Anders Borg (M):
Den här debatten gäller hur det har gått med sammanhållningen i Sverige. Det är viktigt att vi för den debatten på ett sakligt sätt utifrån de fakta som föreligger. Det vanligaste måttet för inkomstspridning är Gini-koefficienten. 1996 låg den på 0,23. 2007 hade den ökat till 0,3, och nu har den minskat till 0,29.
Den ökade alltså under 1990-talet under de socialdemokratiska åren, och den har legat stilla eller minskat under de år som den här regeringen har styrt. Det är, precis som Finanspolitiska rådet understryker, förvånande att vi har gått igenom en djup ekonomisk kris och ändå lyckats undvika en ökad inkomstspridning.
När den här regeringen tillträdde var den andel av hushållen som mottog försörjningsstöd 5,8 procent. I den senaste statistiken är det 5,7 procent. Trots den värsta ekonomiska krisen sedan depressionen är det alltså en minskad andel hushåll som är beroende av försörjningsstöd. Det är likadant när vi ser på grupper med låg materiell standard.
När vi tillträdde var det 2,1 procent av hushållen som bedömdes ha låg materiell standard. I dag är det 1,3 procent. Trots den djupaste ekonomiska kris Europa har upplevt i modern tid har vi i Sverige alltså kunnat se att andelen hushåll med låg materiell standard har minskat. Vad beror det då på att vi har lyckats mycket bättre under den här svåra perioden än Socialdemokraterna gjorde under de goda åren innan?
Det beror på att vi har fört en politik som förbättrar förutsättningarna för sysselsättning. Det gör man när man förbättrar arbetsmarknadens funktionssätt, skapar förutsättningar för fler företag att vilja anställa och när man utbildar människor för att ha den kompetens som krävs. Det är därför det socialdemokratiska alternativet leder till ökade ekonomiska skillnader.
Eftersom jag förstår att ledamöterna från Socialdemokraterna har svårt att ta till sig detta ska jag försöka förklara det väldigt noggrant. Om man höjer skatterna och höjer bidragen blir det mindre lönsamt att arbeta och mer kostsamt att anställa. Då får vi en politik där kostnaderna för företagen ökar när de ska anställa unga människor och i servicesektorn samtidigt som ersättningsnivån i våra bidragssystem stiger.
Det finns en bred genomgång av forskningen från Konjunkturinstitutet, Finanspolitiska rådet, Finansdepartementet och Riksbanken som visar att om man höjer skatterna och bygger ut bidragssystemen får man färre människor i arbete och en högre arbetslöshet. Skulle man därtill lägga en kraftig arbetstidsförkortning finns det mycket stor risk för att vi får en utveckling som påminner om det skedde i Frankrike när man genomförde detta.
Då steg kostnaderna med mellan 10 och 15 procent, och därefter har den franska ekonomin stått och stampat. Man har haft svag tillväxt, dålig utveckling på arbetsmarknaden och väsentligt högre arbetslöshet. Det beror på att en arbetstidsförkortning är mycket kostsam. Den kan kosta mellan 120 och 240 miljarder kronor enligt de beräkningar som har gjorts utifrån de förslag som har funnits.
Till detta kommer att om man samtidigt höjer kostnaderna för energin, vilket de andra rödgröna partierna är så angelägna om att göra, flyttar ytterligare produktion ut från Sverige. Denna typ av politik leder alltså till att färre människor är i arbete, för man belastar företagen med kostnader, man bygger ut bidragssystemen och försämrar förutsättningarna för svensk ekonomi.
Då ökar de ekonomiska skillnaderna, för man misslyckas med den grundläggande uppgiften att bygga en väg till full sysselsättning. Det är där vi ser skiljelinjen.