KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Jag tror inte att man behöver vara så rädd. Det är inte vare sig rädsla eller oro som gör att jag inte tycker att vi ska ha en generation elever, barn och ungdomar som försökskaniner i en skolform vars utseende vi ännu inte känner till. Vad händer när man lämnar grundskolan och börjar i gymnasieskolan? Vilka alternativ ställs man inför i februari, mars eller oktober månad? Det kräver naturligtvis en ordentlig översyn av hela systemet. Vi vet ju också att det finns möjligheter till stor flexibilitet inom rådande system. Jag tycker inte att vi ska blunda för det.
Vi har dessutom en skolform som heter förskoleklass, som jag utan att överdriva tror att inte någon kommun i det här landet använder sig av. Möjligheten finns att lämna förskolan vid olika tider på året och vid olika åldrar. Den möjligheten använder man inte, och jag tycker att vi ska börja med att utnyttja den flexibilitet som det här faktiskt finns utrymme för innan vi börjar experimentera med en hel generation av ungdomar. Sedan tycker jag att det är intressant hur man kan träffa så fel.
Det finns många frågor som handlar om kvalitet i förskolan som jag tror att föräldrar, barn och personal skulle vara väldigt intresserade av att vi diskuterar i kammaren. Jag må ha väldigt fel, men jag har inte träffat någon förälder som sagt att flexibel skolstart känns så väldigt viktig att han eller hon själv vill ta ställning till exakt när det egna barnet ska börja i skolan för att det ska kännas rätt. Jag tror att det är väldigt skönt för föräldrar att känna att personalen är så professionell att den kan möta barnen där de befinner sig.
Man slussas sakta in genom förskoleklassen in i grundskolan. Både etableringsfrihet och flexibel skolstart är frågor som för en politiker är väldigt viktiga, men som jag inte tror att föräldrar alltid tycker är så betydelsefulla. Att få anställa 6 000 fler förskolelärare, barnskötare och annan personal tror jag är ett betydligt mer behövligt incitament för att se till att få en bättre kvalitet i förskolan.
Lena Hallengren (S):
Det är intressant att Margareta Pålsson börjar diskutera moral och etik här i kammaren. Det var nämligen också min tanke när jag satt och lyssnade på Margareta Pålssons inlägg i den tidigare debatten där hon sade: Vi stöder de 6 000, vi vill ge mer pengar till förskolan men vi avstyrker propositionen i dess helhet. Går vi in i budgeten på utgiftsområde 16 kan vi se att Moderaterna har minus 1 miljard för 2005, minus 2 miljarder 2006 och minus 2 miljarder 2007. Sedan skjuter man till pengar och säger att vi ska ha en avgiftsfri barnskola för 3-6-åringar.
Jag antar att det kostar pengar att införa en barnskola. Men att ärligt i denna kammare säga att detta är riktade pengar som kommer att gå till personalförstärkningar, Margareta Pålsson, kan du inte göra.
Lena Hallengren (S):
Jag kan konstatera att det inte är några riktade pengar som Moderaterna ger till förskolan. Jag kan också konstatera att en avgiftsfri barnskola för 3-6-åringar naturligtvis innebär att man får kompensera kommunerna för de avgifter man i dag får ta ut för treåringarna i förskolan. Det är inga småpengar kommunerna har där; det vet vi sedan vi kompenserade för maxtaxan. Jag tycker att Margareta Pålsson kan gå hem och läsa på hur budgeten faktiskt ser ut. Att man satsar på barnskola är en sak, men man riktar inga pengar till mer personal i förskolan.
Kommunerna är fria att använda pengarna till en barnskola, vilket är ett helt unikt och nytt förslag.
Lena Hallengren (S):
Jag konstaterar att vi just nu diskuterar förskoleverksamhet och en proposition om kvalitet i förskolan. Jag tycker att det är intressant att diskutera villkoren för att vara hemma. Jag tycker att vi har en väldigt bra och väl utbyggd föräldraförsäkring. För den som önskar sprida ut den över tiden räcker den väldigt länge med de nivåer som både Kristdemokraterna och Moderaterna åtminstone tidigare brukade ange som skälig inkomst att leva på varje månad. Jag tror säkert att många önskar vara hemma med sina barn.
Men jag tror också att väldigt många känner att kvaliteten i förskolan när barnen är där medan man arbetar måste vara god, just för att man ska känna trygghet i att lämna sina barn där på dagarna. Det är just detta den här debatten handlar om. Det är därför vi säger att vi måste anställa mer personal i förskolan, det är därför vi säger att vi ska ha kvalitetsredovisningar och det är därför vi säger att vi måste ha utvecklingssamtal och föräldrainflytande på olika sätt - för att föräldrarna ska känna trygghet och tillfredsställelse med den tid som barnen tillbringar i förskolan.
Lena Hallengren (S):
Det är precis tvärtom. Jag menar att möjligheten att vara hemma med sina barn inte handlar om förskoleverksamhet utan om det som föräldraförsäkringen är till för: just möjligheten att vara hemma med sina barn. Just nu är det 13 månader och tre månader med garantidagar, och då har man möjlighet att sprida ut de dagarna över längre tid. En fortsatt utbyggnad av föräldraförsäkringen, höjda tak med mera är ingenting som jag på något sätt är tveksam till. Jag tror att detta är väldigt bra reformer successivt, när vi har möjlighet att göra dem. Man kan inte säga att det är samma sak som förskola eller barnomsorg.
Det är klart att det är två olika verksamheter. Det ena är en verksamhet som kommunen ska ansvara för, betala för och se till att barnen som är där har en bra verksamhet på dagarna. När det gäller tillkännagivandet vill jag återigen säga att ni talar om mångfald och valfrihet men inte om på vilket sätt man ska ha möjlighet att vara hemma mer. Vi arbetar vidare med att utveckla föräldraförsäkringen, som jag menar är ett mycket bra sätt att ge möjlighet till alla föräldrar att vara hemma på rimliga villkor - inte 3 000, 4 000 eller 5 000 kr i månaden, för det ger inte reella möjligheter.
Lena Hallengren (S):
Jag menar att det är varje kommun som bestämmer hur många av vilken yrkeskategori som anställs på vilken avdelning och i vilka grupper. I dag har vi ungefär fifty-fifty av barnskötare respektive förskollärare eller lärare med förskoleutbildning. Det är som sagt ett mål som är ett genomsnitt. Ibland är det mer; ibland är det mindre. Det handlar om tillgången, om ambitionen och om hur barngrupperna ser ut.
Jag har inte som ambition att uttala mig om hur de exakta förhållandena ska vara, och jag kommer inte att rekommendera mina partikamrater att rösta på något särskilt sätt i den frågan. Jag tror att vi är relativt överens om att det är en viktig fråga att de som står nära verksamheten, nämligen kommunpolitiker och kommunala företrädare tillsammans med personal, har ett avgörande inflytande på den här frågan.
Lena Hallengren (S):
Jag hade laddat för genusdebatt här, men Christer Nylander byter tema så här i slutet på måndagen. Återigen: Det finns ingenting som säger att man inte får ha två tredjedelar, tre fjärdedelar, 100 % eller 10 %. Men det handlar om förutsättningarna. Hur kan man rekrytera? Hur ser barngrupperna ut? Vilken ålder är det på barnen? Jag tycker att varje kommun har rätt att påtala detta. Däremot har vi betonat tydligt i förskolepropositionen att man naturligtvis inte kan bedriva en förskoleverksamhet utan förskollärare.
Vi betonar på olika sätt förskollärarnas roll. Det är de som har det övergripande ansvaret för den pedagogiska verksamheten. Vi inför i skollagen behörighetsregler för förskollärare till exempel. Nog betonar vi att förskollärarna är viktiga, tillsammans med barnskötarna. Jag tycker att det är viktigt att vi kan lyfta fram två grupper parallellt och se att de som har byggt upp den svenska förskolan till vad den är i dag faktiskt kan fortsätta att göra det tillsammans. De kan fortsätta att ha lärande på lekens grund som en utgångspunkt för att forma en fin verksamhet också kommande år.
Lena Hallengren (S):
Jag trodde först att Lennart Gustavsson skulle säga att 2-3 % är vänsterpartister, men det har vi väl ingen statistik på än. När det gäller Jämställdhetsdelegationen vill jag säga att det är just syftet med den. Jag tror inte att det finns en enkel lösning på hur vi ska få färre kvinnor att arbeta i vården eller fler män i förskolan, helt enkelt hur vi ska få en mindre könssegregerad arbetsmarknad.
Det ligger naturligtvis mycket i traditioner som grundläggs tidigt, och det är just därför som delegationen för jämställdhet arbetar med förskolan och inte har tagit sig an hela utbildningsområdet. Vi menar att vi måste börja tidigt. Det handlar om fler män i förskolan, men det handlar också om hur man arbetar med jämställdhet för att se till att flickor och pojkar i förskolan har förutsättningar att göra otraditionella val senare, att de inte fostras in i de traditionella könsmönster som vi ser i samhället och även i förskolan om vi inte är uppmärksamma.
Det har förskolor, inte minst Tittmyran i Gävle med flera, upptäckt. De har videofilmat sig själva för att övertyga sig om att de kanske inte arbetar så jämställt som de trodde. Återigen vill jag säga att det absolut inte finns någon enkel lösning på detta. Det är därför delegationen har gott om tid på sig. Jag tror inte heller att delegationen kommer att komma med en universallösning som gör att vi helt plötsligt har fifty-fifty.
Men jag hoppas och tror på mer resurser till förskolan, en proposition för förskolan och ett arbete från Myndigheten för skolutveckling som handlar om hur man ska kunna rekrytera mer till förskolan och hur det ska bli en attraktiv arbetsplats. Allt det är viktigt för både män och kvinnor när de gör sina yrkesval. Jag hoppas att ännu fler män ska göra valet, att fler män engagerar sig i förskoledebatt och att fler pappor kanske är föräldralediga just för att också synas i barnens tidiga år.
Lena Hallengren (S):
Jag delar absolut uppfattningen att jämställdhet är en oerhört viktig fråga som löper genom alla politikområden. Jag vill bara säga att Jämställdhetsdelegationen har haft ungefär 2 miljoner kronor att dela ut, och de har gjort det till 18-20 projekt. De hade kunnat dela ut det tiodubbla till runt hundra projekt. Det tycker jag säger någonting om hur medvetenheten runtom i våra kommuner, på våra förskolor, på enskilda avdelningar har vuxit. Man har börjat fundera över hur man ska bli mer aktiv i värdegrundsfrågan jämställdhet.
Hur ska vi på olika sätt bli mer medvetna om hur vi arbetar gentemot barnen för att uppfylla det som inte är ett frivilligt mål i läroplanen utan någonting som alla faktiskt ska göra?
Lena Hallengren (S):
Det nya bidragssystemet har ju, precis som jag nämnde i min inledning, just börjat gälla. Därför ser jag gärna över det och följer det. Men att göra något omedelbart är jag inte beredd till. Vi får låta det gå en tid. Men naturligtvis ska vi följa och utvärdera det. Som jag också nämnde i mitt svar vilar idrottsorganisationer och ideella ungdomsorganisationer på olika grund. Man jämför olika saker. Man jämför aktivitetsstöd. Man jämför med lokalavdelningar. Man jämför olika åldersgrupper.
Framför allt kan det vara intressant, tycker jag, att känna till historiken för den som inte gör det. Tidigare fördelades ju hela statsstödet till ungdoms- och idrottsorganisationerna av Statens ungdomsråd. I budgetpropositionen 1989/90 förändrades systemet. 80 % av stödet bröts ut för att i stället fördelas av idrottsrörelsen. Bakgrunden till detta beslut var att idrottsrörelsen då svarade för över 80 % av de aktiviteter som redovisas inom ramen för det lokala aktivitetsstödet.
Då kändes det rimligt, gissar jag som inte var med på den tiden, att riksdagen när den skulle fatta beslutet tyckte att det var en rättvis fördelning att idrottsrörelsen tog med sig de 80 % som man hade aktiviteter för. Samma fördelningsnyckel användes sedan av riksdagen när man fördelade pengar från AB Svenska Spel 1999. Det är inte aktuellt att göra en omprövning av hela detta bidrag som det ser ut nu.
Däremot vill jag påtala att stödet till ungdomsorganisationer å andra sidan ökar kraftigt, något som jag ser väldigt positivt på. Stödet har ökat från, tror jag, 9 miljoner kronor till 142 miljoner kronor de senaste fem åren, vilket är en dramatisk ökning. Det är pengar som ska gå till den lokala verksamheten.
Det stöd som fördelas från Ungdomsstyrelsen till ungdomsorganisationer är medel som ska gå till den nationella organisationen. Det ska egentligen inte huvudsakligen gå till lokala aktiviteter, utan där kompletteras också stödet till ungdomsorganisationerna med ett lokalt aktivitetsstöd i det stora flertalet av våra kommuner. Dessutom har vi de medel från Svenska Spel som också ska ge stöd till lokala aktiviteter. RKU-debatten som interpellanten nämnde kommer vi att återkomma till alldeles strax.
Lena Hallengren (S):
Låt mig ta vid där Anna Lindgren slutade. Jag kan konstatera att det är svårt att finna det ideala bidragssystemet. Jag tycker inte att det var idealt att man skulle mäta antalet aktiviteter. Det stimulerar också en viss typ av verksamhet, man lägger upp och organiserar sin verksamhet och sin organisation på ett visst sätt. Det kan vara aktiviteter och utbildning. Det kan handla om ifall det ska vara utbildningstimmar per individ, som det var förr inte minst i landstingen där ungdomsförbund och ungdomsorganisationer kan söka stöd.
Det kan handla om antalet föreningar, föreningar med styrelse och om man ska lägga jämställdhetsaspekter på detta. Allt detta är naturligtvis en väldigt stor fråga, och jag är beredd att se över den vidare. Jag tycker inte att vi har ett ultimat system i dag, men jag kan inte heller på stående fot tala om vad som vore det allra bästa. Det här är en fråga som vi har för avsikt att se över vidare och inte minst utvärdera de konsekvenser som förändringarna i bidragssystemet nu har fått.
När det gäller de frågor som interpellanten tar upp om Svenska Spel, skatter och annat vill jag säga att det inte är några förändringar planerade i dag. Däremot kommer Folkrörelseutredningen att se över statens bidrag till folkrörelser. Vi får se vad den utredningen kommer fram till. Inte minst jag själv kommer naturligtvis att följa den utredningen med glädje och stort intresse och se vad man kommer fram till. Jag vill inte att ungdomsorganisationer ska uppleva att de har olika värde.
Det är inte syftet, men det finns historiska förklaringar till att det i dag ser ut som det gör. Jag tänker på hur aktiviteterna var fördelade sedan tidigare. För mig låter det rimligt att beskriva den situation som var 1989 när man tog med sig aktivitetspengarna för idrotten till idrottsrörelsen och fortsatte att fördela dem själv, medan ideella ungdomsorganisationer fördelar sina medel via Ungdomsstyrelsen. Att vi har svårt att se den kopplingen i dag hör lite till sakens natur.
Det är lätt att se den precis när förändringen görs, men sedan brukar minnet blekna något. Vi får följa Folkrörelseutredningen. Jag har för avsikt att också se över bidragssystemet till ungdomar. Vi får se när det kan bli aktuellt med en förändring. Jag kommer åtminstone att följa och utvärdera detta, och jag är inte främmande för att också se över om vi kan hitta ett bättre system.
Lena Hallengren (S):
Jag tror inte, även om det kan låta märkligt för de båda deltagarna i interpellationsdebatten, att vi har så olika meningar. Jag känner samma upprördhet över RKU:s uttalande om dess verksamhet som interpellanten gör. Jag tycker också att jag skriver så i mitt svar. Jag vill citera det igen om det inte riktigt kom fram: "Jag anser att det inte räcker att en ungdomsorganisations verksamhet har en demokratisk uppbyggnad. Även syftet med ungdomsorganisationens verksamhet måste vila på demokratiska principer."
Det var just detta som jag tidigare sade. Ungdomsstyrelsen har aviserat en skarpare bidragsprövning just utifrån demokratisynen, och jag vill att Ungdomsstyrelsen ska göra detta.
Visar det sig att Ungdomsstyrelsen inte tycker att det räcker till och känner den att det mål som vi alla känner oss väl bekanta med och som riksdagen har fattat beslut om, känner jag mig inte ett dugg tveksam inför att återkomma till riksdagen och att om skrivningarna skulle vara otydliga föreslå en skärpning av dessa. Det handlar dock om en myndighetsutövning, och jag vill därför inte i detalj bemöta enskilda organisationer.
Jag vill ändå redovisa vad som står eftersom det ibland känns som om det skulle finnas en bild av att alla organisationer som har en demokratisk uppbyggnad får stöd och får göra vad de vill med de pengarna. Det handlar om att främja barns och ungdomars demokratiska fostran, och det är en viktig princip. Det handlar naturligtvis om att de organisationer som får bidrag ska vila på demokratins grund.
De grundläggande kraven är att de i sin dagliga verksamhet och i sin politiska plattform accepterar fundamentala demokratiska principer om alla människors lika värde, folkstyre genom allmänna och fria val, organisations- och yttrandefrihet. För mig är detta självklara grunder för dem som får bidrag. Detta har inte skett, och jag känner samma upprördhet som interpellanten här tidigare gjorde.
Hade Ungdomsstyrelsen inte aviserat en skarpare bidragsprövning skulle jag ha varit betydligt tydligare på den punkten, men jag menar att myndigheter som rannsakar sig själva och som själva ser att det kanske inte har gått till så som det ska måste få en chans att återkomma. Jag ska mycket noga följa Ungdomsstyrelsens återkommande i frågan, och om jag känner att myndigheten inte hanterar frågan på det sätt som vi alla är överens om, kommer jag inte att tveka inför att återkomma till kammaren i den frågan.
Jag skulle också till Marietta de Pourbaix-Lundin som svar på frågan om Levande historia och Förintelsekonferensen vilja säga att den är felaktig. Jag tycker ibland att debatten handlar om att det skulle vara fel att vi gör detta. Det är viktigt att vi gör det, och jag kan konstatera att hela frågan om RKU och Uppdrag granskning har upprört en mycket stor del av befolkningen, även ungdomar. Jag tror att det finns en väldigt stor kunskap om vad detta är för en organisation, och det är därför som vi i dag står här i dag och diskuterar detta.
Men det finns naturligtvis några som är okunniga, och det är de som utgör grunden för medlemskap i dessa organisationer, som tack och lov inte är så många.
Lena Hallengren (S):
Jag har svårt att se hur jag tydligare ska kunna säga att jag inte sympatiserar med att RKU ges några statsbidrag. Det är inte det jag säger: att jag ska avvakta om de får pengar. Jag skulle kunna säga att bidragsprövningen ska skärpas utifrån demokratiska principer - det skulle jag kunna säga. Men det har Ungdomsstyrelsen precis sagt att man ska göra.
Hypotetiskt kan man förstås tänka tanken att Ungdomsstyrelsen inte gör det - det är naturligtvis inte så att man får tio år till på sig, om meddebattörerna tror det - och inte kan hitta principer som gör att de kan tillämpa de mål som riksdagen har satt upp, som jag menar är så tydliga. Det är uppenbart att RKU inte borde ha haft något stöd. Men jag tänker inte vara den som talar om huruvida varje enskild organisation ska ha stöd eller inte, utan det här är en fråga om myndighetsutövning.
Men om det är så att Ungdomsstyrelsen inte klarar av att dra den här gränsen, om man tycker att det är svårt att tillämpa detta och om man återkommer till regeringen och säger att man tycker att det är en otydlig skrivning och att man vill ha tydligare skrivningar för att kunna neka odemokratiska organisationer, liknande RKU, ja, då är jag inte främmande för att skärpa skrivningar. Men jag menar att de räcker och att detta är en tillämpningsfråga där myndigheten har brustit i tillämpningen.
Jag hörde Marietta de Pourbaix-Lundins fråga. Jag har inte för avsikt att i den frågan nu ta ett nytt initiativ som ingen annan har tidigare har gjort. Däremot kan jag hålla med dig om att det är avskyvärt, det kommunismen har gjort. Det finns oerhört mycket att läsa, lära och sprida till andra. Jag delar absolut den uppfattningen, men jag är inte beredd att stå här i dag och säga att vi ska ta initiativ som innebär en upplysningskampanj liknande Levande historia, som var ett gigantiskt stort projekt.
Det gör jag inte nu, men jag delar uppfattningen att detta är väldigt anmärkningsvärt. Jag tar till mig av både synpunkterna och kritiken, och jag känner samma oro när jag möter unga människor som har dessa demokratiskt grumliga åsikter.
Lena Hallengren (S):
När det gäller oturen eller turen att födas i rätt eller fel kommun är naturligtvis det en diskussion som vi kan föra länge. Det handlar om vilken skatt man betalar i kommunen, hur äldreomsorgen ser ut, vilken sjukvård det finns och vilka gymnasiekurser man som gymnasieelev kan välja. Vi har ju ett system där kommunerna har stora möjligheter att påverka de verksamheter som ligger nära medborgarna. Jag tycker att det är rätt och rimligt att det är så.
Jag tror nämligen inte att det vore till vare sig personals, föräldrars eller barns fördel om vi hade statliga regleringar, bestämmelser och beslut som reglerade en likvärdig förskola i meningen att den alltid ska se likadan ut. Däremot ska man ha likvärdiga förutsättningar, och genom att ha ett skatteutjämningssystem får man naturligtvis mer likvärdiga förutsättningar än utan ett långtgående skatteutjämningssystem.
När det sedan handlar om hur olika det ser ut tycker jag inte att vi ska gräva ned oss i siffror. Jag delar Christer Nylanders uppfattning att det finns barngrupper som är alldeles för stora, men jag vill ändå korrigera honom och säga att den spännvidd vi kan se i kommunerna ligger någonstans mellan 3,9 och 6,7 barn per anställd. Skälen till detta kan naturligtvis vara olika.
Ibland handlar det om att det inte finns pengar, men ibland kanske det också handlar om en medveten prioritering från kommunens sida. Av olika skäl, kanske ekonomiska eller sociala, gör man extra satsningar i en viss del av kommunen, i vissa förskolor eller i vissa stadsdelar, vilket medför att det behövs extra personal på ett ställe men kanske inte lika mycket på ett annat. När det gäller frågan om hur mycket kommunerna satsar på varje barn vill jag säga att det är väldigt olika hur de räknar. Finns till exempel hyreskostnaderna med i summan eller är det fråga om interndebitering?
Därför tycker jag inte att vi ska gräva ned oss för mycket i siffror. Jag talar gärna om likvärdighet och kvalitet. Vi har precis presenterat en proposition, och att föredra den i kammaren på två tre minuter är inte det enklaste, men det handlar om kvalitetsredovisningar, om behörighetsregler för förskollärare och om att varje förskola ska ha minst en förskollärare för att få kalla sig förskola. Det handlar om förstärkningar i läroplanen när det gäller modersmålsstödet.
Det handlar om att vi återkommer i frågan om jämställdhet. Det handlar om en rektor som styr förskolan, med mera. Jag diskuterar också gärna Folkpartiets förslag, som möjligtvis skulle kunna komplettera den i mitt tycke mycket fylliga propositionen, vars främsta ingrediens naturligtvis är just 6 000 fler förskollärare, barnskötare och andra vuxna i förskolan.
Jag är även nyfiken på om Folkpartiet avser att stödja det förslag som vill ge förskolan den största resursförstärkning förskolan sett åtminstone sedan den fick en egen läroplan och flyttades från Socialdepartementet till Utbildningsdepartementet för ett decennium sedan.