Hillevi Larsson (S):
Vi kan nog vara överens om att denna fråga är otroligt viktig, oavsett vilken regering som sitter vid makten. Man måste självklart vara beredd att ifrågasätta, oavsett om det är en socialdemokratisk eller en borgerlig regering. Jag har under min tid i riksdagen ifrågasatt ett och annat även under den socialdemokratiska regeringstiden, för jag tycker att sakfrågorna är så pass viktiga.
Man kan inte hålla med om allt som görs och blunda för problem bara för att en viss regering sitter vid makten och inte heller hitta på problem bara för att en annan regering tillträder. Det här är ett reellt problem, och det som bekymrar mig mest är inte att man inte gör något för att minska barnfattigdomen, även om det självklart är ett stort bekymmer.
Det som bekymrar mig ännu mer är att regeringen hittills faktiskt har gjort saker som ytterligare har ökat barnfattigdomen och framför allt ökat klyftorna. Barn till föräldrar som har arbeten, framför allt föräldrar som lever tillsammans och har två relativt goda inkomster, har fått jobbskatteavdraget. Och även om det är en del avgiftshöjningar är det klart att de klarar sig rätt bra.
Men när man kommer ned på de låga inkomstnivåerna blir det ett nollsummespel, eftersom jobbskatteavdraget är så litet att det slås ut av alla avgiftshöjningar i den andra ändan. Ännu värre är det för dem som inte har ett arbete utan är sjuka, förtidspensionerade eller arbetslösa. De har fått en rejält sänkt inkomst.
Jag har inte riktigt fått motiverat för mig varför det är nödvändigt att göra detta för att alla människor ska få arbete. I retoriken ligger underförstått att dessa människor inte vill arbeta, utan man måste sänka ersättningen för att pressa dem att ge sig ut för att ta ett arbete. Hittills har effekten inte bara varit fler arbeten.
Visst har det blivit fler arbetstillfällen, men det blev det redan under det sista året med Socialdemokraterna. Vi var inne i en högkonjunktur, och det kom faktiskt väldigt många jobb på sluttampen, även om jag håller med om att det dröjde alldeles för länge. Hittills med den borgerliga regeringen har hälften av dessa arbetsfällen tillkommit. Men vad händer med alla dem som inte har fått jobb? Vad händer när lågkonjunkturen kommer, vilket den de facto gör? Vad gör man då?
Jag tycker att det känns ganska hemskt att man säger till föräldrarna att nu ligger det på er. Hittar ni ett jobb kanske ni kan få en relativt bra tillvaro. Hittar ni inte ett jobb får ni leva med den sänkta ersättningsnivån, underförstått: Ni har själva valt er situation. Det är det som oroar mig mest i dagens situation. Socialsekreterarna ute på socialkontoren vittnar om att trycket nu har ökat. Det har inte minskat.
Då är det någonting som är fel i politiken, för då för man ju faktiskt ned människor ett trappsteg och inte upp, vilket skulle behövas. Detta drabbar väldigt många barn. Det finns forskning om barn som lever i fattigdom, ytterst vars föräldrar är socialbidragsberoende. Den största tragedin är att fler hamnar i socialbidragsberoende.
Det finns barn som hittar på semesterresor för att det är pinsamt att erkänna att familjen inte hade råd att resa någonstans. Det finns familjer som väljer att skuldsätta sig och hamna hos kronofogden för att kunna köpa den där cykeln till pojken i familjen så att han inte ska bli utstött av kamraterna.
Sådant har vi svårt att tänka oss in i. Det handlar kanske om någon hundralapp hit eller dit som avgör om man kan överleva eller inte. För dessa människor är neddragningarna avgörande. Vi kan inte blunda för dem, utan vi måste hjälpa dem.