Jan Björklund (L):
Sveriges mål sedan mycket länge, sedan mitten av 1970-talet, är att det ska finnas en tvåstatslösning Israel-Palestina genom ett fredsavtal. Detta har varit Sveriges position oavsett regering sedan 1970-talet - och är det alltjämt.
Men man måste göra skillnad mellan två stater med ett fredsavtal och två stater utan ett fredsavtal, det vill säga i praktiken två stater i krig med varandra. Det är det avgörande. Det har också varit Sveriges position oavsett regering. Under Anna Lindhs tid, när Vänsterpartiet ingick i det rödgröna samarbetet, hävdades att en palestinsk stat erkänns fullvärdigt den dagen den upprättas genom ett fredsavtal mellan Israel och Palestina. Detta är målet.
För att nå målet måste båda parter i denna process utsättas för internationellt tryck. Problemet med Hans Lindes linje är att han vill bara utsätta den ena parten för tryck. Det är bara Israel med bosättningspolitiken som ska brännmärkas. Jag brännmärker gärna den. Den är oacceptabel. Israel borde omedelbart upphöra med nya bosättningar, och självklart måste Israel dra sig tillbaka från bosättningarna som en del av ett fredsavtal. Den är felaktig.
Men det räcker inte. I det område där mer än 40 procent av palestinierna bor i den blivande palestinska staten, nämligen Gaza, styr Hamas. Hamas har en stark förankring där, Hamas är en terroristorganisation och Hamas vill utplåna staten Israel. De erkänner inte staten Israels rätt att existera, de förnekar Förintelsen i sitt manifest och de styr där. Man kan inte tänka bort Hamas när man talar om en framtida palestinsk stat. Det är vad detta handlar om.
Israel måste i en fredsuppgörelse garanteras säkra gränser. Både PLO och Hamas måste erkänna Israels rätt att existera. Det är detta som en framtida fred handlar om. En palestinsk stat ska få bildas, och Israel ska tillerkännas säkra gränser. Båda parter har något att få, men båda måste ge något. Israel kommer att få frånträda bosättningarna, och Palestina å sin sida måste garantera att det inte utförs terroristattacker.
Problemet är att Hans Linde vill bara att Israel ska sättas under tryck och erkänner inte problemet med Hamas över huvud taget. Det gör den internationella kvartetten. FN, EU, USA och Ryssland säger att en förutsättning för att få i gång fredsförhandlingar är naturligtvis att Hamas lägger ned vapnen och är beredd att erkänna staten Israels rätt att existera. Det nämner aldrig Hans Linde.
Det är en terroristorganisation som har många oskyldiga civila liv på sitt samvete. Både Israel och Palestina har en hemläxa att göra, men man kan inte lägga hela trycket på ena parten. Det är Sveriges position, och har varit i årtionden. Med Hans Lindes uppfattning borde naturligtvis Sverige ha erkänt Palestina för länge sedan. Varför gjorde inte Sverige det redan på 1990-talet?
De socialdemokrater som nu har fladdrat - de har i och för sig en ny position varje månad i de flesta frågor - säger att de håller med Hans Linde. Men när de satt i regering gjorde de inte det - då hade de ju naturligtvis kunnat erkänna Palestina. Men de hade samma uppfattning som vi har nu. Det krävs ett fredsavtal för en tvåstatslösning.
Det är det som skiljer Vänsterpartiet och regeringen åt. Omröstningen i Unesco kom att handla om hela FN-processen. Det var palestinierna själva som genom att föra upp frågan i Unesco precis inför omröstningen i Förenta nationerna såg till att den blev en del av FN-processen. Hela världen har betraktats som en del av den överordnade FN-processen. Det är därför regeringen har gjort det också. Vi menar att frågan bör avgöras ytterst i säkerhetsrådet och generalförsamlingen, inte i vart och ett av FN:s underorgan.