KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sten Bergheden (M):
Tack, ministern, för svaret - även om jag tycker att hela svaret är väldigt passivt! EU-parlamentet har precis antagit en resolution om att EU-kommissionen bör ändra och uppdatera art och habitatdirektivet om hotade arter, som hittills gjort det svårt och ibland omöjligt att ha jakt på stora rovdjur.
När den önskvärda nationella nivån för till exempel antalet vargar uppnås ska jakt på varg inte kunna stoppas med hänvisning till art- och habitatdirektivet, anser parlamentet. Dagligen ser vi i tidningar, både lokalpress och fackpress, hur djur- och hundägare och jägare drabbas av vargangrepp runt om i landet.
Vi har här i riksdagen beslutat om att vi kan tänkas ha en vargstam på 170-270 vargar. I dag har vi en vargstam som med rätt stor säkerhet omfattar en bit över 400 vargar. EU-parlamentet har nu uttalat att tillämpningen av direktivet bör vara mer flexibel och kunna ta hänsyn till ett EU-lands nationella omständigheter.
Syftet är att försöka minska onödiga konflikter och problem som habitatdirektivet annars kan orsaka. EU-parlamentet har antagit nya formuleringar om direktivet. När det till exempel gäller de stora rovdjuren bör habitatdirektivet tillämpas mer flexibelt så att större hänsyn tas till när rovdjursproblem blir ett hot mot landsbygden och våra gröna näringar. Detta ligger precis i linje med vad vi faktiskt upplever här i Sverige.
Vi skulle nu kunna ta vara på detta och försöka jobba lite mer flexibelt. Min fråga till ministern blir, herr talman: Varför vill inte ministern och regeringen ta vara på den öppning som EU-parlamentet nu faktiskt börjar skissa på och föreslå?
Detta skulle innebära att det blev verklighet av Sveriges möjligheter att påverka vargstammen och öka jakten.
Jag måste upprepa min grundfråga, som var med i interpellationen: Är ministern på något sätt beredd att jobba för att stärka Sveriges möjlighet att sköta sin vargstam, bedriva en nödvändig vargjakt och ta vara på den flexibilitet som EUparlamentet faktiskt föreslår?
Anser ministern att Sveriges inflytande och flexibilitet när det gäller att sköta vår vargstam bör ökas, precis som EU-parlamentet nu önskar? Anser ministern att vi ska gå den väg som EUparlamentet föreslår? Svaret har en annan andemening: Vi kan inget göra under överskådlig tid och ska egentligen sitta still i båten.
Jag vill ha någon form av svar från ministerns sida. Är det verkligen så vi ska agera när EU-parlamentet faktiskt ger oss möjlighet att öka flexibiliteten i tolkningen av det här direktivet?
Sten Bergheden (M):
I sak ändrar detta ingenting, även om ministern påstår att det inte skulle vara den inriktningen som är beslutad.
Om det finns en flexibilitet, som EU-parlamentet konstaterar, är min grundfråga: Avser ministern och regeringen att på något sätt utnyttja den flexibiliteten på ett större sätt, så att Sverige kan ta hand om och sköta om sin vargstam och sin jakt på ett annat sätt än i dag?
Detta är grundfrågan, och där finns, som jag ser det, en stor passivitet hos ministern och regeringen. Nej, man har inte tänkt använda flexibiliteten, utan man tänker fortsätta precis som tidigare.
Det innebär att EU fortfarande kommer att blanda sig i en hel del av våra vargfrågor och emellanåt göra det svårt för Sverige att sköta om sin vargstam på ett bättre sätt så att landsbygden kan utvecklas bättre när det gäller att hålla vargstammen på en rimlig nivå.
Ministern säger i sitt svar: "Regeringen betraktar möjligheten att ändra vargens status inom EU-lagstiftningen som utesluten inom överskådlig tid." Jag måste ställa en följdfråga angående detta. Kommer regeringen att bidra eller ta initiativ till att försöka ändra detta på något sätt under denna överskådliga tid?
Och vad menar ministern och regeringen med uttrycket "överskådlig tid"? Är det under ett, fem eller tio år eller längre tid som ministern och regeringen menar att man inte tänker försöka ändra något i detta EU-direktiv? Ministerns och regeringens svar i denna fråga vittnar om oerhört stor passivitet.
Man har i grund och botten inte tänkt göra eller förändra någonting, trots att EU-parlamentet faktiskt säger att det finns en flexibilitet i detta som man kan utnyttja för att kunna sköta sina rovdjursstammar på ett bättre sätt i hela Europa. Man påpekar detta, för det är inte bara Sverige som har problem; man ser att det finns en möjlighet i detta.
Min fråga är: Tänker Sverige, regeringen och ministern ta vara på den möjlighet som faktiskt finns? Jag uppfattar att det är ett klart och tydligt nej från ministern: Vi tänker inte göra någonting inom överskådlig tid, utan vi kommer att sitta still och vänta. Är detta rätt uppfattat?
Sten Bergheden (M):
Tack för svaret, ministern! Men en fråga återstår: Finns det någon vilja från regeringen och ministern att jobba för att ta vara på denna flexibilitet? Ministern har beskrivit vad vi hittills har gjort i Sverige.
Sten Bergheden (M):
Jag vill återigen tacka ministern för samma svar när det gäller Lantmäteriet och möjligheterna att sköta den verksamheten. Jag vet inte hur många gånger som vi har haft debatter om detta. Varje gång landar ministern i att man följer detta noga. Det är brist på personal, men man följer utvecklingen.
Någonstans måste vi inse att det snart har gått fyra år, och det enda som regeringen och ministern har gjort under tiden är att följa utvecklingen.
Vi har inte sett några förbättringar på de här punkterna trots att varken företag, vägföreningar eller andra kan få sina andelar och utbyggnader färdigstämplade på grund av att det inte finns personal och att arbetet inte sköts på vår egen myndighet. Nu måste väl ändå ministern komma med något mer konkret. Det här håller inte längre.
Det räcker inte med att bara följa utvecklingen, utan nu måste regelverket förenklas. Jag utgår från att ministern har studerat hur man har gjort i Finland för att underlätta för bland annat vägsamfälligheter att själva ta beslut för att kunna gå vidare. Om man inte har personal borde man väl ändå kunna se över hur man kan underlätta för den personal som finns i dag för att ärendehanteringen ska gå snabbare.
När man vill bygga eller göra andra saker i samhället i dag, då är det regeringen, ministern och våra myndigheter som bromsar utvecklingen. Jag skulle vilja höra lite mer konkret om vad som kommer att hända efter detta än bara det som ministern säger: Jag följer utvecklingen.
Sten Bergheden (M):
Javisst, jag förstår av ministerns svar att idén är att om kommunerna själva fick ta hand om en del av ansvaret skulle det bli olika i Sverige. En del av kommunerna skulle jobba snabbare medan andra jobbade med regeringen, ministern och Lantmäteriet, och då skulle det ta lite längre tid.
Det är väl underförstått att ministern vill att det ska vara lika för alla, i det här fallet lika dåligt för alla. Det är lite synd med tanke på att det finns industrifastigheter och annat som vill bygga ut. De får inte sina tomter uppmätta och kommer inte vidare. De ringer till oss riksdagsledamöter och undrar vad vi ska göra åt detta. Jag brukar hänvisa till jag vet att ministern noga följer utvecklingen.
De brukar inte vara riktigt nöjda med det svaret, utan de vill att man ska göra någonting mer. I mitt förra anförande frågade jag: Har ministern tittat på hur man har gjort i Finland? Där har man underlättat när det gäller vägar och sådant. Det har kommit önskemål från vägsamfälligheter att de själva skulle kunna ta över en del av andelsförfarandet och på så sätt få en enklare hantering.
En sak är budgeten och styret över Lantmäteriet, en annan är ledningen av Lantmäteriet. Den har ju ministern bytt ut. Men fortfarande har vi det stora verktyget kvar, nämligen regelförenklingar. När man ser att det är stora problem och att man vill expandera skulle man kunna titta på andra länder.
Då är åter frågan: Varför ser man inte över reglerna och ser till att man kan underlätta en del för att hanteringen ska gå snabbare, oavsett om det är kommunerna eller om Lantmäteriet som sköter dessa delar? Återigen: Har ministern studerat exemplet med Finland?
Sten Bergheden (M):
Tack, ministern, för en redogörelse för hur Boverket har jobbat! Vad jag saknar i detta är: Vad har ministern konkret gjort för att försöka rädda våra gamla spisar och kaminer i landet? Det måste ändå finnas ett värde i att det som är tillverkat kan återanvändas. Det handlar om genuint utarbetade saker - det är ofta väldigt snygga kaminer och spisar som finns.
Det är klart att det finns ett värde i att vi kan återanvända dem och sätta in dem i andra hus i området när man river och bygger om. Det är klart att det finns ett återvinningsvärde och ett trygghetsvärde i detta. Vad har ministern gjort för att försöka rädda kvar spisar och kaminer? Rimlig nivå på utsläppen i all ära, men Sverige är ett av Europas största och mest glesbefolkade länder.
Visst kan det inträffa problem om det blir en koncentration av vedeldning i städer, men läget är ett helt annat för dem som bor på landsbygden och i glesbygden. Nu håller vi på att plocka bort vedspisar och vedkaminer. Jag blir lite orolig för Miljöpartiets hela energipolitik, faktiskt.
Man börjar med stora visioner om att lägga ned kärnkraften i Sverige. Sedan har man gett sig på den småskaliga vattenkraften. Den försöker man nu straffa ut fullständigt. Som det sista kommer nu slaget mot vedspisar och kaminer i Sverige. Om Miljöpartiet får fortsätta den linjen kommer det att bli väldigt kallt i Sverige med Miljöpartiet i regeringen.
Sten Bergheden (M):
Det är uppenbart att våra gamla spisar och kaminer ute i landsbygden har förlorat sitt värde i och med det beslut som regeringen föreslår. Det blir alltså skrot av detta med tanke på att man inte får återanvända det i ett annat hus. Man kan använda det under den tid som det fortfarande står kvar i huset.
Men jag har fortfarande inte fått svar av ministern på frågan: Vad har ministern gjort konkret för att rädda våra spisar och kaminer? Jag tycker att det är bra att ministern ändå erkänner att det inte handlar om miljöskäl ute på landsbygden. Där har det egentligen ingenting med miljön att göra. Man hänvisar möjligtvis till samhällen och städer. Att man backar i fråga om den ståndpunkten tycker jag är bra. Ute på landsbygden kan vi behöva detta på ett helt annat sätt.
Det är ledningar och annat som inte fungerar. Det är träd som faller. Och det blir strömavbrott på ett helt annat sätt. Det är självklart bra att ministern ser att landsbygden behöver detta. Men då kommer nästa steg. Vad har ministern gjort för att undanta landsbygden och dessa spisar, så att vi fortfarande kan använda dem och installera dem vidare i nästa generations hus? Vad gör ministern konkret för att se till att vi får fram dessa undantag?
Jag tror i grund och botten att ministern ser det som rimligt att vi skulle kunna få fram någon form av undantag i denna del. Då vill jag höra: Hur tänker ministern jobba konkret för att faktiskt få fram några undantag? Denna debatt kommer ju inte att tystna, utan den kommer att fortsätta ända in i valrörelsen, med tanke på vad man gör i övrigt mot landsbygden. Jag har ett litet råd: Gör om och gör rätt, ministern!
Sten Bergheden (M):
Detta är ingen partiskiljande fråga. Det är faktiskt så att jag sträcker ut handen till ministern och säger att vi är beredda att göra en större översyn av detta för att långsiktigt rätta till det ännu mer. Det är i det arbetet ministern anser att det räcker med den diskussion han tänker ha med Transportstyrelsen, branschen och Trafikverket, vilket jag anser är för tunt i sammanhanget. När vi ändå gör ett omtag i detta behöver vi göra mer, så att vi verkligen löser dessa frågor.
Det kommer att komma upp frågor som att vi kanske skulle kunna lägga över en del av ansvaret på körskolorna när det gäller uppkörningsdelen - att, som de kallar det i branschen, kunna släcka 2:or. Har du till exempel misslyckats med att parkera på förarprovet får du inte ditt körkort förrän du har bevisat hos en körskola att du faktiskt klarar av det momentet. Detta skulle underlätta genom att vi då slapp skicka de personerna på ett nytt förarprov.
Precis som att vi släcker 2:or när det gäller besiktningen av våra bilar skulle vi kunna jobba på detta. Då måste dock viljan finnas att faktiskt jobba fram idéerna fullt ut. Det räcker inte med att bara sitta i en diskussion med Transportstyrelsen och Trafikverket, utan jag tycker att ministern borde ta den utsträckta handen och göra ett större omtag och se över helheten totalt.
Nere i Skaraborg, i Lidköping till exempel, sitter nämligen våra ungdomar och får vänta ända till april månad innan de får en uppkörningstid. Det är en väldigt lång tid när du är på landsbygden och inte har några andra sätt att färdas på än att ha ett körkort och en bil. Detta begränsar möjligheten till arbete, till att kunna röra sig och till mycket annat.
Det är alltså bråttom med akuta saker, men ta ett större tag när det gäller de andra sakerna! Där är jag beredd att sträcka ut handen för att tillmötesgå regeringen i att göra ett större omtag. Jag önskar att jag hade fått ett väldigt bejakande svar på den frågan.
Sten Bergheden (M):
Tack för svaret och redovisningen av vad som pågår! Frågan har varit aktuell väldigt länge, och fortfarande finns ingen lösning. Det är utredningar på utredningar, och det finns utredningar som hänvisar till att vi ytterligare behöver titta vidare i vissa utredningar för att lösa frågan om stöd och annat från EU.
Detta är inte på något sätt färdigt. I nästa steg bereds det hela på Regeringskansliet, vilket så långt är bra. Jag vill dock ändå inledningsvis ställa några frågor som jag hoppas att jag kan få svar på från ministern under den här interpellationsdebatten, fru talman. När kommer beredningen på Regeringskansliet att bli klar? När har vi en lösning på plats?
Hur tänker regeringen lösa problemet med dumpade bilar tills vi har en ny lösning på plats? Avser ministern att utöka rätten för markägare att kunna flytta dumpade bilar som finns på deras marker? Jag hoppas att jag kan få några svar på dessa frågor under interpellationsdebattens gång.
Problemet i dag är att om en bilmålvakt eller någon annan kör ut en bil och dumpar den kan den bli stående väldigt länge ute på en markägares marker. Denne har då ingen rättslig möjlighet att flytta bilen utan måste försöka få tag på ägaren till bilen, vilket ofta är näst intill omöjligt då målvakter och sådana som har dumpat bilen inte vill ge sig till känna i detta läge.
Markägaren blir då stående med dessa bilar. Det kan vara i närheten av ett vattenskyddsområde, av vägar eller åkrar och skogar och annat som hindrar lantbrukaren och markägaren att utföra sitt arbete på sina marker. Denne har alltså inga rättsliga möjligheter att flytta fordonet utan måste försöka få hjälp av någon annan som kan göra det.
LRF har visat på ett exempel på en bil som stod i Fristad utanför Borås. Bilen slaktades under åtta månaders tid. Den stod i närheten av ett vattenskyddsområde. Till slut flyttade kommunen äntligen undan bilen, men då hade det sammanlagt kostat kommunen 78 000 kronor att hantera ärendet. Under hela tiden har det funnits en diskussion om vem som ska stå för finansieringen av detta fullt ut.
Ingen vill ta på sig ansvaret för detta, och det här är ett av problemen. Detta är inte rimligt. Här har en markägare haft ett fordon stående på sin fastighet som han får kämpa för att bli av med. I värsta fall kan det handla om flera bilar som står utmed en väg. Han har inga möjligheter att få bort fordon från sina marker. Jag tycker att vi behöver ha med detta i diskussionen för att stärka markägares möjligheter att flytta undan fordon.
Fru talman! Naturvårdsverket har nu gjort en utredning på 150 sidor. Det är en ganska gedigen lunta, men fortfarande har man alltså inte löst själva grundproblemet utan hänvisar till att nya utredningar behövs liksom förmodligen även ett godkännande av EU innan vi kan få detta genomfört. Nu sitter regeringen och bereder detta. Ingen vet i dagsläget när det kommer att vara klart, men förhoppningsvis svarar ministern på det.
De fyra frågorna kan vi väl börja interpellationsdebatten med någon form av svar på.
Sten Bergheden (M):
Då kan jag konstatera att jag inte kommer att få något svar på fråga ett: när detta beräknas vara färdigt på Regeringskansliet. Därmed får jag heller inte något svar på fråga två: när vi kommer att ha en lösning på plats. Däremot borde jag kunna få svar på frågorna tre och fyra. Fråga tre var: Hur har regeringen tänkt lösa detta fram till att vi har en ny lagstiftning på gång? Vi har ju faktiskt ett regelverk i dag som kan tillämpas på något sätt.
Fråga fyra var: Är man beredd att titta över markägarens möjlighet att flytta undan de här fordonen, som kan stå i vägen och hindra drift och annat på gårdar och i skogar? Precis som ministern säger har Naturvårdsverket tagit fram ett förslag om att producenterna och bilförsäljarna ska finansiera detta genom någon form av fond.
Bil Sweden har tagit fram ett annat förslag och vill införa en vägtrafikregisteravgift på 20 kronor, som skulle kunna finansiera det hela. Enligt dem skulle det bli en enklare och billigare variant än den som Naturvårdsverket beskriver på sina 150 sidor.
Jag utgår från att ministern tar med sig de här olika förslagen för att bedöma vad som är snabbast att ta fram. Detta får inte dras i långbänk. De som kan flytta de här bilarna är kommunen, staten genom Trafikverket samt polisen, ofta i samråd.
När flera personer eller instanser delar på ansvaret innebär det ofta att ingen egentligen tar ansvaret. Det händer ingenting, utan man bollar den här frågan mellan sig. Under tiden får markägaren försöka jaga tag i bilägaren, vilket kanske är det mest arbetsamma av alltihop. Vi har väldigt många kockar runt den här soppan.
På något vis kanske vi skulle renodla detta för att klargöra vem som har huvudansvaret för att få bort de här bilarna. Jag vill också att man ser över och ökar möjligheterna för markägaren att flytta undan bilarna utan att i efterhand hamna i en rättslig process för att han flyttat någon annans egendom.
Om någon annan kör ut en bil på ens mark har man faktiskt rätt att skydda sin egendom - skog, åker eller annat - mot utsläpp och andra saker. Äganderätten till marken borde kunna väga tyngre när folk kör ut sina bilar eller målvakter kör ut bilar och ställer ute i naturen någonstans.
Detta tycker jag att man borde ha med sig, så att man stärker äganderätten för markägare och skogsägare. Två frågor kvarstår alltså: Vad gör vi under tiden? Är man beredd att titta över och öka befogenheterna för markägaren för att komma till rätta med problemet?
Sten Bergheden (M):
Jag har också noterat att man har gett möjligheter till flytt av olika miljöskäl och annat. Jag skulle dock vilja att man gick lite längre och gav markägaren rätt att flytta undan ett fordon som står i vägen eller är ett hinder i arbetet eller på annat sätt, i alla fall efter ett visst antal dagar. Det ska inte vara som i Borås att en bil står i sju åtta månaders tid och väntar på att bli ett vrak, där det är människor där nattetid och plockar av bilen, trafik och annat.
Det är inte rimligt någonstans. Det borde vara rimligt att man kunde flytta undan fordonet till något annat ställe. På det sättet behöver man förtydliga skrivningen ytterligare om man går vidare i detta läge och stärker markägarnas möjligheter att flytta fordon. Jag måste ändå ställa en fråga.
Avser ministern och regeringen att komma med ett förslag inom den här mandatperioden, innan man kommer att få avgå efter valet 2018? Kommer det att komma något förslag under den här regeringsperioden, eller är det den nya alliansregeringen som kommer att få ta över frågan och försöka lösa den efter 2018? Har ministern någon indikation på vart det kan ta vägen? Annars får jag tacka ministern för svaren.
Jag förstår att det är komplicerat. Men det betyder inte att det inte går att lösa. Det är viktigt att man renodlar ansvaret, bestämmer vem som kan flytta bilarna och ser till att få fram en finansieringslösning som är rimlig både för bilägarna och dem som blir drabbade, kommuner och andra som ska sköta om verksamheten. Den biten tycker jag är bra.
Jag vill bara att ministern och regeringen snabbar på tempot något med tanke på att det har varit ett problem under lång tid, som ministern själv sa sedan 2004. Vi behöver kanske hinna lösa det inom den närmaste tiden.
Sten Bergheden (M):
Tack, ministern, för svaret! Vargfrågan är oerhört engagerande runt om i landet. När jag åker runt i Sverige märker jag hur människor börjar att ge upp och ledsna. De vågar inte ha kvar sin tamboskap. De har förlorat hundar. De har förlorat jakten - det finns bara varg i vissa områden. Människor har helt enkelt av olika anledningar ledsnat på att vara kvar ute på den svenska landsbygden.
Det här är allvarligt, med tanke på att vi nyss har antagit en livsmedelsstrategi som säger att vi ska öka livsmedelsproduktionen i landet. För att kunna satsa på den delen måste vi ha mer tamboskap och föda upp fler djur i Sverige, och då är vargen helt klart begränsande i vissa områden. Detta var anledningen till att vi fattade ett gemensamt beslut om att vi i Sverige skulle ha en vargstam som omfattade 170-270 vargar.
Vid den efterföljande inventeringen konstaterades att antalet vargar som det finns någon form av dokumentation på är uppåt 430. Vi vet inte om det utöver dessa finns ytterligare vargar i landet, men det är inte helt osannolikt - det finns säkert fler vargar än vad inventeringen kom fram till. Fru talman! Ministern sa i sitt svar att hon håller med interpellanten om att vi måste ha en vargstam som har folklig acceptans.
Vi har nu dubbelt så mycket varg som riksdagen en gång i tiden har sagt kunde vara en rimlig nivå för Sverige, eller kanske ännu mer än detta. Anser ministern att det är rimligt att vi har dubbelt så mycket varg, och anser ministern att det finns folklig acceptans för den vargstam som finns i Sverige? När jag åker runt i Sverige känner jag av att det inte finns en sådan folklig acceptans.
Då pratar jag framför allt om de områden som har varg. Jag kan tänka mig att de områden i Sverige som inte har varg inte bekymras särskilt mycket av att vargen finns någon annanstans i landet. Detta är ett stort problem. Vi står här i riksdagen och pratar om att den vargstam som vi har skulle vara fördelad över hela Sverige på ett annat sätt. Då hade de 170-270 vargarna landat på en helt annan nivå i täthet.
Vargstammen i Sverige är dock väldigt koncentrerad till Mellansverige och mot Norge, vilket gör att vargstammen i dessa områden är bland Europas tätaste. Då är det inte svårt att förstå att just de områdena har problem. Dessa områden talar om att de inte klarar av det här vargtrycket och att någonting måste göras åt det.
Min fråga är om ministern är beredd att ge andra direktiv eller att förändra regelverket för länsstyrelsen med ett direktiv om att vi behöver se över detta och nå det som riksdagen en gång i tiden har fattat beslut om: 170-270 individer. Är ministern beredd att ta någon form av initiativ för att vi ska landa på den nivå som Sveriges riksdag har ställt sig bakom?
Riksdagen är faktiskt det beslutande organet i Sverige - är ministern beredd att se till att detta verkställs? Fru talman! Jag återvänder till den fråga jag ställde till ministern inledningsvis: Har den vargstam som vi har i dag folklig acceptans i Sverige?