KBLab/rixvox huggingface dataset:
Christina Höj Larsen (V):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaret. Nyligen fälldes Sverige för nittonde gången i FN:s kommitté mot tortyr. Inget annat land har fällts så många gånger i den typen av fall. Man tycker att det borde stämma till eftertanke. Sverige fälldes för att vid en utvisning till Azerbajdzjan ha behandlat enskilda i strid med FN:s konvention mot tortyr.
Kommittén ansåg att den utvisade familjen utsatts för tortyr när den kom till Azerbajdzjan och att en ny deportation skulle innebära att "makarna utsattes för en förutsägbar, verklig och personlig risk för tortyr". Den första raden av fällningar i FN:s kommitté mot tortyr kom i slutet av 90-talet.
Då tog kommittén främst avstånd från Migrationsverkets sätt att nedvärdera trovärdigheten hos den sökande som ändrat uppgifter under ärendets handläggning. Man betonade att just svårigheter att presentera en sammanhängande berättelse kännetecknar människor som genomlevt svåra trauman och som lider av posttraumatisk stress. Under ett antal år prickades Sverige bara någon enstaka gång.
Men åren 2010 och 2011 kom sju fällningar i snabb följd - sju fällningar som alltså kommit under den tid statsrådet Billström ansvarat för svensk flyktingpolitik. För nästan exakt ett år sedan stod migrationsminister Billström och jag här och debatterade dels utvisningar till tortyr, dels Sveriges bristande följsamhet gentemot en dom från Europadomstolen.
Migrationsminister Billström hänvisade då - som så ofta - till att Sverige enligt ministerns uppfattning erbjuder den sökande en rättssäker och individuell asylprövning och till att han inte kommenterar enskilda fall. När vi i dag står här för att debattera utvisning av asylsökande som riskerar tortyr kan det därför vara viktigt att jag börjar med att säga att jag är fullt medveten om att statsrådet inte kommenterar enskilda fall.
Men de fall jag i dag tar upp är en del av ett större mönster - ett mönster som tyvärr visar upp en grym sida av svensk flyktingpolitik. Då Sverige i FN:s kommitté mot tortyr fällts 19 gånger - av vilka 7 under de senaste två åren - ser vi att dessa enskilda fall är ett resultat av strukturella problem i svensk flyktingpolitik och praxis.
Det är politik, och det är något som statsrådet inte bara kan kommentera utan också är skyldig att kommentera. Statsrådet ansvarar ju för svensk migrationspolitik, även för de delar som vi i Sverige har anledning att skämmas över. När det gäller mänskliga rättigheter är det undantagslöst. Då räcker det inte för ett statsråd att ikläda sig rollen som byråkrat och att hävda att den asylsökande fått en individuell och rättssäker prövning.
För att vi ska kunna upprätthålla mänskliga rättigheter krävs det en ständig strävan att i alla lägen minska kränkningarna av dessa rättigheter. Därför undrar jag återigen vilka slutsatser migrationsminister Billström drar av att Sverige fällts så många gånger i FN:s kommitté mot tortyr och hur han tänker förhindra utvisningar till tortyr i framtiden.
Christina Höj Larsen (V):
I slutändan handlar denna debatt om Sveriges ansvar för asylsökandes undantagslösa rätt att slippa utsättas för tortyr. Vi har många gånger hört migrationsminister Billström hänvisa till att den sökande har fått en rättvis och individuell asylprövning och att det är viktigt att ärendet får ett tydligt slut.
Frågan vi diskuterar här i dag är vad som händer när detta tydliga slut innebär en tvångsutvisning till tortyr. Pastor Jean, som tvångsutvisades för en dryg månad sedan, vet rent fysiskt vad detta tydliga slut kan innebära. Trots att det finns goda kunskaper om repression från regimen i Kongo mot både inhemsk opposition och dem som kan misstänkas tillhöra en diaspora utvisades pastor Jean.
Genom Diakonia har vi kunnat följa hur pastor Jean omedelbart efter ankomst till landet fördes till en källare och fick utstå utfrågningar och misshandel. Skadorna finns väl dokumenterade i en rapport som utförts av Diakonias samarbetspartner i landet. Vilket ansvar har vi i Sverige för konsekvenserna av denna utvisning till tortyr?
Vad hjälper det pastor Jean att han har fått en individuell och rättssäker prövning av sitt ärende om han ändå utsattes för detta när han återvände? Det är inte utan att man kommer att tänka på Tage Danielssons sannolikhetsberäkning om kärnkraften - vad gör vi när det som inte får hända ändå händer, och när det till och med händer gång på gång? Vad gör vi när pastor Jean inte skulle bli torterad och ändå blev det?
Tyvärr är det nog inte heller sista gången Sverige fälls av kommittén. Jag tänker på iranska oppositionella Mohammadreza, som snart utvisas till fängelsestraff och piskstraff. 75 piskrapp - det är tortyr. Är det en risk vi kan utsätta honom för? Mitt svar är nej. Jag tänker på etiopiska oppositionella Saba, som snart utvisas till hemlandet.
Hon flydde hit efter att ha suttit fängslad i flera år, misshandlats och våldtagits. Hennes kropp är märkt av det. Kan vi verkligen riskera att skicka henne tillbaka till samma sak? Mitt svar är nej.
Flyktingaktivisten Sanna Vestin sammanfattar läget i svensk migrationspolitik mycket väl: Där Sverige har låtit en trovärdighetsbedömning av individen ta över har FN lagt vikt vid läkarintyg som tyder på tortyr, internationella rapporter om mänskliga rättigheter och annat bevismaterial.
Frågan kvarstår: Vad gör statsrådet när det som inte får hända ändå händer, och vad gör han för att se till att det aldrig händer igen?
Christina Höj Larsen (V):
Jag är fullt medveten om processordningen. Och jag är inte heller intresserad av en ordning där vi politiskt beslutar vem som får stanna och vem som inte får stanna. Vi är inte byråkrater, vi är politiker, och vi har ett ansvar att sträva efter en flyktingpolitik där ingen får ta de smärtsamma konsekvenserna på egen kropp av våra felaktiga beslut.
Jag kräver av migrationsministern att han aldrig låter sig nöja med en situation där asylsökande utvisas till tortyr, inte ens om det sker enstaka gånger. Varje fall är ett misslyckande, inte bara för asylprocessen utan också för oss här som människor. Och det finns vägar för regeringen att gå.
Torsdagens beslut att sent omsider låta Migrationsverket göra en översyn av verkets databas för rätts- och landinformation är glädjande, men det räcker inte för att hindra det här från att ske igen. Här tryter svaren från statsrådet. Vad är det till exempel som gör att regeringen och Miljöpartiet väljer att säga nej till ett övervakningssystem som stadgas i artikel 8 i återvändandedirektivet för påtvingat återvändande?
I regeringens och Miljöpartiets proposition om genomförandet av direktivet i svensk rätt säger man att det inte behövs något sådant övervakningssystem eftersom JO och JK har tillsyn. Det är ju uppenbart för var och en att JO och JK saknar resurser för en sådan ny uppgift. Men regeringen verkar hoppas vinna tid eftersom ett överträdelseförfarande i EU kan ta lång tid.
Det är nog tyvärr endast en tidsfråga innan Sverige fälls för tjugonde gången i FN:s kommitté mot tortyr. Frågan är hur länge migrationsminister Billström tänker låta detta fortsätta.
Christina Höj Larsen (V):
När migrationsministern säger att han är nöjd med den rättsutveckling han har sett ske under de föregående åren kan man reflektera lite över hur lång tid två, tre eller fyra år är av ett barns liv utan dess föräldrar. Hur lång tid är det att vänta i eller utanför ett flyktingläger medan migrationsministern noggrant följer rättsutvecklingen?
Det tycker jag är en relevant fråga i sammanhanget, speciellt om vi tar det i perspektivet av att vi samtidigt ska ta till vara barnets bästa. Då måste jag verkligen ställa mig frågande till om det är rimligt. Under förberedelserna till debatten har jag varit i kontakt med många som berörs av frågan om utebliven familjeåterförening.
Jag har kontaktats av förtvivlade föräldrar som inte förstår hur processen för dna-provtagning rent praktiskt ska gå till i Somalia och föräldrar som ser sina chanser att återförenas med adoptivbarn försvinna. Jag har talat med människor som arbetar med nyanländas etablering och som varje dag får uppleva hur den splittrade familjen står i vägen för språkinlärning och möjligheten till arbete.
En sfi-lärare skickade i går en tydlig beskrivning av hur svårt det är att skapa förutsättningar för språkinlärning när föräldern som sitter på skolbänken ständigt oroar sig för om barnen som är kvar i Somalia svälter eller om familjen någonsin kommer att återförenas. Byråkratins armar sträcker sig in vårt klassrum och förvandlar bokstäver till meningslösa krumelurer, skriver sfi-läraren.
Jag har också talat med ombud som inte vet hur de ska hjälpa klienterna på den snåriga vägen till återförening när det endast finns en dom från Migrationsöverdomstolen men ingen plan för hur återföreningen ska gå till i praktiken.
Det alla efterfrågar är ett tydligt och täckande lagförslag som reglerar familjeåterförening för familjer med och utan blodsband och, inte minst, en infrastruktur från myndighetens sida för att kunna hantera frågan rättssäkert och likartat.
Det är svårt för mig att förstå varför regeringen väljer att svika löftet om ett lagförslag, som skulle kunna klarlägga alla dessa saker, och varför man väljer att inte svara på dessa frågor. Regeringen har haft god tid på sig att lägga fram ett förslag. Jag förstår att det är komplicerat, men överenskommelsen presenterades i mars förra året, och domen från Migrationsöverdomstolen kom i januari i år.
Vad har regeringen och Miljöpartiet gjort under denna tid? Varför har man inte åtminstone lyckats skapa tydliga planer för hur återföreningen ska gå till i praktiken? Det är möjligt att migrationsministern och Migrationsverket har svar på dessa frågor, men om så är fallet har man inte lyckats förmedla det till familjerna.
Det innebär en oerhörd frustration, sorg och rädsla, och man kan inte låta människor leva under sådana förutsättningar. Framför allt undrar jag: Hur tar man till vara barnets bästa medan statsrådet följer rättsutvecklingen? Vad är två tre fyra år av ett barns liv värt i relation till det?
Christina Höj Larsen (V):
Vänsterpartiet stöttade den ändrade instans- och processordning som antogs 2005, och det gör vi fortfarande. Det innebär dock inte att asylprocessen är perfekt. Politik är som bekant också att ta del av verkligheten och att vara beredd att ändra lagstiftningen om den inte fungerar som vi har avsett eller om vi ser att människors rättigheter kränks.
För mig är problemet att migrationsministern gömmer sig bakom den nya instans- och processordningen för att slippa ta det som är hans politiska ansvar. Det är det jag kritiserar, inte instans- och processordningen. Detta är ett återkommande tema i våra debatter.
Genom att nöja sig med domens praxisändring och en ambition att följa rättsutvecklingen i framtiden kryper regeringen lite fegt undan det grundläggande ansvaret att skapa en rättvis lagstiftning för anhöriginvandring som är hållbar över tid. Utan en lagändring lämnar regeringen och MP fortfarande många frågor olösta och många familjer kvar i smärtsam väntan och ovisshet.
Det handlar om barn som har endast en förälder, adopterade barn och maka eller make. För dessa människor ger domen inte med säkerhet möjlighet till familjeåterförening. Det innebär också att barn som hunnit fylla 18 år fortsatt riskerar att nekas återförening. Vänsterpartiet kräver att löftet till splittrade somaliesvenska familjer inte sviks. Varje ny dag i väntan är en dag för mycket.
Därför krävs fortfarande ett konkret lagförslag som skapar en hållbar och rättssäker process vid familjeåterförening och som kan lösa upp alla frågetecken.
Christina Höj Larsen (V):
Det är en jättebra fråga som egentligen väldigt väl belyser skiljelinjerna mellan våra partier. Vänsterpartiet är alltid, i alla lägen, emot att det görs vinster på skattemedel. Och Sverigedemokraterna är alltid, i alla lägen, emot invandring och flyktingar över huvud taget. Det skiljer oss som partier.
Vi är såklart också kritiska till att alla möjliga fixare runt omkring i kommunerna erbjuder väldigt skruttiga och hemska boenden för asylsökande. Men det innebär inte att vi inte ska ta emot asylsökande. Lösningarna för att få ett bra flyktingmottagande handlar bland annat om att alla kommuner ska ta emot och att man ska göra det på ett solidariskt och bra sätt. Det är inte så att det saknas möjligheter.
Vi har massor med plats, och vi har faktiskt också möjligheter att ta emot människor. Men vi behöver göra det på ett bra och ansvarsfullt sätt, där vi inte skänker bort våra skattepengar på något område.
Christina Höj Larsen (V):
Nej, det ser jag absolut inte. Jag tycker att det är ett otroligt snurrigt resonemang. Som de som följer politik kanske har lagt märke till är rätten till bostad, utbildning och arbete central för Vänsterpartiet. Utifrån de riktlinjerna diskuterar vi all politik, och då gör vi aldrig skillnad på varifrån människor kommer. Det kan vara ett tips till David Lång att försöka ta in det perspektivet.
Jag skulle vilja ställa en intressant motfråga till SD. Den gäller tvåårsregeln och de många utländska kvinnor som gifter sig med svenskar, kommer hit och här utsätts för misshandel.
Ofta gör SD sig till förespråkare för brottsoffren, men just i det här fallet talar SD väldigt tyst om just kvinnors möjligheter och rättigheter att stanna här när de har utsatts för brottslighet och misshandel. Som lagstiftningen ser ut just nu får kvinnor utstå väldigt allvarlig misshandel för att de ska kunna få möjlighet att stanna i Sverige efter att de har behandlats på detta vidriga sätt.
Det är någonting som återigen tydligt visar att för Sverigedemokraterna är det framför allt ursprunget som är viktigt och egentligen sällan själva brottet. Det tycker jag är en intressant fråga som vi noterar: Brottsoffrets etnicitet är nog viktigare än själva det som hon får utstå.
Christina Höj Larsen (V):
I mitt anförande tog jag upp några av de familjer som just nu hotas av splittring för att en förälder, i många fall en pappa, ska lämna landet för att kunna söka uppehållstillstånd genom familjeanknytning. Jag har varit i kontakt med många av dessa familjer över en längre tid.
Jag har sett och hört deras frustrationer, rädslor och frågor om varför pappa måste lämna Sverige, varför han behöver lämna Sverige och åka till Teheran, vistas där i ett halvår eller mer. Vad är syftet med den politiken? Jag blir dem svaret skyldig eftersom det för mig är fullständigt obegripligt.
Det här är obegripligt i ett barnperspektiv. Vi säger i Sverige att båda föräldrarna är lika viktiga. Vi har politiskt ofta fört ett arbete som handlar om hur viktigt det är att likställa pappan med mamman. I det här perspektivet blir det helt andra förutsättningar för familjerna.
Jag frågar på familjernas vägnar, på Selmas vägnar, två år, vad syftet är att pappa behöver åka till Teheran i minst ett halvår.
Christina Höj Larsen (V):
Vi är ju här för att vi är politiker, och vi är satta att stifta lag och förändra saker som vi ser inte fungerar bra. Det här är inte enskilda fall, utan de är delar av ett mönster. Detta är ett problem, ett politiskt problem, och vi har alla möjligheter att åtgärda det.
Det skedde en lagändring 2010 som just syftade till att det skulle vara lättare att söka från Sverige när man väl är här. Men vi har sett att det inte fungerar särskilt väl. Framför allt när giltigt pass saknas finns inte möjligheten att söka härifrån.
Jag tycker att det absolut är regeringens politiska ansvar att försöka åtgärda det och inte bara, som Eva Lohman, referera till befintliga regler. Jag måste anta att det finns djupare politiska visioner än att bara referera till någonting som inte fungerar. Vi har tydliga förslag på vad som skulle kunna ändras för att dessa familjer inte ska behöva splittras.
Min fråga kvarstår: Varför inte göra denna ändring? Varför måste man lämna landet?
Christina Höj Larsen (V):
Jag tackar statsrådet för svaret. Den nuvarande arbetskraftsinvandringslagstiftningen präglas av en ganska välkänd borgerlig strategi, nämligen att lägga alla risker och ansvar på arbetstagaren och underlätta för arbetsgivarna att välja och vraka bland arbetskraften och sedan göra sig av med den när det passar.
När jag möter fackliga representanter berättar de med ilska och sorg om konsekvenserna av en lagstiftning som har ett enögt arbetsgivarperspektiv. Hotell- och restaurangfacket berättar från sitt uppföljande migrationsprojekt om just det som Josefin Brink beskrev, nämligen att man i samtliga fall har funnit brister och tecken på exploatering i olika grad.
Tyvärr ser Hotell- och restaurangfacket samma problem även efter att Migrationsverket infört fler kontroller. Problemen kvarstår alltså.
Arbetare från hela världen betalar stora summor till mellanhänder för ett arbetstillstånd och utlovas först kollektivavtalsenlig lön och rimliga arbetsvillkor men får sedan löner under miniminivå, får bo hos arbetsgivaren och får jobba ändlösa pass. Det är helt orimliga villkor.
Facken berättar också om den frustration de känner över att inte kunna hjälpa dessa utsatta människor och inte ha möjlighet att fullfölja detta viktiga fackliga arbete som även skulle gagna den utsatta.
Så länge arbetstillståndet kopplas till den enskilde arbetsgivaren och arbetstillståndet inte baseras på ett bindande arbetserbjudande är det alltid arbetstagaren, den enskilde, som får ta konsekvenserna av de oseriösa arbetsgivarnas regelbrott.
Om man klagar på villkoren är det migranten som får sitt tillstånd indraget om man inte lyckas hitta ett nytt arbete inom ett par månader, något som kan vara väldigt svårt till och med för oss som lever och har nätverk här. Arbetsgivaren kan ostraffat fortsätta att utnyttja utomeuropeisk arbetskraft medan arbetstagaren tar hela risken.
Detta ökar andelen papperslösa i Sverige. Det finns migranter som inte står ut med dessa villkor och väljer att lämna arbetsgivaren och i stället söka ett liv som papperslös i Sverige eller Europa. Därmed är regeringen och Miljöpartiet med och skapar och ökar gruppen av papperslösa som lever rättighetslös.
Jag undrar, precis som Josefin Brink: På vilket sätt tror migrationsministern att arbetstagaren skyddas om vi inte skapar möjligheter att garantera de villkor man har lovats och verkligen ser till att det finns möjlighet för facket att följa upp det?
Jag har tidigare hört statsrådet säga att man eventuellt skulle kunna göra det möjligt att dra in migrantens arbetstillstånd om man ser oegentligheter. En självklar fråga är: På vilket sätt skulle att få sitt tillstånd indraget hjälpa den person som utnyttjas och exploateras?
Christina Höj Larsen (V):
Ibland kan det vara nödvändigt att påminna lite grann om vad det är som vi talar om. Vi talar om människor som till exempel befinner sig i Thailand och får ett arbetserbjudande där det framgår att de ska få en avtalsenlig lön.
På grund av detta säljer de eventuellt sina tillgångar hemma för att detta arbetstillstånd ofta går genom mellanhänder och kostar någonting. När de väl är här i Sverige får de veta att de inte kommer att få denna lön. Det gör att möjligheten att köpa tillbaka mark, hus eller vad det kan vara försvinner.
Det blir mycket svårt för dessa personer att komma tillbaka till en bra ekonomisk situation. Det är detta som vi talar om. Vi talar om människor som förlorar det lilla som de hade. Då säger migrationsministern att de har tre månader på sig att hitta ett annat arbete.
Jag tror att vi alla är fullt medvetna om att det i ett Sverige med en mycket hög arbetslöshet, där man kanske inte kan språket eller har något nätverk, är mycket svårt att hitta ett nytt arbete på tre månader. Dessutom har dessa personer ingen möjlighet till försörjning under tiden. Jag tycker därför att detta är en falsk bild av vilka förutsättningar som människor har.
Min fråga kvarstår: Vad är det som gör att migrationsministern inte vill ge människor denna trygghet att arbetserbjudandet ska vara bindande? Vari ligger problemet? Varför kan man inte ge arbetstagaren denna trygghet?
Christina Höj Larsen (V):
Jag är väldigt glad att Beatrice Ask tog upp den andra delen av min fråga som rör, som jag ser det, den normalisering av det nazistiska uppträdandet på gator och torg. I Sverige är det ett allvarligt brott att sprida uttryck för nazism och nazistisk ideologi. Vi ser att grunden för nazism är en rasideologi.
Det var därför riksdagen 1988 beslutade att skärpa synen på brottet hets mot folkgrupp för att det skulle bli omöjligt för rasistiska organisationer att verka. Det betyder att utanför den privata sfären ska det vara brottsligt att sprida yttranden som uttrycker hot och missaktning mot folkgrupp på grund av ras eller dylikt.
Om man då tillåter en marsch genom Stockholm, en nazistisk demonstration, som syftar till att gå till grekiska ambassaden och fira grekiska nazister på kristallnatten är detta en symbolik som är så tydlig.
Dessutom har man dessa sköldar med symboler som användes av samma nazister som utförde pogromen 1938. Precis som Ali Esbati sade i anförandet måste vi vara medvetna om att våld inte är en liten handling som sker vid sidan av i den nazistiska ideologin. Den är kärnan, den är en motor som driver hela beteendet.
Den har tre syften. Det första är att skrämma bort dem man ser som motståndare. Det är i princip alla människor som inte tänker likadant som nazister. Det andra är att skrämma bort det breda folkliga motståndet. Det har i Sverige utgjort kärnan för antirasismen och är något vi ska vara väldigt stolta över. Det vill man splittra.
Det tredje är att försöka utmåla motståndarna som lika bra kålsupare genom att skapa slagsmål. När vi vet detta om den nazistiska ideologin, och när vi har lärt oss det av historien, måste vi också dra speciella slutsatser som inte bara kan sammanklumpas till våldsbejakande extremism i allmänhet.
Vi kan inte avpolitisera diskussionen, för detta är en djupt ideologisk diskussion som till och med är förankrad i riksdagens beslut från 1988 om att skärpa synen på brottet hets mot folkgrupp. Det är grundläggande värderingar som vi måste slå vakt om. Därför tycker inte jag att detta räcker som svar. Självfallet har alla människor rätt att uttrycka sina åsikter och så vidare.
Men just i det här fallet har riksdagen sagt att det finns en gräns, och den gränsen går just vid hets mot folkgrupp. Den har man vida överskridit.
Christina Höj Larsen (V):
Jag välkomnar de nya direktiven till polisen för att förbättra arbetet mot hatbrott. Det är nämligen tydligt att det arbetet behöver förbättras, inte bara vad gäller insamlande av bevisning utan också vad gäller att se till att alla led fungerar så att vi kan få fler åtal som leder till fällande dom.
Som Lena Olsson sade har Vänsterpartiet föreslagit en oberoende granskning som motsvarar den som justitieutskottet har beslutat om när det gäller våldtäktsdomar. Vi hoppas dock att även det här förslaget från regeringen kommer att få de konsekvenser vi önskar. Annars finns vi redo med vårt förslag.
Jag måste säga att vi behöver ett ännu tydligare politiskt budskap till vartenda barn som kommer till en skola som är överklottrad med hakkors. Det är ett budskap till dessa barn som är tydligt, och ingen ska behöva uppleva det.
Den politiska tydligheten måste handla om att vi förstår vad det historiskt betyder - att vi känner det, förstår det och är beredda att politiskt fördöma det. Det handlar om att tala om just nazismen och inte bara klumpa ihop allt i kategorin "våldsbejakande extremism".
Vi måste kunna prata om de olika sakerna var för sig och vara tydligt politiska, tillsammans och helt oberoende av övrig partitillhörighet - med ett undantag. Det jag särskilt efterfrågar är alltså den politiska medvetenheten om att det här inte är vilket våld som helst och att de åtgärder vi måste genomföra måste ha den historiska förankringen.
Vi kan inte bekämpa alla typer av våldsbejakande extremism på samma sätt. Jag förväntar mig åtgärder som är olika.