Nina Lundström (L):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Svensk byggindustri är Sveriges tredje största näring. År 1999 var 224 000 individer sysselsatta inom byggindustrin. Men svensk byggbransch är också en mycket mansdominerad bransch. Av dessa 224 000 individer utgör kvinnorna någon eller några procent inom de fåtal grupper där de finns representerade. Undantaget är de kvinnliga civilingenjörerna.
Bland dem återfinns det fler kvinnor. Kvinnorna har funnits inom branschen från tidigt 1600-tal och fram till nu, men som en arbetskraftsreserv och på männens villkor. Genom ökad industrialisering i början av 1900-talet och genom nya löneformer blev inkomsterna högre, och männen tog över kvinnornas arbetsuppgifter. Kvinnorna synes vara ett andrahandsval och i vissa fall ett sistahandsval även i dag.
Framför oss ser vi en byggbransch som kommer att ha stora rekryteringssvårigheter. Det finns en stor grupp 40-talister som kommer att gå i pension. Med ökat bostadsbyggande och infrastruktursatsningar - förhoppningsvis - behövs det en nyrekrytering. Varför finns det så få kvinnor inom byggbranschen? Är det för att kvinnor inte vill jobba inom byggsektorn? Kvinnor saknar kompetens. Kvinnor saknar styrka. Myterna är många.
Nog finns det kvinnor som i allra högsta grad kan tänka sig att jobba inom byggbranschen och som gör det, men det är inte lätt. Jag har under en längre tid följt bygg- och bostadsbranschen ur ett jämställdhetsperspektiv. Jag har läst otaliga årsredovisningar och verksamhetsberättelser. Jag har tittat på alla bilder och sett alla dessa män. Det gäller både privata företag och offentligt ägda sådana. Jag har också följt intresseorganisationernas arbete, och jag har samtalat med flertalet aktörer och individer.
Bilden är entydigt ganska dyster. Var finns kvinnorna? En avhandling i teknisk arbetsvetenskap på KTH behandlar kvinnorna inom byggbranschen. Där görs det väldigt tydligt att det är möjligt för kvinnor att verka inom byggbranschen, om man bara skapar förutsättningar för det. Det handlar om psykosociala och organisatoriska faktorer som särskilt begränsar kvinnors generella möjligheter i byggyrken.
Det handlar också om löneformer, oklara karriärmöjligheter, brist på delaktighet, men framför allt byggjargong och attityder. Statsrådet var inne på detta med den så kallade machokulturen. Det finns mycket att göra. Men det påtalas från branschen, från enskilda i branschen och i avhandlingen att det visst går att förändra en kultur om man vill.
Jag kan konstatera att den här bilden också har bekräftats av en ny undersökning på tjänstemannasidan, den så kallade byggchefsbarometern, som också visar på en mycket dyster bild bland cheferna inom byggbranschen. Det är faktiskt en fjärdedel av cheferna som inte vill öka andelen kvinnor i branschen därför att de tycker att det räcker som det är. Det är framför allt de medelålders männen i åldersgruppen 46-55 år som är mest skeptiska.
Och attityderna är mer skeptiska i mindre bolag än i större koncerner, och de produktionsnära cheferna är mer skeptiska än andra, det vill säga att här finns mängder av utmaningar. Samtidigt kan man konstatera att i Danmark exempelvis är 25 % av de danska målarna kvinnor, och 50 % av eleverna på danska målarutbildningar är kvinnor, så det finns goda exempel också i andra länder på att man kan göra mycket, mycket mer.
Det finns stora utmaningar här. Statsrådet har varit inne på att man ska tillsätta en utvecklings- och utvärderingsgrupp. Min fråga är: Vad är målet med denna grupp? Är det att belysa problemen eller är det att också öka andelen kvinnor inom byggbranschen?