Barbro Westerholm (L):
Först vill jag yrka bifall till förslaget i betänkandet. Sedan vill jag ta upp det viktiga som Solveig Zander redogjorde för, nämligen historiken, hur detta förslag har växt fram. Det ökar förståelsen för varför vi är där vi är i dag.
Det finns många som kritiserar att det har varit bristande insyn i processen, och jag tror att det är viktigt att denna process marknadsförs. Jag tror också att det är viktigt att backa ännu längre tillbaka i historien för att förstå de problem och frågor som finns i dag.
Vi ska komma ihåg att när pensionssystemet infördes 1913 var det ingen som hade en tanke på att vi i dag skulle leva ett kvarts sekel längre. Då sa vi att vi hade råd att betala ut pension till 2 procent av befolkningen.
Om vi då hade anat att vi skulle leva ett kvarts sekel längre i dag hade vi nog lagt in en möjlighet att justera utifrån ökande livslängd. Men insikten att vi blir friskare och friskare fanns inte ens 1976 när vi sänkte pensionsåldern från 67 till 65 år.
Vi hade ändå upplevt barnafödandet på 40-talet, och vi borde ha sett i kristallkulan att åldern kommer att bli ett problem framöver. Uppvaknandet skedde på 80-talet, då vi insåg att ATP-systemet skulle haverera. Beslutsångesten var fundamental från olika håll.
Men det var först 1991 med den dåvarande alliansregeringen som en utredning tillsattes, som landade i riksdagsbeslut 1998. Vi såg att vi måste höja pensionsåldern från 65 till 67 år. Vi kunde då glädja oss åt ett finansiellt stabilt pensionssystem.
Men det är inte finansiellt stabilt för den enskilde. Det har i fortsättningen visat sig när bromsen har slagit till att det inte var en evig tillväxt vi hade framför oss i svensk ekonomi. Sedan togs frågan på allvar, precis som Solveig har redovisat.
Det tänker jag inte gå in på här och nu. Det är utmärkt med riktålder. Då vet människor vad som kommer att hända framöver, och de kan i god tid planera för detta. Men det är viktigt att pensionssystemet står på skolschemat.
De behöver tenta av kunskap om hur det fungerar med den allmänna pensionen, med premiepensionen och med tjänstepensionen. De ska se hela paketet. Det vi diskuterar i dag handlar om det som staten och riksdagen rår över. Det gäller för ungdomarna att planera och göra rätt redan när de lämnar skolan.
Många har inte en aning - det märker jag när jag frågar min egen familj. Den kritik som tas upp här gäller hur alla ska göra som inte orkar arbeta till 61 eller, som det nu blir, till 62 års ålder. Det är naturligtvis ett problem.
Här handlar det om att arbetsmiljön måste förändras och att det måste bli fortbildnings- och utbildningsmöjligheter för människor i tunga jobb som behöver skifta över till något där de orkar arbeta högre upp i åldrarna. Vi måste stärka företagshälsovården, och vi måste höja statusen hos arbetsmedicinen.
Det finns en rad sådana saker som måste göras men som ligger utanför själva pensionssystemet. När det gäller de tunga jobben måste man börja använda all den teknik som utvecklas. I fredags var det ett fantastiskt seminarium i Förstakammarsalen i riksdagen om just teknik inom äldreomsorgen.
Jag anser att vi här kan underlätta arbetet för dem som arbetar i hemtjänsten och i hemsjukvården samt göra det tryggare och bättre för de personer som behöver insatserna och deras närstående. Här måste vi hänga med och utvärdera vad som är bra och utrangera det som är mindre bra.
Det blir en vinn-vinnsituation, och här finns möjligheter som vi måste ta vara på. Delegationen för senior arbetskraft tar fram den ena rapporten efter den andra.
Den senaste handlar om förändringen i arbetslivet när det gäller människor som fortsätter att arbeta efter fyllda 67. Andelen ökar rejält. Inom jordbruket fortsätter fyra femtedelar att arbeta.
Sämst är det i staten, men det är bättre i näringslivet samt i kommuner och landsting. Jag skulle ju vilja att staten var en föregångare genom att öppna arbetslivet för fler 67-plussare, vara en förebild och därigenom också bekämpa den ålderism och åldersdiskriminering som vi ser här.
Det finns många saker som vi kan göra här framöver, och jag tycker att vi ska ta vara på dem och öppna för ljus i tunneln. Samtidigt ska vi inte glömma bort att det är närmare 300 000 personer som är så kallade EU-fattigpensionärer och att någonstans runt två tredjedelar av dem är kvinnor.
Men det är ju gamla försyndelser, och vi kommer i nästa debatt att beskriva hur vi försöker successivt förbättra den ekonomiska situationen för dem. Med det tror jag, även om det finns mycket att säga i den här frågan, att jag rundar av. En riktålder för höjda pensioner och följsam-het till ett längre liv