Sven-Erik Österberg (S):
Det finns ett problem med den lagändring som skedde i fråga om hundradagarsregeln och hela diskussionen kring det här. Man hade väl suttit och funderat på Littorins departement över vilken argumentation man skulle ha och så vidare. Jag minns så väl en radiodebatt som jag hade med Littorins statssekreterare i den här frågan. Hon sade i radiodebatten: Ja, nu behöver man inte vänta i 100 dagar innan man förmedlar jobb.
Jag vet inte om det var ren okunskap om hur det fungerar, eller om det var en debatteknik för att liksom söka större argument. Jag hoppas att det var det senare och att människor inte är så okunniga på departementet att de tror att man har väntat. Det förekom till och med någon arbetsförmedlare som sade: Det här var bra, nu behöver man inte vänta innan man förmedlar jobb. Det har väl aldrig varit så att man skulle vänta med att förmedla jobb. Det är en falsk retorik kring hela det här.
Det som är bra med hundradagarsregeln är att den ger en rimlig tid för att söka. Det kan till exempel vara en lärare som blir utan jobb, som har en akademisk utbildning, som har dragit på sig studieskulder, om man uttrycker sig så, för att kunna få den här utbildningen. Det kan bli neddragningar i lärarkåren på skolan där man befinner sig därför att det är ett minskat elevunderlag och så vidare.
Det är väl ganska rimligt att en lärare får en möjlighet att söka ett lärarjobb? Eller ska man ta det första bästa jobbet på annan ort som ligger inom ett helt annat område? Har det aldrig föresvävat arbetsmarknadsministern att det faktiskt också ligger tillväxtfaktorer som är negativa i det här? Vi använder inte människors utbildning och den kapacitet som finns i samhället. Lärare ska ta arbeten som den som är arbetslös kanske borde ha fått en chans att få.
Vi borde försöka få en fokusering på att vi används där vi har kunskap, där vi har kompetens på bästa sätt. Det är i sin helhet ändå bäst för hela landet. Det tycker jag är ganska viktigt att peka på. Men jag ska gå tillbaka till det enskilda fallet. Jag har respekt för att Littorin inte kan utöva ministerstyre. Men vad händer med kvinnan i Luleå efter det här?
Vad är signalen? Är det bra att man gör detta? Har man gjort rätt bedömning på arbetsförmedlingen? Finns det inte åtminstone en tanke på Arbetsmarknadsdepartementet om att man kanske borde fundera på om det här behöver förtydligas? Jag har också läst de där reglerna. Uppenbarligen har man där uppe inte gjort den bedömningen att hon faller inom den ramen. Då tycker jag att det är en brist. Det är ett väldigt tydligt exempel där jag tycker att det är helt orimligt.
Jag tror faktiskt att Littorin tycker det också när han kommer hem och sitter på sin kammare. Då säger han: Det var inte bra när det gällde kvinnan. Det där är faktiskt besvärligt för mig. Det vore ganska skönt att höra ett sådant erkännande, Littorin. Jag tror att du kan göra det utan att utöva ministerstyre. Och har man ändå kommit dit måste man fundera över vad man ska göra åt det så att det inte upprepas. I det enskilda fallet är det här naturligtvis en oerhörd påfrestning för familjen. Vad ska hända?
De lever i ovisshet. Får man ersättning, eller kommer man att få den indragen? Är det här rimligt? Vad händer med vår familj? De tänker att de inte klarar av det här och så vidare. Samtidigt har Littorin talat väldigt starkt om att vi ska ha rättssäkerhet i Amssystemet. Det är därför man gör om hela myndigheten, tar bort länsarbetsnämnderna och så vidare. Jag har inte någon större åsikt om det i sig därför att jag tror att Arbetsmarknadsverket i grunden säkert mår bra av att man stuvar om lite grann.
Jag har egentligen ingen kritik mot det. Men det här är väl ett bevis på att den enskilde arbetsförmedlaren, som får ta ett beslut, blir väldigt utlämnad. I det här fallet skulle jag vilja säga att det har gått helt snett. Jag tycker att det krävs en insats från arbetsmarknadsministern när det gäller att styra upp det här så att vi slipper se fler sådana här ärenden. Svara på det, Littorin!