Pyry Niemi (S):
Jag vill tacka landsbygdsministern för svaren. Det är också bra att redovisa de framtida målsättningarna, men som alltid måste även målformuleringar grundas i aktiv handling.
Det är okej att hänvisa till övriga aktörer, men jag ställer frågor om vad regeringen avser att göra och vilka konkreta åtgärder som kommer att vidtas. Fru talman! De många frågorna kring livsmedelsförsörjningen hänger ihop. Vi lever i en värld där befolkningen väntas öka till nio miljarder år 2050, och vi måste öka livsmedelsproduktionen med 70 procent för att klara av den växande befolkningens behov av mat. Två av sju är undernärda.
Det finns uppenbara orättvisor i fördelningen av mat. Många av utvecklingsländerna visar stora framgångar i att öka graden av självförsörjning när det gäller livsmedel, men många fler har fortsatt stora utmaningar - inte minst kopplat till de växande klimatutmaningarna. Sverige och hela EU har ett stort ansvar att genom aktiv handling förbättra fördelningen av livsmedel inom EU och givetvis globalt, med syftet att den växande befolkningen ska ha tillgång till mat.
Detta bör ske samtidigt som vi optimerar och klimatanpassar primärproduktionen och logistiken fram till konsument så att mer mat når människorna och en betydligt mindre mängd mat kasseras av olika skäl. Fru talman! Vi behöver omvärdera och se över regelverket för bästföredatum och överväga en helt ny märkningsterminologi. Minst-hållbar-till är ett förslag som finns i debatten. Många är i dag väldigt styrda av livsmedelstillverkarnas bästföredatummärkning.
Det är problematiskt. Givetvis ska den mat som vi konsumerar vara tjänlig och ätbar, men samtidigt är bästföredatumet en signal om att det är dags att slänga innehållet och handla en ny förpackning mjölk eller dylikt. Det finns alltså inget frivilligt incitament för livsmedelstillverkare och andra till att fixa till minst-hållbar-till-märkning eftersom det sannolikt minskar försäljningen av färskvaror som mjölk, bröd och kött.
Vi behöver i samarbete med livsmedelindustrin och detaljhandeln utarbeta en plan för hur mängden mat som slängs kan minska. Visst är det bra ifall det kan ske en förändring på frivillighetens grund, men i vissa fall måste vi kanske ta till politiska styrmedel för att minska spill, svinn och kassation. Vi måste diskutera ett nytt miljömål, till exempel om minskad mängd slängd mat. Det är också ett delmål för att minska avfallsmängden. Jag är inte främmande för fler styrmedel.
På kommunnivå använder man ju viktbaserad avfallstaxa, alltså att man helt enkelt betalar mer om man slänger mer. Enligt Naturvårdsverkets statistik fördelas matavfallet per år så här: livsmedelindustrierna 540 000 ton, grossister och butiker 110 000 ton, restauranger och storkök 299 000 ton och hushållen 905 000 ton. Det intressanta i sammanhanget är att hushållen står för endast 60 procent av matavfallet.
Det betyder att innan maten ens nått konsumenterna går en stor del till spillo, helt i onödan kan man tycka. Inom EU slängs det mat motsvarande 779 kilo per person och år. I Sverige är siffran något bättre, 100 kilo per person och år. Men samtidigt slängs det bort 500 gram mat per person och vecka. Det är ganska alarmerande. Det här manar till eftertanke.
För varje onödigt slängd matportion brister vi i effektivitet avseende livsmedelsförsörjning. Det handlar alltså om att vi faktiskt ökar CO2-utsläppen inom EU med 170 miljoner ton per år som en följd av allt svinn och all kassation. En tredje faktor är kostnaderna eller omvänt samhällsvinsterna. Enligt Naturvårdsverket skulle de samhällsekonomiska vinsterna bli 11-23 miljarder per år om vi minskade livsmedelssvinnet - enormt mycket pengar som kunde användas till annat.