KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Olofsson (V):
Vi är överens om vikten av det förebyggande arbetet och att vi är oroliga över att fler unga väljer cannabis. Det finns en debatt där man försöker negligera att cannabis är farligt, att den används likaväl som alkohol. Där behövs verkligen upplysning om vilka skador cannabis ger. Jag tror inte att man alls ska skuldbelägga föräldrar.
Detta kan hända ungdomar från olika familjer. Men vi lyssnade alla på representanter från Maria Ungdom vid socialutskottets hearing. De sade tydligt att de ungdomar som har det jobbigt och struligt är klart överrepresenterade bland dem som fastnar i tungt missbruk. Den kunskapen är viktig att ha med sig.
De pekade på ungdomar med depressioner, ångest, adhd-problem, som kommer från hem med våld i familjen eller själva blivit slagna som barn. Det funkade inte runt dem, och missbruk fanns i den egna familjen. Vi måste erkänna att det finns överrisker för de ungdomarna om vi ska kunna hjälpa dem och jobba förebyggande.
Det gäller att fånga upp dem i ett tidigt skede, att man försöker jobba tvärprofessionellt redan i förskolan och skolan med de barn som har det jobbigt runt omkring sig. Är det inte viktigt att se de resultat och kunskaper, Maria Lundqvist-Brömster, som Maria Ungdom har byggt upp?
Vi i Vänsterpartiet har föreslagit att Maria Ungdom ska bli ett nationellt kompetenscentrum vars kunskaper ska komma hela Sverige till del, just därför att man där under många år har jobbat med både behandling och forskning tvärprofessionellt. De kunskaperna skulle vara till nytta för att fånga barn och ungdomar runt om i landet.
Eva Olofsson (V):
Vi har haft den frågan med i vår budget ett par år. Jag vill ställa en fråga som jag tog upp i mitt förra replikskifte om sprututbytesprogrammen. Sådana program finns i tre landsting, och nu invigdes i förra veckan ett program på försök i Stockholm. Då blir det fyra landsting som har dessa program. Men det finns många fler landsting i Sverige. Här är det fråga om att landstingen i dag måste få med sig kommunerna, som rätt ofta säger nej.
Verksamheten i Malmö och Lund har nyligen utvärderats av Socialstyrelsen. De har pekat på den dubbla funktionen, som jag tycker sprututbytesprogram ska ha. Det handlar bland annat om att av hälsoskäl hindra smittspridning av hiv, hepatit C och så vidare. Det är allvarliga och livshotande sjukdomar.
Vidare handlar det om att bygga upp en kontaktyta för personer så att det går att snabbt reagera när något händer och att det finns en ständig kontakt som kan motivera till vård och behandling. Man säger i Malmö och Lund att detta har fungerat bra. Problemet är att det finns för få vårdplatser. När man väl har motiverat dem är det inte alltid lätt att få en plats för vård och behandling. Man jobbar där tvärprofessionellt.
Behöver vi inte ändra på lagstiftningen som har gjort att det är så få landsting som har dessa program? Är det inte viktigt när man ska sluta med ett missbruk att få hjälp och inte ådra sig livshotande sjukdomar under tiden? Detta har gjorts på ett bra sätt i Malmö och Lund. Är det inte värt att programmet får större spridning än i fyra landsting?
Eva Olofsson (V):
Jag skulle vilja fråga om de motioner som jag talade om. Det är moderata personer som står bakom alla dessa. Är de udda röster i Moderata samlingspartiets alkoholpolitik, eller står de för en linje som är partiets alkoholpolitik där man slopar detaljhandelsmonopol och börjar sälja lite fritt här och där i livsmedelsbutiker?
Man gör det då till en näringslivsfråga där entreprenörskap verkar bli det som blir gällande. Som en koppling till detta kan jag instämma i mycket av det som sades här tidigare om att minska skadorna och användningen. Det gäller inte minst att minska totalkonsumtionen; det är en viktig modell. Jag har lite svårt att få detta att gå ihop med gårdsförsäljning. Jag skulle vilja ställa frågan: Var står Moderaterna där?
Kan vi lita på att det inte kommer något förslag om gårdsförsäljning från regeringen? Det är helt tydligt att det skulle äventyra Systembolaget. De utredningar som har gjorts på området har varit tydliga.
Eva Olofsson (V):
Jag tycker att det är bra att Metin Ataseven uttrycker så tydligt att ni står bakom en restriktiv alkoholpolitik. Ju fler som gör det, desto bättre. Men jag har lite svårt att se vart gårdsförsäljningen tar vägen. Delar ni inte de synpunkter som kom i de två utredningarna om att gårdsförsäljning inte går att införa på det sätt som man har tänkt sig när man talade om det?
Det finns regler i EU som gör att man inte kan begränsa försäljningen, och detta skulle kunna äventyra Systembolagets detaljhandelsmonopol. Är det verkligen värt det? Den andra frågan gäller näthandeln. Det finns direktiv för att titta över detta. Ålderskontrollen fungerar inte, som jag sade förut. Det görs ohämmad reklam som vi får på alla möjliga sätt.
Näthandeln växer. I de direktiv som finns för utredningen tas inte alls upp att man ska titta på lagligheten. Om man vill ha en restriktiv alkoholpolitik är det kanske dags att också täppa till den expanderande näthandeln. Det gäller direkta vinstintressen av att sälja så mycket alkohol som möjligt.
Detta sprids nu i form av mejl, på sociala medier, brev i brevlådan och annat som jag har fått och som jag antar att många andra också får.
Eva Olofsson (V):
Det mesta Barbro Westerholm tycker om alkoholpolitiken håller vi i Vänsterpartiet med om. Men Barbro Westerholm duckade när det gäller näthandeln ganska rejält. Utredaren har inte alls fått i uppdrag att titta på lagligheten utan på tillsynen och åldersgränserna, såvitt jag förstår. Barbro får gärna rätta mig.
Vad som har hänt är att näthandeln växer. Nu är det ett åttiotal företag som i alla fall är registrerade, ett antal kör svart. IOGT har som vi alla vet anmält detta till polisen, och ärendet ligger i Citys åklagarkammare. Man ser det här som olagligt. Det var inte tänkt att det här skulle bli en näthandelsindustri med vinstintressen.
Det var tänkt att privatpersoner skulle kunna ta hem någon flaska till sig eller för att ge till vänner. Men det har blivit en näthandelsindustri med tydliga vinstintressen, och man gör reklam väldigt aggressivt. Jag vet att Barbro Westerholm och Anders Andersson i min hemtidning Göteborgs-Posten skrivit en artikel om näthandel, "Näthandeln hotar alkoholpolitiken".
I artikeln ifrågasatte de om detta kunde vara lagligt. Är det inte så att det behövs en utredning som tittar på om det här är lagligt? Ska vi inte täppa igen hålet till näthandeln? Får vi en växande näthandelsindustri kommer det att bli svårt att hävda folkhälsoargumentet för att ha ett detaljhandelsmonopol.
Eva Olofsson (V):
Nu brukar det vara så att om det ska komma skarpa förslag från en utredare i den kanske mest kontroversiella frågan ska direktivet komma från regeringen, i alla fall om regeringen vill ha ett resultat åt det hållet. Jag misstänker snarare att man inte kunde få enighet om att lägga in en utredning av detta i direktiven. Den fråga som jag skulle vilja ställa till Folkpartiet och Barbro Westerholm är: Vill inte ni se över laglighetsfrågan?
I er artikel skrev ni att ni i högsta grad tycker att det här är ett hot mot vår restriktiva alkoholpolitik och att man borde göra någonting åt det. Lägga fram ett skarpt förslag, om utredaren inte har fått den uppgiften, brukar faktiskt inte en utredare göra.
Eva Olofsson (V):
Även jag tycker, precis som Anders Andersson, att det är glädjande att ungdomar dricker mindre alkohol och börjar senare. Lite oroande är det kanske att en del av dem i stället använder mer cannabis. Det jag skulle vilja fråga Anders Andersson om gällde de tydliga direktiven. Jag tänkte börja med att citera ur den artikel som Anders Andersson och Barbro Westerholm skrev i Göteborgs-Posten 2011.
"Kan ändra EU:s inställning till monopolet" är en underrubrik, och det står: "Vi känner en stark oro för om ett svenskt detaljhandelsmonopol i fortsättningen kommer att kunna anses EU-rättsligt motiverat om näthandeln tillåts expandera okontrollerat. Det svenska detaljhandelsmonopolet utgör i dag en inskränkning i den inre marknadens princip om fri rörlighet för varor. Inskränkningar är tillåtna av folkhälsoskäl om dessa är konsekventa, sammanhängande och proportionerliga i förhållande till målet.
Men det skulle sannolikt bli mycket svårt att få EU-domstolen att acceptera att Sverige utestänger aktörer med hänvisning till folkhälsoskäl, om ett stort antal privata nätbutiker samtidigt tillåts verka." Min fråga är naturligtvis om Anders Andersson fortfarande tycker så eller om han har ändrat inställning.
Den andra frågan är om inte Anders Andersson och Kristdemokraterna tycker att vi ska skärpa lagstiftningen vad gäller näthandel över huvud taget. Är Anders Andersson nöjd med att vi tittar på marknadsföring och tillsyn och att man håller åldersgränserna? Är det verkligen tillräckligt?
Eva Olofsson (V):
Det är naturligtvis mycket bättre än att man inte gör någonting alls. Men vi har fått in aktörer som helt enkelt har direkta vinstintressen av att sälja så mycket som möjligt och som på olika sätt i dag oförblommerat talar om att man ska tjäna en massa pengar på att köpa deras billiga viner. Det är alltså ett rent vinstintresse.
Systembolaget har ett alkoholpolitiskt uppdrag och går inte ut med uppmaningar om att man ska köpa tre flaskor till priset av två, att det är rea på deras viner, att man får rabatt om man köper extra mycket eller att man får någon annan sort extra billigt. Det är helt andra aktörer som vi har, men Systembolaget styr vi eftersom det är ett statligt detaljhandelsmonopol.
Det är viktigt att vi tar fram det alkoholpolitiska uppdrag som Systembolaget har och som inte de företag som bedriver näthandel har. Jag hoppas att vi tillsammans kan fortsätta att driva frågan om att vi inte ska ha denna form av näthandel, både därför att den bryter mot det som jag ser som den restriktiva alkoholpolitiken och för att den i sin förlängning kan ifrågasätta vårt undantag utifrån folkhälsoskäl.
Eva Olofsson (V):
Jag kan konstatera att om regeringen ansåg sig ha muskler att avreglera och sälja ut apoteken hade man nog kunnat ge ett ägardirektiv om fler apotek och utökade öppettider till det statliga Apoteket AB som fanns. Där är det ett mycket underligt svar, tycker jag, från Göran Hägglund. Jag skulle också vilja ställa en fråga. Kommer vi att kunna ha kvar en betydande aktör i det statliga Apoteket AB framöver?
Jag tycker att det är väldigt viktigt, för annars släpper vi allting till vinstsyftande företag, varav flera riskkapitalbolag. Detta med insynen tycker jag också är oerhört viktigt.
När det gäller patientsäkerhet, människors hälsa och något så viktigt som läkemedel som är receptbelagda, som ska användas rätt och som det dessutom inte är ett plus att sälja mer av är det oerhört konstigt att man inte har ett intresse av hur det fungerar, utan tillsynsmyndigheter ska dra stora svarta streck över den information som borde finnas.
Där borde regeringen ta sig en ordentlig funderare. När det gäller patientsäkerheten har vi fått en himla massa fler apotek. Det kanske inte är större tillgänglighet till mediciner, och det är ungefär samma antal personal. Enligt Farmaciförbundet, fackföreningen som organiserar många som arbetar på apoteken, har det lett till att det blivit en betydligt sämre arbetsmiljö och ökad stress för personalen.
Personal som är stressad kan också vara en risk för felmedicinering och hota patientsäkerheten. 61 procent av dem som arbetar med att ge råd om läkemedel anger att de inte har tid att ge bra rådgivning nu efter omregleringen. Bland receptarierna är det 38 procent som instämmer i att de känner oro för att recepthanteringen inte gjorts korrekt på grund av tidsbrist. Här finns alltså också något att ta tag i.
Eva Olofsson (V):
Jag tycker att bostadsministern skulle ha betydligt svårare att ge en förklaring till hyresgästerna som behöver flytta, för Ellen som bor på Pennygången och som vi fick ett brev från, åtminstone vi västsvenska riksdagsledamöter. Hon bor där med tre barn som hon har med sin man, och han har ett tidigare. Hon studerar. De får hyran höjd från 6 000 till 10 000.
Hon fick panik bara hon tittade på kuvertet och funderade: Vad ska vi göra? Här trivs vi, här känner vi grannar, här har vi omgivningen där ungarna leker. Ska vi behöva flytta härifrån? Jag undrar mer vilket svar bostadsministern ska ge till dem, måste jag säga. Är det marknaden som ska lösa detta? Eller ska fastighetsägaren ha rätten att göra så här? Visst förstår också vi att det behöver rustas upp.
Det är därför som vi har ett upprustningsbidrag. Vad det handlar om är att fördela om till en ny gynnsam politik för hyresgäster, för dem som vill bo i hyresfastigheter, för att man både ska kunna bygga mer hyresrätter till vettiga hyror och klara upprustningarna med mindre hyreshöjningar än vad man skulle ha gjort annars.
Jag tror att Skövdes hyresgäster skulle tycka att det vore rätt bra om vi fick en politik som gynnar hyresrätterna framöver, för det är en politik som skulle gynna väldigt många människor. I stället har vi nu en politik som gynnar dem som har egen villa eller bostadsrätt medan hyresgästerna missgynnas.
Vi vet också att många människor som inte har så stora inkomster i dag bor i hyresrätter, så det är väldigt skevt fördelningsmässigt. Varje krona som går till ROT är faktiskt en skattekrona som kunde ha gått till något annat, till en mycket rättvisare och mer social bostadspolitik.
Eva Olofsson (V):
Vår nya jämställdhetsminister säger att kommunerna har det yttersta ansvaret för våldsutsatta kvinnor och barn. Jag instämmer i det; det är helt rätt. Men man får nog också erkänna att det ser väldigt olika ut.
Roks ordförande Angela Beausang beskrev situationen så här i tidskriften Socialpolitik: År 2011 var Roks medlemsjourer tvungna att neka boendeplats till minst 1 366 kvinnor eftersom det helt enkelt var fullbelagt.
Var de 1 366 kvinnorna tog vägen vet vi inte, men vi vet att kommuner när kvinnojourernas platser inte räcker till placerar kvinnor och barn på vandrarhem eller billiga hotell - något som för det första knappast kan ses som ett kvalitetssäkrat skyddat boende och för det andra gör att många kvinnor faktiskt går tillbaka hem i stället.
Angela Beausang fortsatte: Till sist vill vi poängtera att långt ifrån alla kvinnor som utsätts för våld aktivt söker socialtjänstens hjälp. Därför är det livsviktigt att kvinnojourerna får ett ökat stöd eftersom det är de som möter mörkertalet, de kvinnor som inte vänder sig till socialtjänsten. Roks kvinnojourer har 986 platser.
SKR, den andra stora organisationen, har givetvis också platser, och ett antal kommuner har egna platser. Tyvärr förekommer det dock att kvinnor när de behöver fly hemifrån inte får ett skyddat boende med kvalificerad personal som har kunskap om våldet och vet hur de ska stötta. I stället placeras kvinnorna på ett vandrarhem eller hotellrum, som Angela Beausang sade.
Värst är det förstås när barn är inblandade. Jämställdhetsminister Maria Arnholm säger att kvinnojourerna utför ett viktigt och angeläget arbete och är ett betydande komplement i arbetet med våldsutsatta kvinnor och barn i kommunerna. Det är en stor underskattning av kvinnojoursrörelsen.
Jag instämmer i det Fredrik Reinfeldt sade: Utan kvinnorörelsens och kvinnojoursrörelsens insatser hade denna fråga inte kommit upp på dagordningen. Det hade inte blivit lika många kvinnojourer, och vi hade inte nått så långt som vi har gjort i dag. Det är mycket tack vare samarbete med feministiska politiker i kommuner, riksdag och regering som vi har kommit dit där vi är i dag.
Det är viktigt att lyfta fram kvinnojoursrörelsens betydelse också i denna fråga, och den kunskap och erfarenhet man har och det opinionsbildande arbete man bedriver. Det har nämligen då och då inträffat att någon kommunpolitiker sagt: Detta förekommer inte i vår kommun, så vi behöver inte ha någon jour. Det är ingen av mina grannar, mina arbetskamrater eller mina bekanta som slår sin kvinna.
Det som gör mig orolig är att när jag talar med kvinnojourer och frågar vad som är problemet säger många: Vi vet inte om vi kan behålla vår fast anställda. Vi vet inte om vi har pengar till nästa år. Vi får leva med en osäkerhet. Några har ett väl upparbetat samarbete med kommunen och vet att de kan förvänta sig stöd några år framåt.
Andra går och väntar ända fram till början av verksamhetsåret och undrar: Kommer vi att få några pengar? Det är därför oändligt viktigt att det finns ett nationellt ansvar för ett basstöd så att kvinnojourerna ska kunna fungera. Kommer det ett basstöd till kvinnojourerna, och när kommer det?
Eva Olofsson (V):
Det finns ett uppdrag att titta på en kvalitetssäkring av skyddade boenden. Det är viktigt att också titta på en kvalitetssäkring av hela stödet, det vill säga tillgänglighet och personal. I Roks senaste tidning skriver deras ordförande om när hon var i Arvidsjaur och träffade kvinnojouren där. Då ringde polisen till den kvinna hon satt och åt middag med.
Där har man ett kontor och får bara bidrag till ett par timmar i veckan. Man måste alltså fixa detta på kvällstid. Många gånger har man ingen socialjour heller utan polisen ringer direkt till kvinnojourerna. Nästa dag var Angela Beausang i Älvsbyn. Där är det lite bättre. Där har man en lägenhet, och där har man lönebidrag. Polisen ringde även där direkt och man fick ta hand om en kvinna och ordna så att hon fick skydd.
Jag tror att det är viktigt att titta på detta. Det ska inte vara bara ett kontor i några timmar. Det ska vara tillgänglighet per telefon, och det ska vara tillgång till skyddat boende. Det är naturligtvis viktigt att man med vettiga arbetsvillkor kan behålla dem som jobbar där och har kompetens och erfarenhet. Det ska inte bygga på några timmar här och där. Man måste vara nåbar och man måste finnas där till skydd för kvinnorna och barnen.
Det skyddade boendet måste vara bra. Det måste finnas barnkompetens för de barn som ofta följer med. Det är oerhört viktigt att vi ser till att det finns ett stöd av bra kvalitet samtidigt som vi tar vara på kvinnojoursrörelsens jobb. Kommunerna måste också göra mer. Det handlar inte minst om att ha tillgängliga jourer. Kvinnor med funktionsnedsättning är en grupp som man ofta är dålig på att ta hand om. Äldre kvinnor har lyfts fram i år.
Kommer man att ta med alla dessa kvalitetsaspekter när man jobbar för ett säkrat stöd till kvinnojourerna?
Eva Olofsson (V):
Mina kolleger har här tagit upp mycket om betydelsen av Rett Center. Jag vet att Göran Hägglund som ansvarigt statsråd också har fått brev och är informerad om vad Rett Center gör och vad det betyder för de barn som får sjukdomen och för deras anhöriga. Som Agneta Luttropp sade tidigare är det få barn som får denna sjukdom.
Det är en allvarlig sjukdom som påverkar dessa barn och deras liv, och den påverkar deras anhörigas liv. Jag tycker inte att ministerns svar är något svar till Rett Center. Ansvarig minister Göran Hägglund tar upp frågan om sällsynta sjukdomar i allmänhet. Men han svarar inte på vad som kommer att hända med Rett Center.
Hur ska Rett Center se på framtiden? Ska man fortsätta vara orolig? Det är som mycket riktigt sades i tidigare inlägg att Ågrenska stiftelsen och Rett Center inte har samma uppdrag. Rett Center tar faktiskt emot patienter från hela landet och har ett nationellt kompetenscentrum som har en kunskap som inte finns samlad någon annanstans.
Med denna politik där man ger ettåriga stöd och aldrig räknar upp dem kan jag inte se något annat än att man svälter ut möjligheterna för detta nationella kompetenscentrum, och det drabbar naturligtvis de flickor som föds och lever med denna sjukdom och deras familjer. För varje år som går när ett statsbidrag inte höjs får man mindre och mindre pengar.
Saker kostar mer, och löner utvecklas. Jag tror att ministern vet att Jämtlands läns landsting inte har något stort överskott av resurser utan brottas med en ganska tuff ekonomi, vad jag har hört. Jag vill därför ställa frågan: Vad anser Göran Hägglund ska hända med Rett Center?
Ska man få ettåriga bidrag, som aldrig räknas upp, i slutet av året så att man inte kan planera? Det borde vara 10 miljoner nu, men det är 7 miljoner. Det är alltså ungefär en tredjedel av bidraget som har försvunnit. Självklart påverkar det verksamheten.
Jag kan därför inte heller se något annat än att om man ska bygga upp nationella kompetenscentrum och nationella strategier skulle det vara av stort värde att Rett Center finns kvar som en del i denna nationella strategi och att man tar till vara på all den kunskap och kompetens som man har när det gäller både behandling och forskning.
Jag ser en stor risk här att man håller på att svälta ut och urholka möjligheterna för Rett Center att vara ett nationellt kompetenscentrum medan strategin ännu inte har kommit. En fråga som man också kan fundera på är: När kommer denna strategi? Vad kan den komma att innebära för Rett Center och framför allt för de flickor som har Retts syndrom och för deras familjer?
Eva Olofsson (V):
Nu väntar socialminister Göran Hägglund med att tala om hur han har tänkt sig detta till dess att vi inte har några fler inlägg. Självfallet måste man ha en helhetssyn, men frågan är om den måste innebära att Rett Center inte kan fortsätta sin verksamhet. Göran Hägglund talade om likvärdig vård i hela landet.
Men det är det man har svårt att få om inte det nationella kompetenscentret skulle finnas. Det saknas kunskap i många landsting och inom sjukvården på många håll för en sällsynt sjukdom som Retts syndrom. Men genom att man kan komma till det nationella kompetenscentret och även kontakta det från andra håll i landet finns det möjlighet till en likvärdig sjukvård för dem som har Retts syndrom.
Jag tycker att det är positivt med en nationell funktion för sällsynta diagnoser. Jag tror att Ågrenska kommer att göra ett utmärkt jobb. Jag har som kommunalråd i Göteborg varit och besökt Ågrenska många gånger innan jag hamnade här i riksdagen, och jag tycker också att det är bra att vi får en strategi. Men det känns något märkligt att man inte tar in det nationella kompetenscentret i denna strategi.
Man riskerar i stället att deras verksamhet stryps innan det finns någon nationell strategi och man kan se var kompetenscentret skulle hamna. Självfallet finns det flera sällsynta diagnoser, och självfallet finns det ett stort behov av att stärka hälso- och sjukvården och forskningen när det gäller de andra sällsynta diagnoserna.
Här finns också ett behov av att samarbeta i Norden och i Europa eftersom man behöver hjälpa varandra och stötta upp varandra. Men än så länge har vi inte sett någonting som säger att för att detta ska fungera ska inte kompetenscentret för Retts syndrom finnas kvar.
Jag kan inte se annat än att det borde vara fullt möjligt att få med det nationella kompetenscentret, dess betydelse och dess kunskap in i en nationell strategi och en nationell struktur. Det kan hända att man behöver ändra på något och göra något även när det gäller detta kompetenscenter, men det har vi inte sett än.
Det vi riskerar är att de som jobbar där och som har byggt upp sin kunskap under många år nu ger sig av inför den ekonomiska osäkerhet som finns och att den kunskap som finns samlad här tappas. Det slår i så fall direkt mot de flickor som drabbas av Retts syndrom. Som vi alla har hört här är det en sjukdom som man får tidigt och som man har hela livet.
Den är allvarlig, och den drabbar utöver den flicka och sedan kvinna som får den hela familjer. Jag vill fortsatt ha ett tydligt svar från socialministern. Vad är det som gör att man för att få en likvärdig sjukvård och för att ha en strategi för sällsynta diagnoser måste strypa verksamheten på de nationella kompetenscentren när det gäller Retts syndrom?
Skulle det inte finnas ett värde i att kompetenscentret fick fungera och komma med i den nationella strategin? Handlar det kanske inte om en likvärdig vård för dem som har Retts syndrom och att de kan få det just därför att det nationella kompetenscentret finns?