KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anne-Marie Pålsson (M):
Jag tänkte att jag skulle fortsätta diskussionen om Postens förvärv av Strålfors. Det är en intressant fråga. Det är inte bara det att Posten nu ska vidga sina domäner och bli ett mer konkurrenskraftigt och kanske mer expansivt företag - jag förmodar att det är det som ligger bakom det hela.
Det intressanta är snarare hur man resonerar, därför att i budet på Strålfors aktier ligger en premie, en premie på 30 %. Man har alltså från Postens sida, herr talman, sagt sig vara villig att förvärva aktierna till ett pris utöver det som marknaden har prissatt företaget till. Premien på 30 % motsvarar enligt Postens vd 600 miljoner kronor.
Merparten av premien på 600 miljoner kronor går till huvudägaren, familjen Parkander. Närmare bestämt kommer premien som tillfaller familjen Parkander att uppgå till ungefär 400 miljoner kronor - allt enligt Postens vd.
Då undrar jag: Hur ser man från Näringsdepartementets sida och hur ser ett socialdemokratiskt statsråd på att man ger en ägare 400 miljoner kronor mer för sitt företag än vad marknaden värderar företaget till?
Du kan jämföra detta med expropriationslagstiftningen när ägare ofta känner sig förbigångna och får för lite betalt av staten när staten tvångsmässigt förvärvar tillgångar. I det här fallet betalar staten mera. 400 miljoner kronor räcker till ungefär 500 skolpsykologer, två stycken i varje kommun under ett år, för att bara ta ett exempel.
Men detta anser man uppenbarligen från Postens styrelses sida - med näringsministerns goda minne, skulle jag vilja påstå - att det är värt att lägga som merersättning till en enskild ägare. Jag tycker att det är egendomligt att staten agerar på detta sätt, inte för Postens pengar utan för skattekollektivets pengar, därför att de statliga företagen ägs ju ytterst av de svenska medborgarna, skattebetalarna.
Tycker näringsministern att det är ett bra sätt att använda skattekollektivets pengar som en extra premie till en enskild privatfamilj? 400 miljoner kronor, herr talman, är inte lite pengar.
Anne-Marie Pålsson (M):
Inte trodde jag att jag här i kammaren skulle bli beskylld för att vara en vänsterpopulist. : Det trodde inte jag heller.) Så kan livet vara. Men jag noterar, herr talman, att jag inte fick svar på min fråga. Det är klart att jag vet att det inte alls är ovanligt när privata företag förvärvar bolag att de får betala en premie för att förvärva aktien. Det vet jag, det är helt känt.
Men det som är intressant är när statliga företag med skattekollektivets pengar vidgar sitt affärsområde, sitt kommersiella område, och betalar överpriser för de bolag man förvärvar, belopp som går till enskilda personer, utan att riksdagen på något sätt har varit inkopplad på verksamheten.
Det kan riksdagen inte vara heller på grund av de verksamhetsformer som Posten numera bedrivs inom, det vill säga som aktiebolag. Därmed är riksdagen fullständigt bortkopplad i hela denna process. De grunder utifrån vilka man gör förvärvet och räknar hem kalkylen står utanför de folkvaldas kontroll, och detta är då en fråga för Näringsdepartementets ägarförvaltning och näringsministern. Jag fick inget svar på frågan.
Jag tycker fortfarande att jag hade förtjänat ett svar på frågan, men uppenbarligen, eftersom näringsministern inte svarar på frågan, tycker han att det är helt okej att skattekollektivets pengar, 400 miljoner kronor, används som en extra dusör till en privat familj. Jag tycker, herr talman, att det.
Om jag säger att det liknar Ryssland så får väl näringsministern ett extra inlägg, men för mig är detta ett sätt att hantera de statliga bolagen och det svenska skattekollektivets pengar som är mycket diskutabelt och lämnar mycket i övrigt att önska.
Anne-Marie Pålsson (M):
Vad ska vi säga om detta med en god bolagsstyrning? Per Bill var inne på det, och vi har också diskuterat frågan många gånger förut i kammaren. Vi kommer snart att diskutera den igen när det gäller bolagisering av SJ. Precis som Per Bill sade råder det delade meningar om den statliga bolagsstyrningen.
Riksrevisionen har i rapport efter rapport kritiserat Näringsdepartementet och dess ägarförvaltning för styrningen, som de kallar formlös. Formlös låter snällt, herr talman, men med formlös menar Riksrevisionen att ingen vet vilka beslut som fattas och av vem. Det säger ganska mycket om hur det går till i de statliga bolagsstyrningarna. Nu har detta med höga löner till ledande befattningshavare kommit upp.
Det är fråga om höga löner, det håller vi alla med om, och reaktionen från näringsministern blir: Jaha, nu ska vi ut och omförhandla. Men varför i hela fridens namn ska vi ge Näringsdepartementet och näringsministern en särskild gräddfil när det gäller kontraktstänkande? Avtal ska hållas. Det gäller även staten.
Blotta tanken på att gå in och börja tala om omförhandling av avtal som frivilligt ingåtts med, vad jag förmodar, näringsministerns goda minne är fel. Jag utgår, herr talman, från att ordförandena för de statliga företagen talat med näringsministern när det gäller löneförhandlingarna. Man brukar göra på det viset. Man stämmer av för att få någorlunda rätt uppfattning.
Visserligen sägs det att styrelsen ska vara självständig och fatta sina egna beslut, men huvudägaren - och i det här fallet har vi en enda ägare - brukar nog ändå kontaktas och informeras i dessa frågor. I så fall är ansvaret av sådan karaktär att det helt och hållet faller på näringsministern och på ägarförvaltningen.
Möjligen kan man också säga att ordföranden i bolaget gjort en felaktig bedömning och på egen hand, utan att ha fått det sanktionerat, gått i en viss riktning. Och då, herr talman, ligger kanske ansvaret någon annanstans än på vd:n, som nu målas upp som en skurk i sammanhanget.
Vore det inte mera klädsamt när den här typen av höga ersättningar kommer fram och avslöjas att ordföranden för bolaget, som ju förhandlat fram ersättningar som vida överstiger det som man tycker är anständigt och rimligt, får sparken? Alternativt kan ägarförvaltningen på Näringsdepartementet befrias från sitt uppdrag om den inte tillgodosett de önskemål som kan ställas.
Eller också, vilket vore ännu bättre, kan väl näringsministern lämna sin plats vakant eftersom de statliga bolagen styrts på ett synnerligen olämpligt sätt och lönesättningarna släppts i väg, något som man i efterhand, när det börjar blåsa om öronen, inte kan stå upp och försvara.
Anne-Marie Pålsson (M):
Now we are talking . De sista meningarna tyckte jag lät väldigt hoppingivande. Det vill säga: Vi måste se till att pengarna används på rätt sätt, att de inte fuskas bort. Då tror jag att det som Gunilla Carlsson har sagt här tidigare tyder på att regeringen arbetar i rätt riktning. Demokrati är viktigt. Fattigdom är viktigt.
Men för mig som skattebetalare, och kanske med ett lite fyrkantigt ekonomiskt tänkande, är det allra viktigaste att pengarna används på det sätt man har tänkt, det vill säga att det finns ordentliga kontrollinstanser uppbyggda. Jag tror nämligen att om det finns sådana kontrollinstanser följer det andra med ganska automatiskt. Därför är det bra att regeringen har uppmärksammat detta och kanske tydligare och aktivare framöver kommer att ta itu med dessa saker.
Detta är särskilt viktigt eftersom budgetstödet har ökat. Det har varit nästan en 25-procentig ökning mellan 2006 och 2007. Jag befarar att det kan komma att öka ännu mer framöver.
Dels därför att det totala biståndet automatiskt kommer att öka år från år med ett enprocentmål från svensk sida, dels kommer det med en större koncentration på ett mindre antal länder sättas ett tryck på hur utbetalningarna ska ske, och då kan budgetstöd te sig som en ganska bekväm utväg, tyvärr. Har man inte fler idéer om vad man ska hitta på ger man pengarna som budgetstöd.
Därför är det bra och vällovligt om regeringen tar denna problematik på allvar. Jag hoppas att vi till nästa budget kommer att se tydligare skrivningar i budgetpropositionen i den här frågan. Sedan vill jag säga några ord om detta att budgetstöd skulle vara väldigt bra. Jag kan naturligtvis se problematiken att det kan vara besvärligt för ett land att hantera en rad olika projekt, både sådana man efterfrågat och inte.
I det perspektivet kan budgetstöd te sig effektivt. När jag pratar med mina ekonomkolleger säger de att forskning visar att budgetstöd är bra men att det är vissa kriterier som ska uppfyllas. Det som ska vara uppfyllt är att folk beter sig så som man har tänkt sig i ekonomisk teori, det vill säga att de är rationella och värnar effektivitet och framåtskridande.
Då ställer jag förstås frågan: Hur blir det om vi i stället har individer som inte beter sig som ekonomisk teori säger att de borde utan snarare tänker på sig själva, sin klan och sin familj och annat? Nej, då fungerar det inte. Man måste ha lite realism i sitt tänkande, ta höjd för de här frågorna och ta dem på största allvar.
Möjligtvis kan man också säga att problemen och faran med att ge något alltför lättvindigt illustreras ganska väl av ett gammalt kinesiskt ordspråk: Om man vill hjälpa en fattig man för en dag, ge honom en fisk. Vill man hjälpa honom för hela livet, ge honom nät. Det farligaste man kan göra är att bara ge pengar.
Det är väldigt lätt att pengarna rinner ut i projekt som långsiktigt inte är effektiva. Slutligen: Nu har skolklasserna på läktaren gått, men till dem som sitter kvar kan jag meddela att det land som toppar korruptionslistan är Danmark, som är nr 1, och inget annat.
Anne-Marie Pålsson (M):
Det är mycket som har blivit sagt här nu. Jag uppfattar att regeringen tar seriöst på den här problematiken. Mycket av det som regeringen har gjort är också definitiva steg i rätt riktning. Kanske är detta en effekt av Riksrevisionens granskningar. Det har ju kommit två rapporter där biståndet har varit inblandat, och i båda rapporterna har man riktat en hel del kritik.
Kanske är det just denna revisionella institution som vi har i Sverige, som håller ögonen på regeringen och på användningen av skattebetalarnas pengar, som gör skillnad. Vi ska vara glada och tacksamma för att den typen av institutioner finns.
När biståndsministern säger att vi har möjlighet att påverka i Afrika vill jag skicka med en uppmaning från riksdagen: Ta den möjligheten. Ta den på största allvar och se till att ni kan påverka inte bara projektens konkreta utformning utan även att pengarna används på rätt sätt.
Det handlar ju om mycket pengar. Biståndet är uppe i 32 miljarder kronor. Det är svenska folket som avstår från sina inkomster för att hjälpa till att bygga upp välfärd också i andra delar av världen. Beloppet är stort. Som jämförelse kan man ta ett annat område som har varit föremål för ganska mycket diskussion de senaste dagarna, nämligen försvaret som, om man håller sig till budget, skulle spendera 38 miljarder. Det är alltså bara något mer än biståndet.
Vi ställer stora krav på att man använder pengarna rätt i försvaret. Vi ska ställa lika stora krav på att pengarna används rätt inom biståndsområdet.
Anne-Marie Pålsson (M):
Jag ställde några frågor till statsrådet Malmström: Vad skulle svenska folket säga om alla beslut fattades i EU med den ordning vi har i dag? Skulle man godta beslutsformen? Skulle man anse att den vore demokratisk? Skulle man anse att den uppfyller ett minimum av de krav man kan ställa på demokratiska processer?
Om vi svarar nej på frågorna kan vi säga att EU-familjen inte är så demokratisk som vi önskar. Men vi skulle kunna tillägga att för ett begränsat antal områden kan detta godtas, men inte för en större mängd frågor.
Det är därför det är viktigt att fundera på demokratiinnehållet och framför allt att spärrarna sätts in så att inte för många beslut kan flyttas upp på EU-nivå där man vet att beslutsformerna lider allvarliga brister på demokrati. Jag blir orolig när jag läser i fördraget. Där framkommer följande om unionen. Unionen ska uppfylla alla krav vi har.
Det tillkommer fortfarande många saker. EU har ett mål som täcker in allt. Med det målet i ett fördrag av den här karaktären är det som att ha släppt ut anden ur flaskan. Spärrarna finns inte där. Kanske är det så att vi som sitter i den här kammaren får bli aktiva framöver i att se till att de få spärrar som finns - uddlösa till sin karaktär - används tydligare framöver.
Anne-Marie Pålsson (M):
Maud Olofsson nämnde tre olika saker som vi försöker diskutera samtidigt, och det är väl riktigt att vi har en tendens att prata om olika saker, därför att detta är en ganska knepig fråga. Den är tekniskt svår, den är svår att förstå sig på och att diskutera på ett begripligt sätt. Men det är också två andra dimensioner som jag vill diskutera och som min interpellation handlar om. Det var konsument- och producentperspektivet.
Och Maud Olofsson uppehöll sig inte alls vid konsumentperspektivet, utan det var hela tiden producentperspektivet. Det handlade om producenter, som kan tjäna på att de kan ta fram ny teknik och nya investeringar för att kunna sälja detta och tjäna pengar. Men min fråga är: Vad tjänar konsumenten på detta?
Då är det så att utsläppsrätterna åtminstone för ett år sedan - det där svänger ju lite fram och tillbaka - bidrog till att höja elpriset med ungefär 25 öre per kilowattimme. Det priset tas ut på all el som produceras, oavsett om det är fossil el eller ej. De stora vinnarna på detta är alltså de stora producentbolagen.
Fortum, Eon och Vattenfall tjänar kanske 20 miljarder om året på den här typen av politik. Men konsumenterna fick alltså betala 20-25 öre mer. Hur ska vi kunna bli av med den prisökning som beror på utsläppsrätterna? Jo, den blir vi av med genom att helt enkelt sluta producera fossilkraft. Det är lösningen.
Vi klarar det i Sverige, för det är nämligen bara 5 procent av vår elproduktion som består av fossilkraft, så med lite sparande, lite eftertanke och lite kloka investeringar kan vi bli av med det fossila beroendet. Därmed skulle vi kunna sänka elpriset på ett nästan dramatiskt sätt. Men Europa kan inte göra det därför att beroendet av fossilkraft är 50 procent.
Därför kommer konsumenten i Sverige för lång tid framöver att få betala kostnaden för att Europas energimix inte i det här avseendet är lika klok och framsynt som den svenska. Det är konsumentens perspektiv som jag reser här, och min fråga handlade om detta: Är EU:s inre marknad för energi bra för konsumenten?
Anne-Marie Pålsson (M):
Jag kanske tog i något. Jag medger detta. Jag håller med dig, Marianne, i vissa avseenden, nämligen att vi ska vara noggranna med förtroendet. Jag lyssnade inte på hela ditt anförande, så du kan också ha sagt något inledningsvis som jag håller med om. Man ska inte vara vårdslös med språket. Detta med uppdraget och bisysslor är en fråga som är intressant. Därför är det synd att det inte är fler som deltar i debatten.
Jag ser på detta att vara riksdagsledamot som att inneha ett uppdrag. Detta uppdrag består av vissa ting, och vad det består av anges av grundlagen. Där nämns tre olika funktioner. Vi ska besluta om budgeten, vi ska kontrollera regeringen och vi ska lagstifta.
Det är det vi ska göra. Då är det så, fru talman, att hur lång tid detta tar beror på den enskilde ledamoten och en rad yttre omständigheter.
Marianne Berg, som sitter i opposition i dag och representerar ett litet parti, har naturligtvis ett mycket tyngre uppdrag än vad jag har, som representerar ett stort parti. Vi är fem personer i varje utskott och därtill en arbetande suppleant. Vi får slåss om uppdragen för att ha någonting att göra. En person från Vänsterpartiet får ta alla uppdrag själv.
Vi sitter i majoritetsställning i dag, och det innebär ju också att kontrollfunktionen blir mindre uttalad för oss än vad den var när vi satt i opposition. Det har jag också varit med om. Självklart är det alltså så att det beror på om man representerar majoritet eller opposition, om ens parti är stort eller litet, vilken typ av utskott man är i och så vidare. Allt detta spelar roll. Men jag tycker att det är viktigt att understryka att det inte är ett anställningskontrakt vi har som innebär 40 timmars arbetsvecka.
Anne-Marie Pålsson (M):
Nej, jag håller inte med i detta avseende. Jag tycker tvärtom att det är väldigt bra med bisysslor. Bisysslor ger nämligen mig som ledamot information om hur samhället utanför den här byggnaden fungerar. Jag kan få information i frågor som gör att jag inte är helt beroende av den information som mina tjänstemän i partigruppen eller på partikansliet ger mig. Jag kan också väga den informationen mot annat.
Jag menar att bisysslorna också gör att jag kan behålla min förankring utanför den här byggnaden. När vi pratar om förakt för politiker händer det inte sällan att våra väljare säger: Ni vet ju inte hur världen ser ut! Ni sitter där på Helgeandsholmen och har ingen aning om hur det ser ut utanför! Jag säger: Gå ut utanför! Ta uppdrag utanför!
Sedan är det naturligtvis korrekt på det sättet att de här uppdragen inte får vara sådana eller ha en sådan omfattning att de innebär att man inte kan sköta sitt uppdrag här i riksdagen. Det är också självklart så att befinner man sig i en situation som innebär jäv eller liknande bör man ha omdöme nog att hantera den situationen. Jag tycker det vore sorgligt om inte våra väljare hade den tilltron till vår förmåga att faktiskt kunna bedöma den saken på ett korrekt sätt.
Fru talman! Rent generellt tycker jag att det är bra med bisysslor. Jag tycker egentligen att den centrala fråga man borde ställa här, som jag också säger till journalister ibland när de frågar mig om detta, är denna. Varför frågar du inte, om folk inte har bisysslor: Varför har du inga bisysslor? Är du inte intressant utanför kammaren? Är det ingen som efterfrågar det du kan? Har du ingenting att erbjuda marknaden? Det tycker jag är ett mycket större problem. Dessutom finns det en annan aspekt.
Det är att om du har en bisyssla, om du har en förankring utanför den här kammaren, blir du inte lika beroende av de partipiskor som vi alla vet viner. Du blir inte beroende av att göra allt som står i din makt för att stanna kvar för att du inte har några alternativ. Dessutom tycker jag att det är rimligt att man kan växla mellan politik och andra uppdrag. Det berikar.
Anne-Marie Pålsson (M):
På något sätt ska jag försöka besvara frågan. Man hör ibland att det i vissa länder förekommer barnarbete och arbetsvillkor som vi tycker är helt orimliga, till exempel 12-14 timmars arbete utan avbrott, utan paus och liknande.
Inte sällan brukar det hävdas att det där är ett argument för att bojkotta eller för att reducera handelsförbindelserna med ett sådant land och så vidare och på olika sätt bestraffa landet i fråga.
Inte sällan kan man få detta motiverat med att vår egen arbetskraft om vi handlade med länder som tillåter den typen av arbetsvillkor och låga löner skulle försättas i en besvärlig situation på så sätt att människor då kan råka bli utkonkurrerade och arbetslösa.
Argumentet är begripligt, men återigen: Detta är mycket farligt därför att det är precis det som utgör en form av startpunkt för att på nytt reducera handelsutbytet. Vi kan enas om att vi tycker att arbetsförhållandena i de exempel jag här nämnt är orimliga.
Det är mycket bättre att på politisk nivå förmå landet i fråga att införa den typ av restriktioner, den typ av regelverk och den typ av normsättning som vi tycker är rimliga i stället för att bojkotta och isolera landet.
Anne-Marie Pålsson (M):
Låt mig säga några ord om företagens sociala ansvar. Kerstin Engle var ju i en tidigare replik inne på den frågan. Det är ganska viktigt att här klargöra det centrala. De senaste veckorna har vi väl alla upprörts över de ersättningar som högsta ledningen i företagen på olika sätt förhandlat sig fram till.
Det har ledningarna kunnat göra genom det överläge som de haft i förhandlingspositionen och genom att de flesta moderna företag har svaga ägare. Det här är ett problem; det är vi alla överens om.
Det centrala är inte att man inte ska göra saker, utan det handlar om att rätt person ska göra saker, av rätt skäl. Vill direktörer vara generösa och bidra till en sund utveckling - det tycker jag att de ska göra - ska de göra det med egna pengar, inte med andra människors pengar.
Vill konsumenterna visa sin konsumentmakt och köpa skor som producerats av arbetare där det är anständiga villkor visar konsumenterna sin makt genom att göra det och inte köpa skor som producerats på ett orimligt sätt. Då blir drivkraften den korrekta. De som har incitament för att, och som önskar göra, på ett visst sätt gör på det sättet därför att de har ett eget intresse av det. Man gör det med egna pengar.
Det är viktigt att det görs med egna pengar, inte med andras pengar.
Anne-Marie Pålsson (M):
Jag börjar med det sistnämnda. Ja, Hans Linde, låt mig säga att det finns väldigt många rimligt avreglerade fria länder som jag tusen gånger hellre lever i än jag lever i de länder som Hans Linde och hans parti alltid hyllade. I Ryssland och de gamla öststaterna fanns det inte mycket av reglering. Där bet sig fattigdomen fast. Sorry, Hans Linde, ni i Vänstern har ett svagt case.
Samtliga länder som drivit den politik som du här pläderar för är länder som haft den uslaste ekonomiska utvecklingen av alla länder. Inte minst de fattiga människorna har där lidit väldigt illa. Om Hans Linde önskar sig ett land där det inte finns någon form av avregleringar hänvisar jag till och rekommenderar starkt en resa till Nordkorea. Där måste Hans Linde få sitt lystmäte.
Här diskuterar vi globaliseringen, egentligen inte finanskrisen. Tidigare i dag var det däremot en debatt här om vårbudgeten - en debatt som väldigt mycket kom att handla också om den globala ekonomiska krisen i dag.
Jag trodde att jag i mitt anförande lyckades förklara att vi tidigare haft många kriser och att expertisen varit enig om att alla dessa kriser fördjupats genom att protektionistiska strömningar har fått genomslag och att vi även i dag kan se en sådan tendens. Möjligtvis är det inte omedelbart en hjälp till de personer som Hans Linde omnämnde i sitt anförande.
Men jag tror att jag kan garantera att det totalt sett är en hjälp till världen som helhet att vi i kölvattnet av krisen i dag inte får någon form av protektionism och ett skydd av egna marknader.
Anne-Marie Pålsson (M):
Det är lite svårt att bemöta Hans Lindes spretiga frågor. Här jämförs äpplen med päron. Jag kan börja med att säga några ord om Kina. Kina är en politiskt auktoritär regim, men när det gäller de ekonomiska bitarna har Kina haft ett betydande mått av positivt seende på privat ägande och privata initiativ.
Det har tvärtom utnyttjats och uppmuntrats. Man har haft någon form av outtalad princip om att politiken sköter politikerna om och att företagsamheten får relativt fria händer. Utan dessa relativt fria händer hade man säkert inte fått en utveckling till stånd i Kina. Var finns då exempel där det har gått bra?
Jag skulle vilja påstå att de allra flesta industrialiserade länder har fått uppleva en snabb tillväxt, en hög tillväxt, en minskning av fattigdomen och en ökning av välståndet för alla. Därmed är det inte sagt att alla har fått en lika stor ökning av välfärden. Men att tillväxten har gynnat i stort sett alla tror jag att de allra flesta är överens om.
Nu kan du säga att om det inte blir 10 procents ökning av välfärden för alla är det inte bra. Men då har Hans Linde lagt på en alldeles speciell och egen norm för hur man ska bestämma, värdera och bedöma hur en fördelning ska se ut. Det finns andra sätt att resonera på, Hans Linde.
Man kan till exempel använda sig av ett välkänt kriterium, Paretokriteriet, som säger att världen har blivit bättre om alla har fått det bättre utan att någon har fått det sämre - utan att lägga någon restriktion på att alla ska ha fått det lika mycket bättre. Problemet med rättvisa är att det inte finns någon entydig definition på hur rättvisa ska se ut. Det är precis som att skönhet ligger i betraktarens ögon.