Penilla Gunther (KD):
För fem år sedan fick jag ett nytt liv. Jag hade fyllt i det rödgröna donationskortet för länge sedan och hade haft det i min plånbok. Jag tänkte att det skulle vara bra om någon får nytta av mig när jag är död. Tänk att få bidra till någon annans liv när jag inte finns längre. Inte hade jag anat att jag skulle behöva ett nytt hjärta själv.
Det hade inte funnits med i min sinnevärld. Jag har nu efter snart fem år levt mitt nya liv. Det har varit en fantastisk möjlighet att återigen själv bestämma inriktningen på livet.
Alla som har varit med om något livsomvälvande ställer sig frågorna: Vad ska jag göra med mitt liv? Är det jag håller på med viktigt eller ska jag göra något annat? I samband med den upplevelsen var inte politiken det viktigaste i mitt liv. Tro det eller ej!
Men politiken blev viktig igen, därför att jag insåg att politiken kunde vara ett verktyg att påverka fler att ta ställning inte minst för organdonation.
Jag har haft förmånen att åka runt - även innan jag blev riksdagsledamot - och prata om dessa frågor, vad det innebär att vara transplanterad, vad det innebär att komma tillbaka till ett nytt liv. Transplantation är ingen enkel sak.
Man lever med en livslång medicinering, och man får ett sämre immunförsvar. Visst är det så. Men vad är alternativet? Det är väl så mycket sämre. Eller hur? Därför är det naturligtvis en stor glädje för mig att höra att det finns en sådan politisk samstämmighet om att organdonation är viktigt.
En sak jag skulle vilja poängtera är det som jag får många frågor om när jag är ute och pratar om just detta att vara transplanterad, nämligen att så många tror att man inte kan donera om man är i en viss ålder eller om man har en sjukdom av något slag. Det finns många förutfattade meningar omkring möjligheterna att donera.
Det är naturligtvis en informationsfråga, där vi alla får hjälpas åt för att klargöra vad som gäller. Man säger ofta: Du ser ju så frisk ut - mår alla så här bra? Nej, det gör de kanske inte. Men återigen: Alternativet hade varit så mycket sämre.
Det har visat sig genom studier och undersökningar att merparten av dem som till exempel är hjärttransplanterade, som jag, kommer tillbaka till ett fullgott arbetsliv, kan vara med och bidra till sin egen försörjning och kan vara med och visa att det här är en möjlig väg för människor att få ett helt nytt liv med en ny livskvalitet.
Felet är just att så många drabbas av att få vänta så länge att övriga organ blir så dåliga. Den fysiska, och även den psykiska, statusen blir så nedsatt innan man får det nya organet att man har en lång väg tillbaka.
Alla åtgärder som på något sätt kan öka möjligheten att fler donerar sina organ är naturligtvis jätteviktiga, för då kan fler transplantationer göras mycket snabbare.
En sak som kanske inte har nämnts så mycket i diskussionen om organ i dag är behovet av vävnader, som ingår i dessa begrepp. Det är ungefär 1 000 personer som väntar på nya vävnader. Förutom dem som väntar på nya organ är det alltså 1 000 personer som väntar på vävnader av olika slag.
Det är till exempel hornhinna, hjärtklaffar, hörselben och hud. Det kan naturligtvis ibland vara obehagligt att prata om de här sakerna eller visa på vikten av dem.
Men för dem som väntar, för de anhöriga och vänner runt omkring, blir glädjen så oerhört stor när man efter att ha stått på väntelista äntligen blir klar för en transplantation, när det händer någonting. Jag blev transplanterad den 1 april.
Man kan nästan tro att det var ett skämt, men för mig var det verkligen blodigt allvar att få chansen, att vakna upp och känna att det är mitt hjärta, inte någon annans utan bara mitt. Den känslan skulle jag så gärna vilja att fler i vårt land får uppleva.
I höstas hade jag förmånen att tillsammans med organisationen Livet som Gåva och Socialstyrelsen ha en utställning här i Riksdagshuset. De som deltog i utställningen sade att det var en hel del riksdagsledamöter som skrev på donationskortet och tog med sig buntar.
Jag tycker att vi som är här har ett särskilt ansvar för att inte bara prata om de här frågorna utan alltid ha med oss en bunt kort, eller prata med vänner och bekanta så att vi sprider detta budskap så mycket som möjligt.