Raimo Pärssinen (S):
Först vill jag tacka statsrådet för svaret. Jag tackar även för de tidigare engagerade inlägg under dagen som handlat om forskning. Neutronforskning har varit uppe här, och även forskning om lärandet. Allt detta är viktiga saker. Nu övergår vi till ett nytt område. Det handlar om forskning om arbetslivet. Här ter sig ju saken på ett annat vis. Statsrådet säger att regeringen ökar på anslagen till forskning kraftigt. Man gör en kraftig satsning.
Den fråga som man skulle kunna ställa är: Stämmer det med verkligheten om vi vänder oss till alla forskare som sysslar med arbetslivsforskning? Vi vet att man ska minska med ungefär 300 miljoner på det området. Djurskyddsmyndighetens forskning ska minska med 30 miljoner och Integrationsverkets med tio miljoner. Totalförsvarets forskningsinstitut ska minskas med 150 miljoner.
Inalles betyder det här, tyvärr, att det under forskningsminister Leijonborgs mandatperiod, härifrån räknat, blir ungefär 1 miljard kronor mindre till forskning. I svaret hävdar statsrådet att Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap disponerar 1,7 miljarder kronor tillsammans med Vinnova. Ja, det kan ju stämma.
Men vad statsrådet inte säger är att alla arbetslivsforskare i Sverige konkurrerar om endast 25 miljoner kronor från Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap och ungefär 10-20 miljoner kronor från Vinnova. Då är det ju lätt att gömma sig bakom den stora siffran på 1,7 miljarder, som i verkligheten ser annorlunda ut.
Sanningen ligger väl närmare det svar som kommer senare - att FAS i några fall efter särskild prövning kan komma att ge förutsättningar för att fullfölja projekt som i dag har projektmedel från FAS. De 60 miljoner kronor som också nämns i svaret, som Arbetslivsinstitutet ska kunna lämna som bidrag till en annan organisation för att fortsätta forskningsverksamhet, räcker inte långt.
Jag ska ge ett exempel på detta. Universiteten räknar med att det tar ungefär tre år för en forskare från Arbetslivsinstitutet att etablera sig på universitetet. Det innebär en kostnad på ungefär 3 miljoner kronor per forskare. Om vi räknar rent matematiskt räcker det alltså till ungefär 20 forskare och doktorander. Men vad händer med de övriga, som är det stora flertalet?
Bedömningen som statsrådet gör är att forskarna kommer att kunna hävda sig väl även i framtiden. Men är det inte lite - jag vet inte vad jag ska välja för ord här, statsrådet - att göra entré som forskningsminister genom att slå undan förutsättningarna för 150 forskare i landet? Det är också en väl erkänd forskning internationellt sett. Jag frågade också om Sveriges renommé.
Då måste jag konstatera att statsrådet tyvärr måste ha missuppfattat den frågan. Jag frågade om landets renommé, inte om forskarnas. Den är ju väl erkänd. Det vet vi ju när vi har sett all uppvaktning globalt sett, erkännandet till den spets som svensk forskning om arbetslivet finns inom. Jag frågade om Sveriges renommé, och det svaret har vi ännu inte fått.
Slutligen hänvisade statsrådet i svaret till att de tidigare besked som regeringen har lämnat gäller. Då kommer en fråga. Arbetsmarknadsminister Littorin sade i en interpellationsdebatt den 9 november att de internationella protesterna från alla världsdelar beror på att de protesterande redan är inblandade i forskningsprojekt som är finansierade av Arbetslivsinstitutet. Min fråga blir då: Vilken grund har regeringen för ett sådant ställningstagande?