Christer Nylander (L):
Jag tackar utbildningsministern för svaret. Det är ett tag sedan jag skrev interpellationen nu, och det har hänt mycket sedan dess. Tyvärr har det inte hänt tillräckligt mycket på just det här området, som jag skulle ha hoppats. Jag var under en tid - förvisso under en ganska kort period och för ganska länge sedan - kommunal skolpolitiker. Jag minns hur vi på den tiden jobbade med den kommunala skolplanen.
Jag minns att vi hade till uppdrag att försöka tolka de nationella målen till att bli lokalt anpassade mål. Jag minns hur vi följde de olika skolenheternas budgetar ganska väl och deras utveckling väldigt noga. Det fanns en stor tilltro till decentralisering av skolan på den tiden, och jag tror fortfarande att det är centralt att decentralisera mer makt ned till skolan. Men problemet med denna reform är, som vi såg för ett par decennier sedan, att det stannade på kommunnivå.
Makten stannade där. När vi försökte pressa ned mer makt till den enskilda läraren, till den enskilda skolan och rektorn blev det inte så. Det stannade på kommunnivå. Jag såg också hur kommunaliseringen innebar att fler kommunpolitiker alltmer lade sig i skolans inre verksamhet. Det är inte på något sätt konstigt.
Jag tror att slutsatsen av denna reform och många andra är att ju fler politiska nivåer det finns i styrningen, desto fler politiska beslut kommer att fattas om hur verksamheten ska se ut. Ju fler byråkratiska nivåer det finns i en verksamhet, desto fler byråkratiska regleringar kommer det att bli. Det är något av en administrativ problematik som vi står inför, inte bara på skolans område utan rent generellt.
Om det finns politiker utsedda för att ansvara för skolan kommer de att försöka styra över skolan. Vad blir då viktigast? Är det till sist kommunens budget, eller är det de statliga kunskapskrav, läroplaner och skolplaner som slås fast? När jag frågar dem som är i skolan är det sällan jag hör att en rektor har fått sparken för att han eller hon inte klarar att få skolan att nå upp till kunskapskraven.
Men det är ganska vanligt att man får gå efter det att man inte har levt upp till budgeten. Jag tror, herr talman, att det är dags att ta bort det där mellanledet och att göra det tydligt att staten ska ta över huvudmannaskapet för skolan från kommunerna. Nio av tio skolledare har kommit till samma slutsats, det vill säga att vi ska ha tydligare statlig styrning. Det finns ett starkt stöd också bland lärarna för detta.
Interpellationen handlar om Skolinspektionens analys av de inspektioner man har gjort under den tid som har gått sedan man startade. Det handlar om 1 000 kommuntillsyner, 13 000 inkomna anmälningar och 48 000 intervjuer. En av slutsatserna i rapporten är att det är en otydlig styrning av skolan. Det är otydligt vem som till sist har det avgörande ansvaret.
Man konstaterar till exempel att nio av tio kommunala huvudmän får kritik för arbetet med att planera, följa upp och utveckla skolverksamheten. Vi har 290 kommuner i Sverige, och det är ett faktum att hantera. Men kommunerna är också väldigt olika och har olika förutsättningar för att leda en fungerande skola. Det är uppenbart att det finns många kommuner som är duktiga på skolpolitik.
Men det är också uppenbart att det finns en hel del kommuner som inte klarar av detta uppdrag. Därför är det mycket som talar för en ökad statlig styrning. Alliansen har under de åtta år som vi satt vid makten gjort en hel del för att tydliggöra det statliga ansvaret, tydliggöra statlig styrning och tydliggöra statligt ansvarstagande. Min slutsats är att det är dags att gå hela vägen och införa ett statligt huvudmannaskap.
Min fråga är egentligen: Vilka ytterligare åtgärder, utöver dem som statsrådet hittills har föreslagit, är man beredd att vidta från regeringens sida för att ytterligare öka den statliga styrningen av skolan?