Magdalena Andersson (M):
Den 3 januari i år skickade Vägverket ett pressmeddelande där man väldigt stolt talade om att det var färre än 500 personer som dog i den svenska trafiken år 2004.
Det är en glädjande minskning och frukten av ett långsiktigt trafiksäkerhetsarbete, där man med hjälp av den så omtalade nollvisionen har utgått från hur människor beter sig och försöker bygga bort de risker som finns i vägarbetet efter den vetskap man har.
Socialstyrelsen redovisar att det under 2002 var nästan 1 500 personer från 15 år och äldre som tog sitt liv. Att prata om suicid, om att ta sitt liv, är fortfarande känsligt och besvärande för många.
Men med tanke på att det är så många som faktiskt begår suicid varje år borde vi prata mer om det - diskutera, debattera och fundera. Varför har vi en nollvision i trafiken men inte när det gäller suicid?
Det är tre gånger fler människor varje år som tar sitt liv än som dör i trafiken - men någon nollvision kring självmord finns inte. Räddningsverket har gjort en analys av de samhällsekonomiska kostnaderna för suicid och självmordsförsök.
Den analysen visar att den totala kostnaden 2001 - det är några år sedan, men inte så många - var svindlande 5 1⁄2 miljarder, eller 0,2 % av BNP.
Om man lägger till det som man kallar för humanvärde - det som tar med den nedsatta livskvalitet som ett dödsfall eller en personskada kan leda till för drabbade eller anhöriga - blir det helt andra summor. Det är en kostnad som man oftast utelämnar när man gör statistik eller studier på den ekonomiska belastningen för samhället.
Utan att vi lägger till humanvärdet i kostnadskolumnen är vi uppe i 5 1⁄2 miljarder. Om man funderar på vad en åtgärd som förebygger suicid kan få kosta samhället och när det blir lönsamt för samhället att arbeta på ett visst sätt borde man ha med humanvärdet också.
Man bör veta vad ett liv och en skada är värt i form av både direkta och indirekta kostnader på samma sätt som vid trafikolyckor. Den kostnad som Räddningsverket har fått fram i sin analys är då för ett enda suicid 18 1⁄2 miljoner kronor. För ett självmordsförsök är den ungefär 3 miljoner.
Enkel matematik visar att om 1 500 personer tar sitt liv varje år blir den totala kostnaden för suicid nästan 28 miljarder årligen. För självmordsförsök skulle det bli ännu mer pengar.
De som gör självmordsförsök och lyckligtvis inte lyckas är så många fler. Fru talman! Om man har dessa fakta och de underlagen framför sig är det väldigt underligt att det inte diskuteras och arbetas mer med suicidproblematiken. I trafikarbetet finns en statlig vision. För suicid finns det inte.
I trafikarbetet finns en statlig handlingsplan. För suicid finns det inte. Det kanske kommer nu efter dagens debatt. I trafikarbetet finns en målsättning. Vi har nollvisionen, men vi har en målsättning som pekar nedåt hela tiden. Den målsättning man har nu är 270 döda år 2007, alltså nästan en halvering mot förra året.
För suicid finns inga målsättningar. Att arbeta förebyggande, att se till risker och riskgrupper, att utbilda lärare, att utveckla skolhälsovården, att forska mer, att skapa mer kunskap och arbeta mer med de riskgrupper som finns är något av det absolut viktigaste vi kan göra framöver. Det är något som jag hoppas att vi alla är alldeles överens om.
Vi har ju varit överens i många motioner om suicid. Den tvärpolitiska barngruppen har särskilt lyft fram frågan om barns och ungas situation. Det finns andra motioner som behandlas i det här betänkandet som det är så glädjande att vi nu är överens om. Rakt över partigränserna har vi sett problematiken och lägger nu ett förslag om att riksdagen ska göra ett tillkännagivande.
Det är detta med tillkännagivande, fru talman, som jag kan känna en viss oro inför. Inte är det roligt att behöva säga det, men något brända tycker jag att vi som sitter i riksdagen kan känna oss när det gäller tillkännagivanden. Ibland följer regeringen dem, ibland inte. Ibland hamnar de i en byrålåda. Ibland finns det statsråd som till och med säger att de inte tänker göra något åt de tillkännagivanden som riksdagen har givit.
Då blir man orolig. Det var inte länge sedan vi hade en diskussion här i kammaren om olika tillkännagivanden som gällde anhöriga och äldre. Där har ingenting hänt, trots påstötningar från socialutskott och riksdag.
Min innerliga förhoppning, fru talman, är att vi inte ska behöva stå här om ett år och tvingas konstatera att regeringen fortfarande ingenting har gjort, utan att man har följt det som en enig riksdag i dag kommer att besluta om, nämligen att ta fram en nationell handlingsplan. Fru talman!
Jag står naturligtvis också bakom alla moderatreservationer, men instämmer i Anne Marie Brodéns yrkande om bifall till reservation 1.