Juno Blom (L):
Jag skulle vilja börja med att tacka alla ledamöter i civilutskottet för det jobb ni har lagt ned och som har gjort att vi i dag kan besluta om en lagstiftning som för mig är otroligt viktig. Men nu är det inte så att jag har blivit utsatt för barnäktenskap eller har varit i risk för det, utan det handlar om de barn som har kommit till Sverige - vi har inte lyckats skydda de absolut mest skyddsbehövande barnen.
I den här debatten har vi fått höra att den ena har gjort det här och att den andra inte har gjort det där. Jag tror inte att någon av oss har gjort tillräckligt. Jag har under tolv år varit ansvarig för regeringens uppdrag för att motverka hedersrelaterat våld och förtryck. Vi har haft en nationell stödtelefon dit yrkesverksamma kunnat vända sig.
Om ni bara satt i den telefonen en dag skulle ni förstå att vi har otroligt mycket kvar att göra. Vi har barn och unga som förs ut ur det här landet mot sin vilja, trots att de vid upprepade tillfällen larmat om den rädsla som finns inom dem och trots en tydlig lagstiftning som säger att vi kan omhänderta barn.
Jag tycker att det är otroligt viktigt att vi ska skärpa den genom det förslag som kommer nu om att man ska kunna beslagta pass och utfärda utreseförbud, men redan i dag har vi alla möjligheter att se till att de här barnen omhändertas. Vi har barn som lider av konsekvenserna av sin könsstympning och barn som söker vård men får höra att de ska gå hem till sina vårdnadshavare och samtala om huruvida de ska få vård eller inte.
Vi har barn som känner besvikelse över att deras klasskompisar får åka och simma tillsammans, flickor och pojkar, medan de får gå i skogen eller ha enskild simundervisning för att skolan ställer sig bakom familjens krav. Vi har små flickor på förskolan som tvingas bära slöja och som inte får vara med i all lek. Vi klarar inte riktigt av att stå upp för de här barnens rättigheter.
Vi har också barn i Sverige som tvingas in i äktenskap mot sin vilja. Så sent som i morse var jag på radio tillsammans med en tjej som berättade att hon hade förts ut ur landet och utsatts för tvångsäktenskap. Hon ringde hem för att söka hjälp på sommaren, men insåg att myndigheten hade semester. Hon hittade ingen. Jag skulle kunna göra en otroligt lång lista. Den av oss här inne eller hos myndigheter som tror att vi har gjort tillräckligt har inte förstått någonting.
Men som sagt är jag lycklig över att vi ändå står här i dag och kommer att fatta beslut om den här lagen. Jag skulle också vilja rikta ett tack till alla de frivilligorganisationer som aldrig har givit upp, som har kämpat, som har berättat för oss och som har varit blåslampan på mig som myndighetsperson och numera som politiker. De står upp för de här barnens rätt att få leva ett liv i frihet.
Hösten 2015 fick vi in en mängd samtal som rörde barn som kom till Sverige och var i barnäktenskap. Ändå hade den 1 juli 2014 lagändringar trätt i kraft om att inga barn skulle vara i barnäktenskap i Sverige. Vi hade också på Länsstyrelsen i Östergötland fått i uppdrag att ta fram information som skulle översättas till flera språk och där det tydligt skulle framkomma att inget barn i Sverige ska leva i äktenskap.
Trots det uppstod det en total förvirring. Jag kan ibland känna att det är en viss förvirring i den här debatten också. Det är en sak att erkänna äktenskap. Det är detta dagens beslut gäller. Men redan då, hösten 2015, fanns ju alla möjligheter för socialtjänsten att sära de här flickebarnen, som det oftast var, från de vuxna männen. Socialtjänstlagen gäller fortfarande.
Anledningen till att vi bestämde oss för att inga barn skulle vara i barnäktenskap är att det är skadligt för barn att vara i barnäktenskap. Det här är ju någonting som man jobbar mot i hela världen. Vi har pratat om att Agenda 2030 har detta i sina utvecklingsmål. Men glöm inte att i länder där människor riskerar sina liv kämpar individer för det vi inte har lyckats ta ställning för i det här landet.
Ingen av oss riskerar något genom att stå upp för de utsatta barnen. År 2015 började vi larma ansvariga politiker. Vi tog kontakt med Migrationsverket. Detta kom sedan att leda till den rapport som flera av er har hänvisat till. Vi pratade med Socialstyrelsen. Det finns vissa saker i den här rapporten som vi måste tänka på.
Vi har pratat om att det var 132 barn varav 129 flickor. Majoriteten av de här flickebarnen var 16-17 år. 14 av dem var under 15 år. Detta vet vi ganska mycket om. Men vi vet ingenting om vilka de män är som gifte sig med flickorna. Vi har inte valt att ta reda på det. Vi har ingen aning. Många gånger när jag har varit ute och debatterat de här frågorna har jag fått höra att det handlar om 17åringar som gifter sig med 19-åringar.
Vem vet någonting om det? Av alla de fall jag känner till är det bara ett fall som ser ut på det viset. När vi har pratat om ensamkommande barn har vi många gånger oroat oss. I vissa fall har man diskuterat att det är äldre pojkar eller män som gör sig till yngre. Ibland är man orolig för att vi gör yngre barn till äldre eller till myndiga personer.
Men jag har inte hört någon som stått på något torg och skrikit om att vi i Sverige faktiskt systematiskt har gjort små flickebarn till vuxna kvinnor genom att låta dem vara kvar i de här äktenskapen. Det är jättebra att Maria Stockhaus tog upp det som hände i Malmö, där man identifierade 65 fall av barn som var i barnäktenskap. I 61 av de fallen lät man barnet leva kvar med den vuxne mannen. Det är där vi har problemet.
Det jag tror att vi har kvar att göra nu, förutom en tydlig lagstiftning, är att se till att alla de myndigheter som kommer i kontakt med barn måste ha rutiner och systematik för att ställa frågor och uppmärksamma barn på deras rättigheter men också tydliga direktiv för vad man ska göra när man får kännedom om att barn är i barnäktenskap. Det ansvaret kan aldrig ligga på barnen, utan det är vår skyldighet.
Jag tror att den förvirring som finns i vårt land beror på att vi har navigerat fel. Vi vågar inte ta ställning och diskutera den maktobalans som många gånger finns mellan å ena sidan barn och å andra sidan vårdnadshavare och vuxenvärlden eller de intressekonflikter som finns mellan barnets rättigheter och familjens sätt att se på hur barnen ska leva. Det mest sorgliga av allt är att vi har tillåtit det här fortgå. Jag vill svara på det som sagts från Sverigedemokraterna.
Jag kan förstå att detta kan låta märkligt utifrån vårt yrkande och utifrån hur man beskriver det här. Jag har suttit på många möten med jurister som har debatterat det här lagförslaget. Det enda vi har kommit att tala om vid de mötena är vad som händer med 70-åringar som kommer hit och var gifta när de var barn - vad som händer med deras arvsrätt och så vidare. Jag vill betona att det som står i befintlig lag - 1 kap.
8 a § - är att ett äktenskap aldrig ska giltigförklaras i Sverige "om det är sannolikt att det har ingåtts under tvång". Det här är tyvärr ingenting som jag någonsin har hört att någon som har kommit hit fått vetskap om. Redan i dag spelar det alltså ingen roll vid vilken ålder ett äktenskap ingicks; har det funnits tvång ska vi aldrig erkänna det.
Men precis som flera har uttalat här: Om inte den som kommer hit vet om det här är det klart att man heller inte kan åberopa det. Jag har stridit för att barn aldrig ska vara i barnäktenskap. Det beror på att vi har beslutat att det ska vara så.
Men i Sverige har vi 70-åringar vars familjer har levt här i fyra generationer och som också gifte sig när de var 16-17 år för att samhället såg annorlunda ut här då. Ska vi göra så att vi även river upp alla de äktenskapen?
Min stora rädsla är att vi ännu en gång tar fram en viktig lag som ska skydda barn men att resultatet blir att barnrättsperspektivet försvinner och att vi kommer att tala om 70-åringar vilkas äktenskap vi upplöser. Det får inte hända.
Jag valde att bli politiker för att jag hoppas att jag tillsammans med alla er ska fortsätta att stå upp för, men framför allt vidta de ytterligare åtgärder som nu krävs för, att inget äktenskap som gäller barn ska erkännas. Barnet ska också frigöras och få tillgång till den frihet och barndom som vi låter andra barn se som en självklarhet.