Carl Bildt (M):
Låt mig börja med att tacka Peter Hultqvist för att han har ställt den här interpellationen. Vi hade ett tidigare meningsutbyte i denna kammare som handlade om andra aspekter på detta, och jag närmast efterlyste en möjlighet att mera utförligt diskutera sakfrågan. Jag tackar för att interpellationen har kommit. Det ger oss möjlighet att diskutera lite bredare, även med beaktande av de tidsmarginaler som finns. Jag ska inte fördjupa mig så mycket i historien och vem som har varit skyldig till vad. Jag satt inte i EU-nämnden under den tidigare mandatperioden.
Men jag kan säga att jag har varit rätt mycket engagerad i Sudan, framför allt under den tidigare perioden när vi hade konflikter mellan nord och syd. Två och en halv miljon människor dog i den konflikten. Då var det svenska engagemanget närmast obefintligt. Jag förde rätt omfattande samtal i ett antal huvudstäder för att då försöka få i gång en fredsprocess. Det kom till stånd en sådan, och det ledde till en fred. Den är i dag skör.
På Peter Hultqvists fråga vad det är för linje som Sverige driver inom den europeiska unionen vill jag svara att det är flera olika saker. En väldigt viktig sak är: Se nu till att det inte brakar samman mellan nord och syd igen, för då klarar vi ingenting, inklusive Darfur! Det har vi fått ett ökat genomslag för, också i dialog med den amerikanska administrationen, även om de är mer engagerade. Men EU:s linje har blivit mer engagerad också genom svenska insatser. Det är bra. Så var det inte förr. Det kan ha implikationer, men jag ska ta det sedan.
Den andra linjen är också väldigt viktig i det här sammanhanget. Det har kanske lite med Jan Eliasson att göra, i den meningen att vi nu har en medlingsinsats där. Jag säger detta också med en viss personlig bakgrund. Jag vet hur känsligt det är, med Salim Salim och Jan Eliasson i det här fallet.
Man sänds in för att försöka åstadkomma någonting, med en regering och med ett antal splittrade rebellgrupper som har ett fredsavtal som inte fungerar, att försöka få detta att fungera igen. Då är det väldigt viktigt att man har det internationella samfundets allra mest enhetliga stöd för det man gör, för annars kommer de olika parterna att spela på verkliga eller inbillade motsättningar i det internationella samfundet. Just nu har vi två fredsprocesser i gång.
En sammanträdde i Tripoli häromdagen, och det ställer till lite problem. Vi ska vara enhetliga i det stödet. Vi hoppas att det lyckas. Det är inte alls säkert - det kan vi inte veta. Men de gör så gott de kan, och de ska ha allt det stöd som de kan få. Därefter, om det misslyckas, ska jag lyssna på dem, icke minst om de rekommendationer som de kan göra. Kan vi då hamna i en sanktionssituation?
Ja, det har vi sagt. Resolution 1591 förutsätter detta. Det kan vara reseförbud och personer. Det kan också vara företag. Men låt mig där bara nämna en komplikation, och det är att vi vill att södra Sudan ska komma i gång och kunna förverkliga fredsavtalet, inklusive företag, investeringar och infrastruktur.
Det är klart att det är besvärligt om vi hamnar i en situation där södra Sudan drabbas av ekonomiska restriktioner på grund av det som inträffar i norra Sudan och konflikten med Darfur. Jag bara nämner detta som en av de dessvärre många komplikationer som vi måste ta hänsyn till när vi ska försöka ta itu med detta. Det är fullt möjligt att använda begreppet folkmord om det som inträffade 2003-2004.
Det var då helvetet var som allra värst i Darfur. Det var då som vi kanske kunde ha gjort mer. Jag delar den bedömningen från dem som var kritiska då. Nu ligger den juridiska bedömningen i den internationella brottmålsdomstolen, och jag skulle tro att vi kommer att se med stort intresse på de bedömningar, de åtal och de domar som kommer där.
Det ska vi i sedvanlig ordning från svensk sida respektera. På samma sätt som stödet i FN-processen när det gäller medlingar ligger stödet för folkrätten när det gäller den internationella brottmålsdomstolen centralt i svensk utrikespolitik.