finns skäl att vara orolig för att det inte precis är de moderata krafterna som stärkt sin ställning utan att det är andra. Det visar det besinningslösa våld som riktades mot fyra rabbiner och en annan person i en synagoga för någon dag sedan och attackerna mot fackföreningsledare i Palestina.
Frågan är om man kan säga att moderata krafter har stärkts - så det går ju inte att bocka av. Det är 16 dagar sedan senast, så det har inte hunnit bli några stora förändringar. Det är dock viktigt att fundera på hur vi kan utvärdera. Nästa fråga är: Har man fått med sig andra? Precis som utrikesministern skriver i sitt svar delar man EU:s samlade syn på Hamas.
Men inga andra länder i EU-kretsen rör sig mot ett erkännande. Man har i och för sig haft en debatt i det brittiska parlamentet, men den var aviserad långt tidigare. Det sista var att skänka hopp, men det vi kan se i detta område nu är hopplöshet snarare än hopp.
Det finns absolut en tidpunkt då det kan vara rätt att erkänna staten Palestina, men frågan är om det var rätt tidpunkt från S- och MP-regeringen. Utifrån de kriterier regeringen själv satte upp om att stärka moderata krafter, få andra med sig och skänka hopp, så var det fel, fel och fel.
Hans Wallmark (M):
Låt mig först deklarera att jag i alla fall tillhör de moderata krafterna här i Sveriges riksdag. Det är tämligen officiellt också. Som utrikesministern påpekade: Detta är viktigt, det är centralt och det är sorgligt. Vi är bedrövade över vad vi ser. Där ska jag vara mycket tydlig: Jag är helt övertygad om att utrikesministern är lika bedrövad och bekymrad som vi andra ledamöter här i kammaren.
Det råder ingen som helst tvekan om att vi har samma grund för det vi ser. Utrikesministern sade dock: Säg vilken tidpunkt som hade varit rätt! Det är en bra retorisk figur. Jag måste dock säga att det är regeringen som har makten. Det är regeringen som har erkänt staten Palestina. Därför måste regeringen berätta varför denna tidpunkt var rätt.
Jag försökte säga att det hade varit viktigt om vi hade kunnat ha några kriterier för hur vi kan utvärdera detta längre fram. Jag har både i dag och i tidigare interpellationsdebatter försökt peka på några av dem. Som utrikesministern själv har sagt: Det ska stärka de moderata krafterna, man ska få med sig andra, och man ska skänka hopp. Åtminstone jag kommer under de kommande åren att försöka utvärdera beslutet utifrån den mallen.
Från min utgångspunkt menar jag att erkännandet borde ha gjorts tillsammans i en bredare EU-krets. Detta är ett verktyg, men det är ett verktyg som kan användas bara en gång. Nu har Sverige ensidigt använt det. Hade vi varit fler hade det, tror jag, kunnat ha större betydelse och större inverkan. Det hade varit effektivare om vi hade gjort det tillsammans i stället för ensamma.
Då kommer vi tillbaka till det som har sagts av andra talare, inte minst socialdemokratiska och miljöpartistiska, från den här talarstolen. Jag är helt övertygad om att de flesta av oss här i kammaren verkligen vill skänka hopp. Vi vill bidra till fredssamtalen. Vi vill göra något åt hopplösheten. Därom råder inget tvivel. Men den grundläggande frågan - och det är vad den politiska diskussionen och den politiska utvärderingen kommer att handla om - gäller tidpunkten.
Var detta rätt tidpunkt? Regeringen har valt den och har därmed också ansvaret. Därför menar jag att det är regeringen som måste säga att det här var rätt tidpunkt. Då kommer jag att fortsätta utvärdera regeringens beslut utifrån om det har stärkt de moderata krafterna, om man har fått andra med sig och om det har skänkt hopp. Tyvärr tyder de senaste dagarnas händelser - det fruktansvärda som har skett - snarare på att hopplösheten och inte hoppet präglar regionen.
Hans Wallmark (M):
Jag vänder mig till vice statsminister Åsa Romson. Vi har, fem partier, tecknat en bred försvarsuppgörelse. Det tror jag i grunden är bra. Moderaterna är ett av partierna, och Miljöpartiet är ett av de andra partier som ingår i denna breda försvarsuppgörelse. Jag tror att det är en tydlig signal i en orolig omvärld, och jag tror att det är en tydlig signal till länderna i Östersjöområdet. I uppgörelsen talar vi om behovet av ökat samarbete och ökad tränings- och övningsverksamhet. Det är i grunden bra. Vi säger också att det gäller inte minst med USA och Nato.
Nu i juni kommer vi att genomföra en större övning uppe i norra delen av Sverige under norsk ledning. Det kommer att handla om över 100 plan och 3 600 personer. Tyskland, Storbritannien och USA ingår. Vi kommer också att i juni genomföra en större övning, Baltops, i Östersjön med bland annat B52-plan från USA. Enligt medieuppgifter förstår jag nu att det finns några ledande miljöpartister som har reserverat sig i sin riksdagsgrupp mot försvarsuppgörelsen.
Jag förstår också att det finns de som öppet ifrågasätter den typ av övningar som den vi har i norra Sverige och Baltops. Jag utgår ifrån att regeringen är överens om vikten av övningsverksamheten. Men är regeringspartierna överens om denna typ av övningsverksamheter och om försvarsuppgörelsen?
Hans Wallmark (M):
Det är helt riktigt; vi bygger säkerhet med andra. Det är därför det är viktigt med samarbete, och det är därför det är viktigt med samverkan och inte minst med övningsverksamhet. Jag tycker att det är bra att vi övar med USA. Jag tycker att det är bra att vi övar med Storbritannien, med Tyskland och med andra Natoländer. Det är också någonting som vi är överens om i inriktningen i försvarsuppgörelsen. Jag vill understryka precis det som vice statsminister Åsa Romson sa: Det är bra att vi sänder denna typ av tydliga signaler. En bredd i riksdagen, fem partier, står bakom uppgörelsen.
Denna typ av uppgörelser undergrävs dock om det finns reservationer i ett av riksdagspartiernas riksdagsgrupper mot denna typ av uppgörelser. De undergrävs när man öppet ifrågasätter sådan här viktig övningsverksamhet och när man specifikt pekar ut ett land som man tycker att vi inte borde samverka med, nämligen USA. Jag ställer min fråga till vice statsministern återigen. Jag utgår från att regeringen är överens om betydelsen och vikten.
Men är regeringspartierna överens om betydelsen och vikten?
Hans Wallmark (M):
Min interpellation handlade om utrikesministerns uttalande om att Nato bara skulle vara ett svar på en eller två saker. Tyvärr kan jag inte säga att jag fått svar på min fråga eller ens fått Socialdemokraternas och regeringens position klargjord. Visst är det en enorm skillnad på ett partnerskap och ett medlemskap. Som partnerland har vi inte de bindande säkerhetsgarantierna.
Vi kan hoppas, tro och önska, men det bindande finns bara i medlemskapet. Vi har inte den fullständiga beslutanderätten. Vi får vara med och påverka. Vi kan också bli tillfrågade. Men beslutanderätten har man bara som medlem, inte som partner. Vi kan inte få till stånd ett fullt ut fungerande nordiskt samarbete med mindre än att egentligen alla de nordiska länderna är delar av det. Tre av dem - Norge, Danmark och Island - är Natomedlemmar. Sverige och Finland står än så länge utanför. Fru talman!
Jag tycker att Kerstin Lundgrens inlägg var väldigt viktigt och centralt. Det har ju historiskt varit så att Centern och Socialdemokraterna i decennier definierat den svenska alliansfrihetspolitiken. Nu markerar Centern tydligt viljan till ett medlemskap. Det tycker jag borde påverka en tidigare allierad som man tidigare haft samsyn med.
Jag förundras över att Socialdemokraterna verkar vara så likgiltiga inför både de förändringar som sker i omvärlden och dem som sker i Sverige. Det är naturligtvis en förändring att som medlemskapspartier utöver Moderaterna och Folkpartiet finns nu även Centerpartiet och Kristdemokraterna. Detta är en förändring. Den består och beror på någonting. Det är vad vi debattörer i talarstolen, ledamöter och partier gång på gång försöker säga.
Det är en försämrad omvärld vi befinner oss i. Vad är svaret på de frågorna? Utrikesministern säger att vi ska samarbeta. Jag säger att det är skillnad på partnerskap och medlemskap. Jag säger att man inte kan navigera i en ny tid efter en gammal karta.