KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Stenberg (S):
Vi som debatterar här är väldigt angelägna om att få det sista ordet i våra repliker. Jag vill berätta för statsrådet, och det är hon säkert medveten om, att det inte är alltför länge sedan som den här kammaren debatterade just de här frågorna om kommunikation och framför allt kommunikation i glesbygd. Där har vi socialdemokrater tagit ett politiskt ställningstagande som jag är väldigt glad över.
Vi anser att rätten till telefoni i glesbygd bör ses över. Det finns en anledning till att vi har landat i just det. Det bygger i mångt och mycket på de berättelser som vi fått höra när vi åker hem till våra valkretsar och våra hemkommuner. Det finns människor där ute. Vi som representerar glesbygden har hört berättelserna staplas på varandra om att det här inte riktigt fungerar.
Jobb, utveckling och framtid måste tillhöra det här landets mest glesa områden också. Därför har vi landat i en reservation. Vi tycker att man måste se över hur det här fungerar i verkligheten. Det är ofta en sak att teoretiskt beskriva att det finns ett ansvar. PTS säger att det inte finns någon som saknar fast telefoni.
Jag har stått i den här talarstolen ett antal gånger och försökt att beskriva hur mobiltelefonerna inte fungerar. Det finns vita fläckar där. Därför känner människor som bor i glesbygden sig otrygga. Man är orolig för att man inte ska kunna kommunicera via mobil, och trygghetslarmet fungerar inte. Ska man då lämnas och bli isolerad?
Som socialdemokrat känner jag mig stolt över att vi har lämnat ifrån oss en reservation där vi poängterar att hela landet ska leva och att telefoni är en del av samhällsservicen och en del av välfärdsbygget och därmed också bör omfatta alla människor i det här landet.
Maria Stenberg (S):
Det känns inte hundraprocentigt bra att regeringen som helhet inte har koll på apoteksfrågan. Statsministern påstod felaktigt i partiledardebatten att en större del av apoteken finns kvar hos Apoteket AB, det vill säga i statens ägo. Sanningen är att 70 procent av apoteken finns i privat ägo.
Jag undrar därför vad en större andel i statlig ägo innebär när regeringen samlas? 30 procent kanske är ett större statligt ägande i Moderaternas Sverige. Det återstår väl att se i andra verksamheter.
Statsministern påstod också att det har öppnats en hel del apotek på ställen i landet där det förr inte fanns apotek. Men sedan avregleringen 2009 är det två apotek som har öppnats på helt nya orter - ett i Älmsta och ett i Insjön, enligt Svensk Farmaci.
Åter verkar den borgerliga verklighetsbilden inte stämma överens med kartan. Jag inser att jag får återkomma i frågan om apoteken, apoteksombuden, den allmänna grundläggande samhällsservicen, tillgängligheten och valfriheten ur ett glesbygdsperspektiv.
Maria Stenberg (S):
Det är intressant att statsrådet tar upp just detta med föräldraskap och föräldrapenning. Ibland tänker jag att den samlade borgerliga regeringens interna förhandlingar försvårar inträdet på arbetsmarknaden för kvinnor med utländsk bakgrund. Jag tänker då specifikt på vårdnadsbidraget. Det var lite intressant att integrationsministern pratade om föräldrapenningen.
Då blir man väldigt nyfiken. Hur resonerar man då om vårdnadsbidragets effekt för utländska kvinnors deltagande på arbetsmarknaden? Den 13 juni förra året överlämnade Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi, ESO, rapporten Sysselsättning för invandrare - en ESO-rapport om arbetsmarknadens integrering till Finansdepartementet. I rapporten föreslås en rad konkreta åtgärder för bättre integration.
Rapportförfattarna finner att föräldrapenning med nuvarande utformning kan fungera som en form av socialbidrag under åtskilliga år efter invandringstidpunkten. Det var säkert detta som statsrådet menade. Det kan i sin tur bli en kvinno- och fattigdomsfälla, som medför att barnen inte får tillträde till förskola och att språkförståelse och språkutveckling kanske försenas och så vidare.
Vi vet att tillgången till språket i tidig ålder är jätteviktig för att man ska kunna gå igenom skolan och komma ut på arbetsmarknaden med goda språkkunskaper så att man bli anställbar. Just därför blir vårdnadsbidraget så intressant att debattera. Vårdnadsbidraget förstärker ju då problematiken ytterligare.
Författarna till rapporten rekommenderar att det ska avskaffas. För min del skulle det vara intressant att höra om integrationsministern också har tänkt i de banorna, alltså att vårdnadsbidraget är en hämsko för kvinnor med utländsk bakgrund och därför borde avskaffas när man nu ändå ser över föräldrapenningens konstruktion.
Etableringsreformen är inte så gammal, och den har väl ännu inte verkat fullt ut. Det är därför kanske svårt att dra några generella slutsatser om vad den innebär. Det är bra att det finns en jämn könsfördelning. Men kvinnor med utländsk bakgrund som finns på arbetsmarknaden i dag har ju oftast tunga jobb, deltider, otrygga anställningar och slits ut i förtid.
Det är också en del av problematiken på arbetsmarknaden för kvinnor med utländsk bakgrund. Det handlar inte bara om att nyanlända kvinnor har svårt att komma in utan också om att de, när de väl kommer in på arbetsmarknaden, kommer in under otrygga former och ofta får väldigt dålig arbetsmiljö.
Det finns alltså ett större perspektiv på frågan om utländska kvinnor på svensk arbetsmarknad och deras sysselsättningsgrad än att bara titta på dem som är nyanlända, för det är en problematik i sig. Min fråga om vårdnadsbidragets effekter på arbetsmarknadsinträdet för kvinnor med utländsk bakgrund skulle det vara intressant om statsrådet kunde svara på.
Maria Stenberg (S):
Det blir intressant att se vad utredaren kommer fram till när det gäller kvinnor som så att säga kommer senare. Det har ju diskuterats varför man inte tog ett samlat grepp när det gäller etableringsreformen om man visste att den stora andelen kvinnor kommer senare, som anhöriginvandrare.
Det kan inte ha varit någon ny kunskap, utan det borde man ha tänkt på när man införde reformen. Att kommuner rekommenderar föräldrar och framför allt mödrar att vara föräldralediga i stället för att gå på sfi kan ingen tycka är speciellt klokt.
Konstaterar vi dessutom att språk, språkutveckling och kunskap i det svenska språket gör att man kommer in på arbetsmarknaden kan ingen tycka att det är vettigt att det finns kommuner i Sverige som säger att det är bättre att vara föräldraledig än att lära sig svenska språket. Det handlar om attityder, och de frågorna måste man också jobba med. Jobb och full sysselsättning är jätteviktiga frågor för Socialdemokraterna, och vi jobbar hårt med dem.
Vi är bekymrade över att sysselsättningsgraden sjunker i Sverige rent generellt. Tittar man på sysselsättningsgraden för kvinnor med utländsk bakgrund är den förfärande låg. Här finns en potential. Dessa kvinnor skulle kunna utföra många arbetade timmar, vilket vore bra för den generella välfärden.
Jag blir bekymrad när statsrådet nästan säger att arbetsmiljöfrågorna och hur man har det på jobbet är sekundärt. Det är det inte. Kvinnor med utländsk bakgrund har de otryggaste formerna av anställning. De är deltidsanställda, visstidsanställda och går på timmar. Det finns dessutom statistik och forskning som visar att de utför hårt arbete under dåliga arbetsmiljöformer.
Det finns alltså att göra.
Maria Stenberg (S):
Det är härliga dagar att vara norrbottning, för det är framtidstro, det är tillväxt, och det växer fram nya jobb i Norrbotten och framför allt i Pajala. Basindustrin växer och frodas. En ny gruva har startat. Det, fru talman, är stort. Välfärdens ryggrad finns till stor del i Norrbotten, och det är via basindustrins exportinkomster, för malmen, skogen och vattenkraften har under lång tid bidragit till det Sverige är i dag.
Norrbotten har genom åren bidragit stort till framtiden. Och nu behöver Norrbotten satsningar och investeringar för att kunna fortsätta bidra till välfärdsuppbyggnaden. Därför, fru talman, känns svaret från statsrådet Engström som en helt okej början. Jag hoppas verkligen på ett väldigt bra avslut i frågan om satsningar från regeringens håll när det gäller Pajalas framtid och Pajalas behov.
Utbildning, kompetens och nya medarbetare är utmaningar för gruvindustrins företag i dagsläget, ja, inte bara för gruvindustrin förresten. Utmaningen ligger på service, transporter, vård och omsorg, och den stora dagsfråga som finns i Pajala i dag är kanske: Var? Var ska de nya medarbetare och nya medborgare som ska jobba i Pajala bo?
Malmfälten har under lång tid jobbat med frågan om de nya jobben, och en stadsomvandling av historiska mått är på gång. Nu står Pajala inför ett mycket stort rekryteringsbehov till sin nya gruva och till jobben runt omkring. Ingen ska kunna säga att Malmfältsområdet och dess invånare inte står inför stora utmaningar. Det sägs, fru talman, att en gruvarbetare skapar jobb åt tre fyra andra. Det är inte fy skam.
Det är en chans som behöver uppmärksammas. Tänk vilka utbildningsbehov som följer av den chansen! Jag kan hålla med statsrådet Engström om att politiska beslut på kort sikt kanske inte ändrar kompetensen hos befolkningen. Men jag tror inte heller att det hjälper att dränera gymnasieskolan med 675 miljoner kronor under 2012.
Det verkar i alla fall i mina ögon vara ett dåligt grepp för att säkerställa kvaliteten och ambitionen att utbilda sin befolkning för framtiden. Vad jag vet har vi en skyhög ungdomsarbetslöshet i Sverige. Alltför många unga lämnar i dag gymnasieskolan utan fullständiga betyg.
Det är klart att framtidsinriktade satsningar på utbildning och kompetens inte bara är avgörande för framtiden för Norrbotten och Pajala utan är en fråga som berör hela landet. Men, fru talman, den här interpellationen handlar om utmaningarna för Pajalas framtid när det handlar om utbildad och kvalificerad arbetskraft, arbetskraft som behövs inom gruvindustrin, servicen, vården och omsorgen, transportsektorn och så vidare.
Många av de yrkena går det i dag att utbilda till med arbetsmarknadspolitiska åtgärder.
Återigen måste jag nog fråga statsrådet, även om jag tycker att svaret är en helt okej ansats, om hon och den borgerliga regeringen ändå inte har något mer i bakfickan när det handlar om Pajalas framtid och rekryteringsbehoven inom gruvindustrin, för Pajala är i dag en väldigt liten kommun med svenska mått mätt.
Jag undrar om statsrådet kunde säga något nytt, spännande om vad som komma skall när det gäller Pajala och Norrbottens framtid.
Maria Stenberg (S):
Jag roade mig med att titta på lite siffror inför denna interpellationsdebatt. I Pajala bor det i dag 6 270 människor. På Arbetsförmedlingens hemsida finns det 13 lediga jobb. Det finns 179 Pajalabor som är anmälda som öppet arbetslösa hos Arbetsförmedlingen.
Men det är 53 Pajalabor som tycks ha fastnat i regeringens återvändsgränd, fas 3. I jobb- och utvecklingsgarantin för unga finns det 39 Pajalabor. Det är klart att det finns en hel del att göra, och det finns en hel del arbetslösa Pajalabor att jobba med.
Därför tittar jag ivrigt vidare i Arbetsförmedlingens statistik och inser plötsligt att det är tre Pajalabor som går en arbetsmarknadsutbildning. Förra året vid den här tiden, då gruvetableringen också var ett väldigt hett ämne, var det ändå sju Pajalabor som hade fått chansen och möjligheten att gå en arbetsmarknadsutbildning.
Det känns lite fjuttigt, fru talman, och det känns också väldigt ostrategiskt. Trots att statsrådets svar på min interpellation var långt verkar det inte riktigt ha landat i verkligheten, inte i Pajalas verklighet i alla fall. Det var väl tur att regeringen till slut gav i uppdrag till Länsstyrelsen i Norrbottens län att jobba med kompetensfrågorna år 2010.
Till saken hör att en gammal erfaren gruvarbetare sade till mig en gång att det tar minst sju år att starta en ny gruva. Northland Resources startade sitt gruvarbete 2003. Det är tacknämligt att det bara tog regeringen fyra år att fila på uppdraget till Länsstyrelsen i Norrbottens län, så att vi slapp vänta ännu längre. Fru talman! En norrbottning kan i dagsläget knappast vara helt nöjd med regeringens politik för Norrbotten. Varför det? kan man undra.
Jo, därför att det nästan inte finns någon statlig politik för ett växande Norrbotten, som har väldigt stora utmaningar. Det handlar om en växande arbetsmarknad, men också om befolkningssituationen i Norrbottens små kommuner, som Pajala med sina 6 270 invånare. Det finns små möjligheter att själva klara av bostadsbyggen, gymnasieskolan, där regeringen sparar hårt, och ett växande behov inom vård och omsorg.
Ska Norrbotten och basindustrin klara av att vara en ryggrad i välfärdsbygget behöver regeringen satsa på Malmbanans kapacitet, färdigställa Norrbotniabanan och se till att bygga den där järnvägen till och från gruvan i Pajala. Det borde ligga i arbetsmarknadsministerns intresse att övertyga sina regeringskolleger om att detta gynnar arbetsmarknaden.
Det ger fler och nya jobb som ger exportinkomster, som i sin tur bidrar till den inhemska köpkraften. Det borde vara ett prioriterat ämne för en arbetsmarknadsminister som har en arbetslöshet på nästan 8 procent att jobba med.
Jag blir ändå lite nyfiken, fru talman, på vad detta avsnitt i slutet av statsrådets svar egentligen står för: "Vid dessa besök har jag informerat mig om läget och de insatser som görs samt diskuterat bland annat hur vi kan medverka till att arbetslösa i andra delar av landet i högre utsträckning ska förmås att söka det stora antal lediga jobb som just nu finns i Kiruna och Pajala."
Min nyfikenhet består i om arbetsmarknadsministern kan vara lite konkret och tala om hur det skulle kunna gå till.
Maria Stenberg (S):
Jag började min interpellation med att säga att det är härligt att vara norrbottning med alla dessa fantastiska dagar som vi har framför oss när vi ska starta nya gruvor och arbetsmarknaden växer. Framtidstron i Pajala är påtagligt stor. Det är glädjande. Kommunens mål är att man ska växa från 6 270 invånare till 10 000. Men det är klart att det finns jättestora utmaningar, för detta är en liten kommun långt uppe i landet.
Det handlar framför allt om de företag som behöver nya välutbildade, kompetenta medarbetare. Och det är inte bara basindustrins företag, utan det gäller även vård och omsorg och tjänstesektorn. Arbetsmarknadsministern hänvisar till att många av de kompetenser som nu Malmfältsområdena och Pajala behöver för sin gruvetablering är geologer och så vidare.
Men mycket av jobben handlar om sådana som svetsare, chaufförer, undersköterskor och medarbetare inom andra servicesektorer som man skulle kunna använda arbetsmarknadsutbildningar till för att se till att dessa näringar får välutbildad arbetskraft. Då skulle det vara jättebra om Arbetsförmedlingen ökade sin ambition på arbetsmarknadsutbildningar i Pajala från tre till många, många fler.
Den dagsaktuella siffran på Arbetsförmedlingens hemsida är tre och ingenting annat. Och det är drygt 50 personer som finns i fas 3. Utmaningarna och möjligheterna för Norrbotten och för Pajala är stora.
Men det skulle vara bra om arbetsmarknadsministern ändå kunde lämna ett besked om huruvida det finns någon ambition från den borgerliga regeringen om att öka antalet deltagare i arbetsmarknadsutbildningar i Pajala från tre till många fler.
Maria Stenberg (S):
Jag tackar arbetsmarknadsministern för svaret och ser fram emot debatten. Många människor som jobbar i den privata och offentliga tjänstesektorn gillar sina jobb, ser sina yrkesval som en självklarhet och trivs på jobbet. Valet av yrke i tjänstesektorn har säkert att göra med att det handlar om att man får en möjlighet att jobba nära andra människor.
I den politiska debatten brukar vi ibland säga att de här yrkena är de kvinnodominerade yrkena, och det är sant. Men i många av yrkena i tjänstesektorn finns även många unga och många invandrare. De människor som jobbar i tjänstesektorn jobbar med allt, alltifrån människor som är i kris eller i behov av vård till i vissa fall människor som rent allmänt bara har det trevligt en kväll på krogen.
Men det finns också anställda i tjänstesektorn som vi aldrig ser eller möter, och i många fall har vi inte den blekaste aning om hur dessa löntagares arbetsmiljö eller anställningsvillkor ser ut.
Om vi ska vara riktigt ärliga, handen på hjärtat, hur många av oss funderar på eller vet hur städaren i tunnelbanan är anställd, vilken tidspress en anställd på ett callcenterföretag har på jobbet varje dag eller vad det innebär för din egen hälsa och ditt välbefinnande när du på jobbet tvingas lämna besked om indragen a-kassa eller sjukersättning?
Med det sagt - till er som eventuellt lyssnar nu trots att det snart är midsommar - förstår man att tjänstesektorn är stor, med många olika verksamheter och många olika yrkeskategorier. Därför tycker jag att vi behöver diskutera och debattera hur villkoren ser ut för de människor som jobbar i dessa branscher.
Det finns allt ifrån socialsekreterare till fastighetsskötare, affärsbiträden, undersköterskor och de som jobbar inom hotell- och restaurangbranschen. Det är deras villkor och deras arbetsmiljö som interpellationen handlar om, och både hur det påverkar deras privata hälsa och hur arbetet påverkar hälsan på jobbet.
Jag ser en risk i att det kommer en ny våg av sjukskrivningar i just dessa branscher. Här är många kvinnor anställda, och det skulle vara oerhört olyckligt om vi återigen hamnade i en sjukskrivningsvåg av kvinnor som vi hade efter 90-talet.
Hur det än är har också anställningsvillkoren en del i hur man upplever sin egen hälsa, och i just tjänstesektorn ser vi en tendens till att det finns väldigt många otrygga anställningsformer, som i vissa fall kan staplas på varandra. Det är klart att det påverkar. Det finns, som sagt var, många kvinnor, unga och invandrare i de här branscherna.
Även om arbetsmarknadsministern i sitt svar på min interpellation säger att regeringens ambition är att arbetet och arbetsmiljöarbetet ska vara gott vet vi att det till syvende och sist finns alltför många otrygga anställningsformer. Frågan blir lite grann om regeringen har tänkt rensa upp bland de otrygga anställningsformerna. Det kan regeringen göra om man har den ambitionen.
Nu vet jag att arbetsmarknadsministern i sitt svar sade att regeringen utreder det, men frågan kvarstår: Tänker regeringen rensa upp bland de otrygga anställningsformer som är en bidragande orsak till att det finns en ohälsa på våra arbetsplatser?
Maria Stenberg (S):
Jag tänkte plocka upp tråden där arbetsmarknadsministern lämnade den när det gäller anställningar inom kommun- och landstingsvärlden. Jag har en tidning som ligger här som heter Dagens Samhälle med en stor rubrik som säger att antalet otrygga anställningar ökar inom kommunsektorn och att det är ett stort bekymmer. Det är inte bara otryggheten att aldrig veta om du får ett jobb dagen efter, om du måste sluta om en månad och så vidare.
De människor som jobbar i den här tjänstesektorn jobbar väldigt nära människor. Det innebär en ganska stor press i dag, för många av dem som jobbar känner nog att de har ett ansvar att vid minskade ekonomiska ramar och med färre personer freda den man jobbar för, en vårdtagare, en busschaufför eller vad det kan vara.
Det är ett stressmoment, och det kan vi konstatera rent krasst. Ministern sade i sitt svar att det kanske inte bedrivs tillräckligt mycket forskning i Sverige i dag.
Kanske sker inte de ohippa forskningarna som handlar om städbranschen, om hur fastighetsskötarna och busschaufförerna har det på sina jobb - det som är arbetsplatsnära forskning som skulle kunna ge politiken fler verktyg för att kunna fatta bättre beslut när det gäller det som gör att människor blir sjuka på jobben. Jag har läst en bok av Annika Härenstam. Hon är professor vid institutionen för arbetsvetenskap på Göteborgs universitet.
Hon skriver i sin bok, som heter Bortsorterad? - om invandrare och arbetsmarknaden , att det finns jobb på svensk arbetsmarknad i dag som ingen borde ha, att det helt enkelt finns för många som inte kan välja bort jobb med dåliga villkor för att klara sin försörjning. Det gäller då kvinnor, ungdomar och invandrade. Fru talman!
För mig som socialdemokrat blir då svaret som arbetsmarknadsministern har lämnat, att regeringen vill ha en god arbetsmiljö, inte riktigt här och nu för många människor som finns på arbetsmarknaden i tjänstesektorn. Att man ska ha en god arbetsmiljö och goda villkor verkar inte omfatta dem, därför att de upplever att de är stressade och pressade på sitt jobb och har en arbetsmiljö som gör att de till syvende och sist kanske inte orkar.
I dagsläget ska man ju inte jobba hela livet i samma yrke, men man kanske inte orkar jobba ens ett antal år. Det innebär att man är offer för en borgerlig arbetsmarknadspolitik eftersom möjligheten att utbilda sig och skaffa ett annat yrke är klart begränsad.
Antalet platser i vuxenutbildning har minskats med 15-20 procent under ett antal år, och arbetsmarknadsutbildningarna rullar inte som de ska. Det innebär att människor som jobbar i de branscher där professor Härenstam hävdar att villkoren och arbetsmiljön är så väldigt dåliga inte har något val eftersom man inte kan utbilda sig till andra jobb.
Jag skulle vilja höra om arbetsmarknadsministern håller med om det som professor Annika Härenstam säger, att det i dag finns arbeten på svensk arbetsmarknad som ingen borde ha därför att villkor och arbetsmiljö är så dåliga att man slits ut och blir sjuk av sitt jobb. En kommentar till detta skulle jag uppskatta.
Maria Stenberg (S):
Att i sin yrkesroll bli utsatt för hot och våld på jobbet är en traumatisk upplevelse. Det är illa var det än sker, men hot och våld på jobbet förekommer också i den privata sektorn. Det är inte bara de yrkeskategorier som finns inom kommun och landsting som blir utsatta för hot och våld på jobbet.
I en pressad ekonomisk situation i en kommun- eller landstingsdriven verksamhet där ramarna blir mindre och mindre och man säger upp folk, till exempel till följd av att den borgerliga regeringen inte tillför Kommun- och landstingssverige mer resurser så att man kan hålla uppe antalet anställda inom vård och omsorg och skola, kan det bli som den där professorn säger.
De anställda i den personalintensiva tjänstesektorn, vilket vård och omsorg är, möter ju sina vårdtagare eller kunder direkt och får klagomål om vårdtagarna eller kunderna känner att de inte får ut det de vill ha av verksamheten. Det är ju den som jobbar nära dessa människor som får ta den diskussionen.
I en pressad situation och ju längre tiden går i till exempel Kommun- och landstingssverige utan att man får ökade resurser, desto värre blir det för personalen. Det är ett problem i sig, men hot och våld på jobbet är inte enbart en angelägenhet för kommuner och landsting. Det finns hos de privata arbetsgivarna också, vilket är lika illa. Jag var intresserad av att få veta mer.
Ministern har nu sagt att hon återkommer vad gäller de otrygga anställningsformerna. Det ser jag fram emot, för i dag är det många människor som upplever en otrolig stress av att inte ha en tillsvidareanställning.