KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anders W Jonsson (C):
På den korta tid som sjukvårdsministern har suttit på sin taburett har han, frånsett hanteringen av ebolaepidemin, lyckats skapa en hel del oreda. Det första området handlar om hans syn på vinster i välfärden, där beskedet är att det inte ska förekomma. Varför ska invånarna i norra Jämtland inte ha rätt att välja en privat vårdföretagare? Varför ska inte de årsrika ha rätt att välja hemtjänst i hela landet?
Bland människor med svår funktionsnedsättning, som har rätt till assistans, väljer 60 procent en privat utförare. Varför ska sjukvårdsministern och hans parti sätta sig och överpröva det beslutet och säga att de inte får välja ett aktiebolag för assistans? Men det räcker inte med dessa saker. Även på andra områden har det blivit minst sagt stökigt. Ett sådant område är frågan om nationella riktlinjer.
Regeringen klargjorde redan i regeringsförklaringen att de nationella riktlinjerna skulle bli obligatoriska. Det är ett förslag som har dömts ut av Läkarförbundets ordförande. Även regeringens egen utredare Göran Stiernstedt har sagt att han är orolig över signalen om att lagstifta om nationella riktlinjer.
Alla från sjukvården vet hur viktigt det är att kunna bryta mot just riktlinjer. Ett sådant förslag visar på en betydande okunskap om hur sjukvården fungerar i Sverige. Om det skulle förverkligas skulle det dessutom innebära ökad administration i form av att det måste finnas någon form av uppföljningssystem för att se att de obligatoriska riktlinjerna verkligen följs.
Gäller beskedet från regeringsförklaringen fortfarande, nämligen att dagens nationella riktlinjer ska bli obligatoriska, det vill säga lagstiftas om?
Anders W Jonsson (C):
Det är spännande besked vi får i kammaren. För bara några månader sedan stod den nyvalde statsministern och sa att dagens nationella riktlinjer ska bli obligatoriska. Det var just det som skapade en stor oro och förvåning i Sjukvårdssverige. Ledande läkare - även regeringens utredare - säger att det vittnar om betydande okunskap om hur svensk sjukvård faktiskt fungerar.
Nu säger sjukvårdsministern att det inte gäller längre, att det nu handlar om att öka kunskapsstyrningen av svensk sjukvård. Hur vi på olika sätt kan skärpa kunskapsstyrningen av svensk sjukvård, herr talman, är något som vi har debatterat i åtminstone ett decennium. Det är något helt annat än det Stefan Löfven sa i talarstolen, nämligen att de nationella riktlinjerna ska bli obligatoriska.
Det gläder mig att sjukvårdsministern har nyktrat till och insett att det Stefan Löfven sa skulle skapa en betydande oro och en betydande patientosäkerhet i den svenska sjukvården om det hade genomförts. Det är fascinerande att vi i alla andra sammanhang pratar om att vi måste se till att få en jämlik sjukvård i landet.
Det gäller tydligen på alla områden, men sedan är det fråga om den självklara rätten för mig som människa att bestämma vilken hemtjänst jag ska ha och vilken primärvårdsmottagning jag ska gå till. När det blir en välfungerande primärvård, till exempel i norra Jämtland, är det angeläget för sjukvårdsministern att se till att det ska bli som förr, det vill säga stafettläkare och en landstingsdriven primärvård.
Ytterst har vi frågan om människor med betydande funktionsnedsättningar som är beroende av assistans. I dag väljer uppemot 60 procent en privat utförare. Varför ska de inte få fatta det beslutet utan vara hänvisade till den kommunala assistansen eller till ett icke vinstdrivande företag?
Anders W Jonsson (C):
Jag uppskattar verkligen Karin Rågsjö, som så tydligt visar på de ideologiska skillnaderna i sjukvårdsdebatten. När vi här diskuterar nöjda patienter, patientens rätt att välja, att det är viktigt att man har kompetent personal och kan hålla stafettläkarna borta och att man kan attrahera annan personal, då handlar det för Karin Rågsjö om privat vård och om dessa koncerner.
Hon säger att man runt dessa styrelsebord inte diskuterar patientkvalitet och annat utan att det bara handlar om vinst. Jag var för ett tag sedan på Sankt Görans Sjukhus. Det är ett av få akutsjukhus som drivs av ett privat företag. Det drivs av Capio. Där sa man följande: Det som vi är besjälade av är att se till att vi har hög kvalitet och att vi gör rätt.
Gör vi rätt första gången, det vill säga har hög kvalitet, leder det till att vi kan hålla ordning på ekonomin och ha nöjd personal, och därmed kanske i slutändan dessutom få ett överskott. Det är så det fungerar. Du gör inte vinst på en privat hälsocentral genom att bete dig illa mot patienterna, genom att hunsa personalen eller någonting annat. Det är det som är den fundamentala skillnaden, nämligen att vi ser möjligheterna i detta.
Det visar sig också att fler och fler patienter och mer och mer personal inom primärvården faktiskt väljer att gå till något av de privata alternativen. Det är en utveckling som vi tycker är positiv. Jag tycker att det är bra att Karin Rågsjö också lyfter fram det problem som vi har i Sverige med ojämlik hälsa. Dessutom, vilket är någonting helt annat, har vi en ojämlik fördelning av sjukvård. Det har varit ett jätteproblem i Sverige, och det är det fortfarande.
Men om man pekar på att lösningen skulle vara så enkel som att bara byta majoritet i Stockholms läns landsting eller att se till att få bort några av de privata alternativen, kan jag säga att den ekvationen inte är så enkel.
Anders W Jonsson (C):
Det är lite grann dubbel bokföring Karin Rågsjö kör med. Först säger hon att valfrihet är när hon som patient kan välja mellan olika aktörer, och i nästa mening säger hon att det är jätteviktigt att det är vi politiker som bestämmer vilka det är som får yttra sig. Ta exemplet uppe i Hoting i norra Jämtland. Där hade landstinget sagt att det minsann inte behövdes någon privat hälsocentral; de kunde åka till Strömsund.
Men vad hände när det plötsligt, via det fria vårdvalet, öppnades just en privat mottagning? Jo, patienterna där uppe valde faktiskt att åka till just den enheten. Sedan håller jag med Karin Rågsjö om att vi har ett stort problem vad gäller ojämlikhet i hälsa. Dessutom, vilket kanske är ännu allvarligare och lättare att åtgärda, har vi ojämlikhet i hur vi konsumerar sjukvård. Det är dock inget nytt, Karin Rågsjö. Det är inget som har uppstått under de senaste åtta åren.
En stor internationell jämförelse från 2005 visar att Sverige och Portugal var de OECD-länder som av alla jämförda hade den mest ojämlika fördelningen av besök hos specialistläkare. Vad berodde detta på? Jo, den avgörande skillnaden var att vi hade mycket stora problem med tillgänglighet. Det var köer för att träffa specialistläkare.
Oavsett om det handlar om brödköer i Leningrad eller vårdköer i Stockholm krävs det kontanter eller kontakter. Det är det som orsakar ojämlikhet vad gäller vårdkonsumtion. Förbättrad tillgänglighet är ett av de absolut vassaste instrumenten för att se till att även den som är utlandsfödd, den som har låg utbildning och den som har låg inkomst faktiskt kan komma till i sjukvården.
Vi borde kunna hitta en gemensam linje i att vi ser detta som ett stort problem.
Anders W Jonsson (C):
Jag vill tacka Karin Rågsjö för de intressanta frågorna. Först och främst är det viktigt att vi skiljer på ojämlik hälsa och ojämlik vårdkonsumtion. Ojämlik hälsa är ett problem i Sverige, men vi ska komma ihåg att Sverige är det land i världen som har de minsta hälsoklyftorna. Det betyder inte att vi inte ska göra någonting för att försöka hålla ihop Sverige, men vi måste ha det perspektivet. Ojämlik konsumtion av sjukvård är ett mycket större problem i Sverige.
Redan 2006 kunde man konstatera att vi var ett av de OECD-länder som hade de största skillnaderna när det gällde låg- och höginkomsttagares möjlighet att konsumera sjukvård. Vad kan det bero på? Jag ska ta med Karin Rågsjö bort från Östermalm och Botkyrka och upp till Östersund. Där besökte jag för några år sedan en vårdinrättning där man fick betala 800 kronor för att komma till doktorn direkt.
När jag hörde det sa jag till den som drev det här - det är en väldigt framgångsrik verksamhet som fortfarande finns kvar: Vem kan ha råd att betala 800 kronor för att komma till doktorn? Det måste ju vara överklassen på gräddhyllan på Frösön som har råd att göra det. Nej, nej, sa läkaren som drev den här framgångsrika verksamheten. Överklassen på Frösön känner alltid en överläkare på sjukhuset och får omedelbart komma dit och få vård för sina barn och anhöriga.
Den som kommer hit till mig är den ensamstående mamman från Brunflo som har väntat i telefonkö till hälsocentralen i tre fyra timmar och sedan fått höra att det inte finns några tider kvar. Det är hon som kommer hit och betalar 800 kronor för att någon ska titta i örat på hennes barn. Det största hotet, den största orsaken till att vi i Sverige har haft ojämlikheter när det gäller sjukvårdsproduktion, är bristande tillgänglighet. Det är de svenska vårdköerna.
Ett av de främsta resultaten av Vårdval Sverige är att tillgängligheten i primärvården nu äntligen förbättras och att ojämlikheten därmed minskar.
Anders W Jonsson (C):
Det är intressanta frågor som Karin Rågsjö lyfter fram. Hon påstår att det skulle finnas brist på utvärderingar av vårdvalsreformen. Ingenting kan vara mer felaktigt. Bara på nationell nivå har vi utvärderingar från Vårdanalys, Riksrevisionen, Konkurrensverket, Statskontoret och Socialstyrelsen, som alla har tittat på det.
Intressant är också att flera landsting har kopplat ganska omfattande forskningsresurser till att följa vad det är för förändringar som sker när vi reformerar primärvården på det här sättet. Ett av de mest intressanta exemplen tycker jag är den forskning som bedrivs på Karolinska Institutet, där man har tittat på vad som händer inte minst i förhållande till grupper med kronisk sjukdom och grupper med svag socioekonomisk ställning.
Båda analyserna är tydliga: Konsumtionen av primärvård har ökat generellt i alla grupper, även i de här två grupperna. Karin Rågsjö spårar fel i sin analys när hon hela tiden utgår från att det är geografiska områden som behöver primärvård. Det felet gjorde också Riksrevisionen.
Det är inte geografiska områden som är betjänta av primärvård; det är människor av kött och blod som behöver primärvård. I det läget är det såklart fantastiskt att man i norra Jämtland har fått en väl fungerande primärvård i Hoting, för där är det fem mil att åka till nästa. Men här i Stockholm blir resultatet att man listar sig på den primärvårdsenhet som ligger i närheten av det ställe där man arbetar eller på ett ställe man har lätt att nå.
Det är inte alltid så att den vårdcentral som ligger på det ställe där man är skriven och där man sover på natten är det bästa stället att vara på. Om man i stället identifierar individerna ser man att den här reformen, även i Stockholm, inte har inneburit ökade klyftor utan har inneburit ökad tillgänglighet.
Anders W Jonsson (C):
Varje dag gör 1,3 miljoner människor, eller närmare var femte person i vuxen ålder, en insats för att hjälpa, vårda eller stödja en närstående, vän eller granne. Anhöriga är och har varit vårdens och omsorgens allra viktigaste medarbetare. Tidigare var det ganska okänt för oss politiker.
När det debatterades omvårdnad för medmänniskor var det framför allt kommunens och möjligen landstingets insats som räknades. I dag vet vi bättre. Alla de insatser som görs måste vara synliga. År 2009 skärpte alliansregeringen lagstiftningen om anhörigstöd, bland annat genom att formuleringen "kommunerna bör" ändrades till "kommunerna ska".
Samtidigt förstärktes det generella statsbidraget till kommunerna för att kunna utveckla verksamheten. Kommunernas anhörigstöd skiljer sig åt mycket beroende på olika förhållanden men också beroende på att de politiska ambitionerna skiljer sig åt. Det är och ska vara en konsekvens av den kommunala självstyrelsen. Riksrevisionens rapport pekar på några förbättringsområden.
Regeringen har i sin skrivelse förklarat hur man ser på påpekandena. Från Centerpartiets sida står vi helt bakom de bedömningar som regeringen har gjort och har därför ingen motion med anledning av skrivelsen. Vi står helt bakom utskottets förslag i betänkandet. Det finns en del där det är viktigt att gå vidare.
Det handlar om Riksrevisionens påpekande att det finns de som upplever att stödet till anhöriga inte är frivilligt utan att det är en konsekvens av brister hos kommunerna. För Centerpartiet är utgångspunkten för allt anhörigstöd att det ska vara frivilligt. Kommunen har alltid det yttersta ansvaret för att alla ska få den hjälp de behöver.
Vi vet, herr talman, att 82 procent av dem som ger stöd till anhöriga är nöjda med att göra det. Vi vet också att statistiken visar att det inte är någon större skillnad mellan kvinnors och mäns omsorgsgivande när det gäller tidsomfattning och frekvens. Min egen kontakt med människor som i kommuner arbetar med anhörigstöd pekar på två utmaningar.
För det första finns det många som hjälper anhöriga och inte har någon som helst kontakt med kommunens omsorg. Där är det viktigt att nå ut med information. För det andra finns hos många känslan av att det skulle vara ett svek mot den anhöriga att inte fullt ut kunna erbjuda hjälp och stöd utan måste be om insatser från kommunen.
Här är det viktigt med en nära relation och god kontakt mellan kommunen och anhörigvårdaren. Den största utmaningen tror jag ligger i den frustration som finns hos ganska många anhöriga till personer som är föremål för kommunens hemtjänst eller särskilda boenden eftersom det krävs stora insatser från anhöriga för att koordinera de åtgärder som behövs.
Vård och omsorg för de mest sjuka äldre har många brister. Den förra regeringens mångmiljardsatsning har gett vissa resultat, men det krävs mycket mer. Det är därför beklagligt att vänsterregeringen lagt ned den äldreutredning som hade till uppgift att komma med förslag på strukturella förändringar för få en mer fungerande vård och omsorg för de mest sjuka äldre.
Med de orden vill jag yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på motionerna.
Anders W Jonsson (C):
16 128 personer i Sverige har rätt till personlig assistans. Ända sedan 1994 har de haft rätten att välja mellan kommunal assistans, att anställa själva, kooperativ eller ett privat företag. I dag är det mer än 50 procent som väljer ett privat företag. Merparten av de företagen är välskötta, det vill säga de redovisar svarta siffror eller, för att använda Vänsterpartiets retorik, går med vinst.
Upprepade gånger debatterade vi detta här i kammaren och på diverse handikappdebatter under det gångna året. På den upprepade frågan lovade Vänsterpartiets företrädare dyrt och heligt att den här gruppen på närmare 9 000 personer inte hade något att oroa sig för över huvud taget.
De skulle fortsatt ha rätten att välja fritt, oavsett om de valde ett företag som gick med vinst, kommunal verksamhet, egenregiverksamhet eller vilket val man gjorde - beslutet skulle helt och hållet ligga hos den assistansberättigade. Det dröjde inte så många månader efter valet förrän Vänsterpartiet närmast med stolthet gick ifrån det löftet. I den vinstutredning som nu är tillsatt har man sagt att även assistansföretagen ska utredas.
Det är ett dråpslag mot de 9 000 personer som inte längre ska ha den här rätten, utan nu ska de få välja mellan kommunal verksamhet eller kooperativ och möjligtvis få anställa själva.
Min fråga, herr ålderspresident, är: När Vänsterpartiet nu möter alla dessa 9 000 assistansberättigade - där man har lovat att de även fortsättningsvis ska ha full möjlighet att välja assistansutförare - hur förklarar man då att man har frångått det löfte som man gav till de här människorna vid så många tillfällen, vilket finns dokumenterat i riksdagens protokoll?
Anders W Jonsson (C):
Då måste jag återupprepa frågan. Jag är inte ett dugg förvånad över att Vänsterpartiet vill ha bort de privata företag som genererar vinst från välfärden - det har ni varit jättetydliga med. Men den stora diskussionen förra året var utifrån de assistansberättigade. Där har mer än hälften valt ett privat företag. En del av de företagen är mindre företag, men ett antal företag är stora - de må vara ägda av riskkapital eller i annan form.
Vår fråga då var ständigt: Vad innebär detta för de assistansberättigade, som faktiskt har valt ett assistansbolag som kanske till och med ägs av ett riskkapitalbolag? Ska de då tvingas byta? Då var det ett mycket klart besked från Vänsterpartiets sida. Det var: Ni behöver inte oroa er.
Vi ska ge oss på privata företag inom sjukvården, äldreomsorgen och skolan - alla andra områdena - men just beträffande de assistansberättigade tycker även vi från Vänsterpartiet att det är viktigt att de ska ha fri möjlighet att välja, så vad de än väljer ska de ha den rättigheten. Det som är så förvånande är att det efter valet kommer ett helt annat besked. För mig handlar det inte om att värna privata företag eller riskkapital.
För mig handlar det om att värna de assistansberättigades möjlighet att själva fatta beslut. Min fråga kvarstår: Vad säger ni till alla dessa närmare 9 000 assistansberättigade, som i dag har valt ett assistansföretag som kanske till och med ägs av ett riskkapitalbolag? Är beskedet från Vänsterpartiet det jag uppfattar att det är, att de här personerna kan glömma att fortsättningsvis få välja ett assistansbolag som ägs av ett riskkapitalbolag?
Det spelar ingen roll hur nöjda ni är med bolaget. Det spelar ingen roll hur nöjd personalen är som får jobba. Det spelar ingen roll vilken kvalitet det är. Bara det faktum att det är ett riskkapitalbolag som äger gör att ni inte längre ska ha rätt att välja det här företaget. Är det ert besked?
Anders W Jonsson (C):
Vi har under de gångna åren här i kammaren ofta debatterat § 9 a och tolkningen av densamma. Förändringen i vilka som beviljas assistans eller inte beror inte bara på Regeringsrättens dom gällande § 9 a och tolkningen av den utan också på ett antal andra förändringar.
Vi har från Socialdemokraternas företrädare genom åren fått höra att det man nu måste göra är att snabbt på in och ändra ordalydelsen i § 9 a så att man får möjlighet till en ny rättslig tolkning så att tolkningen ska bli densamma som intentionerna bakom LSS-reformen och assistansreformen. Nu har vi ett underlag från ISF.
Min första fråga till Socialdemokraterna blir: När kommer lagförslaget som innebär att § 9 a förändras på ett sådant sätt att den kan tolkas enligt de intentioner som fanns när reformen kom? Min andra fråga är samma som jag tidigare har ställt till Vänsterpartiet. Det är i dag närmare 9 000 av de assistansberättigade som har valt en privat utförare.
Det är en av de stora förändringar som hela assistansreformen nu står inför. Om Socialdemokraterna får som de vill ska de inte ha rätt att välja till exempel OP Assistans, ett privat företag som är stort hemma i Gävletrakten, eller AA-Assistans som finns uppe i Hälsingland. Det är välskötta privata företag som ger vinst och erbjuder en helt fantastisk assistanstjänst till dem som har valt det.
Om nu Socialdemokraterna och regeringen får sin vilja igenom ska det vara slut med det. Man ska inte längre kunna välja assistans från ett privat företag som genererar vinst till sina ägare. Min fråga även där precis som till Vänsterpartiet är: Vad säger ni till alla de assistansberättigade 9 000 som när ni får er vilja igenom inte längre ska få välja ett privat företag?
Anders W Jonsson (C):
Det var inte mycket till svar på de frågor jag ställde. Den första handlade om att Socialdemokraterna tidigare har sagt att det är en enkel process att gå in och ändra i § 9 a. Min fråga är där, som säkert många ställer sig: Om det nu är så enkelt att göra, när kommer då lagförslaget? När kan vi se att vi här i kammaren kan besluta om en ny lydelse av § 9 a som man tidigare har efterfrågat och påstått varit så enkelt?
Min andra fråga rör skillnaden i synsätt. För oss i Centerpartiet är det helt avgörande att det är de som har rätt till assistans som ska ha rätt att välja vem de vill ha det från. Vill de ha det från kommunen, anställa egna assistenter eller gå till ett av de många kooperativ som finns? Eller vill de välja ett privat företag? Mer än hälften av dem som har rätt till assistans har i dag valt ett privat företag.
De har valt företag som många gånger är välskötta, det vill säga går med vinst. Ett antal av dessa är ägda av riskkapitalbolag. Ni har tillsatt en utredning som ska sätta stopp för möjligheten för vinstdrivande företag att agera på den här marknaden. Konsekvensen av det är att ni pekar finger åt de 9 000 assistansberättigade och säger: Hädanefter får ni gärna välja fritt, om ni vill ha kommunen eller ett kooperativ.
Men Gud nåde den som försöker välja ett privat företag som går med vinst. Där kommer vi som socialdemokrater att se till att sätta stopp för det. För oss är det viktigare att se till att få bort de vinstdrivande företagen från assistansmarknaden än att du som assistansberättigad ska ha rätten att själv fatta det beslutet om det är assistans från ett företag som ägs av ett riskkapitalbolag eller ett av de små företagen hemmavid som också ger vinst.
Min fråga är: Vad säger ni till de 9 000 assistansberättigade? Varför ska de inte ha rätt att fritt göra valet?
Anders W Jonsson (C):
Jag tackar Karin Rågsjö för inlägget. Karin Rågsjö ifrågasätter att ett antal privata aktörer som har köpt apotek från staten har kunnat sälja dem vidare till en sannolikt högre penning än de köpte dem för. Det är en fantastisk utveckling som hänger samman med att dessa företag har utvecklat apoteken till att bli mer framgångsrika och kunna erbjuda ny service.
Det är inte negativt, utan det är motorn i att vi i dag har en fantastisk utveckling där olika apotek erbjuder olika tjänster, ökar sina öppettider och hittar nya farmaceutiska produkter att erbjuda sina kunder. Därmed ökar de värdet i apoteken och kan anställa mer personal och, som sagt, öka öppettiderna. Det är en positiv utveckling.
För mig är det inte ett problem att man kan sälja ett företag vidare till någon annan och att det är värt mer pengar då än när man tog över det. Det handlar helt enkelt om att man har utvecklat verksamheten. Det är över huvud taget inte negativt i min värld. Jag vet dock att det är ett problem i Vänsterpartiet. Köper någon ett företag och får sälja det med förlust är det inget problem alls.
Men om någon köper ett företag och vidareutvecklar det så att det blir mer värdefullt är det ett stort bekymmer för Vänsterpartiet. Det finns ett antal undersökningar om kundnöjdhet, men jag bad om den färskaste. 95 procent av deltagarna har angett att apoteken är bra, mycket bra eller utomordentligt bra.
För de två i topp, det vill säga mycket bra och utomordentligt bra, har det ökat från 70 procent 2012 till 75 procent i dag. Även här är det en ökning av kundnöjdheten. Det är en fantastisk utveckling. Allt var inte bra. Det fanns saker som behövde förbättras. Men i grunden var det en mycket lyckad reform.