Lorena Delgado Varas (V):
Leve alla typer av familjer! Fru talman! FN:s regionala informationskontor skrev för en månad sedan att Sverige har den högsta barnfattigdomen i Norden. Sanningen är att glappet mellan fattiga och rika barn ökar. Det gör i sig att det blir större skillnad i vad barn har för tillgång eller inte till samhället.
Det här är inte bara en ekonomisk fråga utan det är en demokratisk fråga - en rättighetsfråga. Jag kommer från Skärholmen, ett område där många välfärdsarbetare och många i serviceyrken bor - ni vet de där yrkena som många applåderade åt när pandemin var som värst.
Det är också ett område med hög barnfattigdom, hög trångboddhet och arbetslöshet. Många av dem som har det svårast är ensamstående. Det är där en utjämnande familjepolitik gör som mest skillnad. Men det handlar inte bara om familjepolitiken utan även om bostadspolitiken och arbetspolitiken.
I Skärholmen ser ni mammor och pappor som lämnar hemmen mitt på natten för att ta skift eller mitt på dagen för att sedan komma hem sent. Ni ser föräldrar som pluggar för att säkra en bättre framtid. Det är många som pendlar. Det finns också många stressade föräldrar som kanske inte får ihop det.
I dag är samhället inte anpassat för att underlätta för dessa hårt arbetande föräldrar. Det finns ett stort behov av rättvisa och synliggörande. Det är något skevt när vi vet att barn hamnar i hemlöshet på grund av en icke existerande bostadspolitik och otillräckliga ekonomiska livremmar samtidigt som vi sprider lite mera pengar på de rika och på företagen.
Det är politiken som har byggt på den ekonomiska skevhet som möter oss i dag. Fru talman! Snart är det jul. Det är ett julfirande som innebär en enorm konsumtionshets där föräldrar tar lån för att ge en chimär av välstånd. Men ibland går inte det heller.
Det är tufft att komma tillbaka till skolan när man inte har så mycket att berätta. Nu står vi med en budget skapad av partier som slår hårdast mot arbetarna, där ungdomar som lyckas få ett jobb ska göra det under högst osäkra förhållanden och där det inte kommer att byggas lägenheter som ska minska trångboddheten eller hemlösheten.
Den är skapad av partier som gärna pratar om brott och straff men ogärna om ett sammanhållet samhälle där barn får villkor som är lika på riktigt, trots att all forskning pekar på att jämlika samhällen leder till mindre kriminalitet. Man står starkare, helt enkelt - inte bara i Djursholm utan även i Skärholmen och Haparanda.
Jag hade förhoppningen om att man skulle se till att vända utvecklingen efter det som hade blottlagts under pandemin, alltså att det är viktigt att folk inte bor trångt och att de har trygga arbetsvillkor och en bra arbetsmiljö för att mäkta med. Jag hoppades att man skulle satsa på att bygga upp landet med det vi behöver för att göra vår del när det gäller klimatkrisen.
I stället inför man jobbskatteavdrag nummer 750, som inte gynnar det stora hela. Man är inte villig att riktigt omfördela. De som drabbas värst är ensamstående mammor. Det är ju inte särskilt feministiskt, tänker jag. Sanningen är att vi står inför stora skillnader - för stora skillnader för att det ska vara ett sunt samhälle.
Ensamstående ska inte behöva kämpa för att få underhållsstöd vid behov och inte heller tvingas till samtal med parter som inte sätter barnen i främsta rummet. I stället för att utmattas av detta ska de få använda sin energi till att skapa en bättre framtid för sig själva och barnen.
Det är ju det rimliga om vi på allvar vill göra det bättre för familjer. Med detta hänvisar jag till vårt särskilda yttrande.