Lennart Axelsson (S):
Jag tackar statsrådet för svaret. Även om jag inte riktigt kunde hitta svaren på mina frågor var det ändock ett svar. En av de viktigaste sakerna för ett samhälle är att man ser till att göra det tillgängligt för alla dess medborgare. Det är i det perspektivet vi måste se dagens debatt.
Tolktjänsten för barndomsdöva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade regleras i hela fem lagar och en regeringsskrivelse. Att den regleras av så många lagar beror till största delen på att man genom åren försökt att lösa tolkbehovet allteftersom efterfrågan uppstått. Det här har hela tiden inneburit särlösningar. Man har aldrig förmått se till helheten.
Av den anledningen har också tolktjänsten kommit att delas in i tre olika kategorier: vardagstolkning, arbetsmarknadstolkning och utbildningstolkning. Det här var heller inte något som var tänkt från början. Det har bara blivit så. Systemet hänger inte ihop.
Det som först beslutades var att döva skulle få tillgång till tolk för vardagliga situationer och att ansvaret för det skulle ligga på landstingen och regleras genom hälso- och sjukvårdslagen, vilket i sig är märkligt. Varför ska tolkservicen falla under sjukvården? Det handlar inte om sjukdom, utan om språk. Det handlar om att göra kommunikationen möjlig mellan döva och hörande, inte om sjukdom.
Tolkning i arbetslivet är i princip inte vardagstolkning. Viss tolkning i arbetslivet omfattas ändå av landstingets ansvar. Men man får inte tolk för att utföra sitt arbete. En döv som ska instruera någon på arbetsplatsen får inte tolk. En döv som behöver tolk för kundkontakt får inte tolk. Gränsdragningen är inte lätt, och tillämpningen varierar från tolkcentral till tolkcentral.
Och var går gränsen mellan landstingens åtaganden när det gäller tolkning i arbetslivet och Arbetsförmedlingens? Ingen vet säkert. Landstingen bedömer olika, och arbetsförmedlingarna bedömer olika. Vilka arbetsgivare vill anställa döva när det är krångligt, tidsödande och dyrt?
Det tredje området, utbildningstolkning, ingår inte i landstingets ansvar och är ytterligare ett exempel på ett område där man inte har sett till helheten utan bara löst vissa delar. För studier på universitet, högskolor och folkhögskolor finns särskilda medel avsatta för teckenspråkstolkning. Men för studier inom den kommunala vuxenutbildningen gäller ansvars- och finansieringsprincipen, vilket innebär att det är upp till varje kommun att avgöra om de har råd att bevilja tolk.
För privata utbildningar saknas helt kostnadstäckning, och det regleras inte av någon lag. Eftersom tolkservice är kostsamt innebär det ofta att man utestängs från studier inom både den kommunala och den fristående vuxenutbildningen. Alla inblandade känner till problemen och har nu fått det bekräftat genom Socialstyrelsens utredning om vardagstolkning och Arbetsförmedlingens redovisning.
Varken tolkcentralerna, arbetsgivarna, Arbetsförmedlingen eller utbildningsanordnarna vet var gränserna går för det ena eller andra. Än värre är det naturligtvis för brukarna som ofta inte har en aning om hur hans eller hennes behov av tolk för att kunna delta i en fortbildning eller klara sitt arbete ska lösas. Fru talman!
Döva nekas tolk varje dag på grund av bristen på resurser, ett oklart betalningsansvar och ett otydligt regelverk. Maria Larsson ingår i en regering som sedan den tog över ansvaret för landet för två år sedan utan att tveka har sänkt skatter motsvarande kostnaderna för all äldreomsorg i landet.
Men i en fråga som handlar om att försöka göra samhället tillgängligare för en på många sätt utsatt grupp vågar hon inte ens säga: Ja, det tänker jag göra. Vad är problemet, Maria Larsson?