KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Anne Ludvigsson har frågat mig hur förhandlingsrätten för den individuella visningsersättningen kommer att hanteras och när ett besked i frågan kan förväntas. Vidare frågar Anne Ludvigsson vad jag avser att göra för att stärka de sociala och ekonomiska villkoren för konstnärerna och hur det kommer att följas upp i praktisk politik. Anne Ludvigssons frågeställningar utgår från Kulturutredningens betänkande.
Med riksdagens tillkännagivande om den individuella visningsersättningen uppmanades regeringen att pröva förutsättningarna för att ge bildkonstnärerna en rätt att förhandla om ersättningens storlek. Kulturutredningen har, som också Anne Ludvigsson påpekar, inte prövat frågan i sitt betänkande. Regeringen avser därför att återkomma till riksdagen i frågan under hösten.
De andra frågorna grundar Anne Ludvigsson bland annat på sin tolkning av mina uttalanden om eventuella sammanslagningar av myndigheter. Jag vill understryka att om Anne Ludvigsson anser sig kunna göra så tvärsäkra uttalanden om att förslagen varken äger mitt eller regeringens stöd har jag nog varit otydlig. Vi är mitt uppe i en arbetsprocess där en av de frågor som naturligtvis bereds är förslagen om och synpunkterna på myndighetssammanslagningarna.
När det gäller frågan om konstnärernas sociala och ekonomiska villkor menar Anne Ludvigsson att vi delar uppfattningen att konstnärer ska basera sin försörjning på ersättning för utfört arbete. Vi delar nog visserligen grundsynen, men jag är inte säker på att vi har samma syn på vägen dit.
Min och regeringens målsättning är att öka konstnärernas möjligheter att leva av sitt arbete och konstnärskap, vilket minskar konstnärers beroende av generella stödsystem. Ett viktigt inslag för att uppnå den målsättningen är insatser som leder till en breddad arbetsmarknad och ökad efterfrågan på konstnärliga verk och prestationer.
De frågor Anne Ludvigsson har tagit upp i sin interpellation har i hög grad bäring på den kulturpolitiska arbetsprocess vi alla nu är mitt uppe i. Att i dagens debatt föregå den pågående processen inför ett ställningstagande i höst vore därför övermaga. Remisstiden för synpunkter på Kulturutredningens betänkande har precis gått ut.
Vi läser nu med stort intresse de lämnade remissvaren som naturligtvis utgör en viktig del av det samlade underlaget för mitt och regeringens ställningstaganden om den framtida kulturpolitikens inriktning.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag lyssnar med intresse på Anne Ludvigsson och hennes engagemang, men till skillnad från Anne Ludvigsson satt jag faktiskt i kulturutskottet när det här beslutet fattades, och jag har lyckats få fram det här betänkandet. Jag kommer mycket väl ihåg den här diskussionen. Det var riksmötet 2005/06.
Utskottet föreslår "med anledning av ett motionsyrkande att regeringen ska pröva förutsättningarna för att ge bild- och formkonstnärerna förhandlingsrätt rörande den individuella visningsersättningen". Det är inte ett uppdrag att så skall ske.
Det där var dessutom en motion från Vänsterpartiet från början, så det var inte någonting som vi drev i första hand, även om vi också tycker att det här är mycket intressant och att man kan göra en jämförelse med exempelvis författarna och biblioteksersättningen.
Men i utskottets betänkande står också, på s. 13: "Enligt utskottets mening kan det finnas skäl som talar för att bild- och formkonstnärerna ska få en starkare ställning än vad som nu är fallet när det gäller inflytandet på den ersättning som utgår för offentligt ägd konst." Sedan hänvisar man till motionen och säger att riksdagen delvis ska bifalla. Jag läser alltså inte det här riktigt lika starkt som Anne Ludvigsson gör.
Det hindrar inte att vi tycker att det här är en intressant fråga. Det var också därför Kulturutredningen fick i uppdrag att pröva detta. Sedan beklagar jag att de inte hann med detta, vilket de också har framfört muntligen till oss.
När Anne Ludvigsson säger att det inte finns något engagemang förstår jag inte heller det, för i budgeten under innevarande år har den individuella visningsersättningen ökat med drygt 5 miljoner kronor och är nu uppe i ungefär 33 miljoner. Det är ungefär 3 000 konstnärer som får del av den här ersättningen, som naturligtvis varierar mellan 500 och upp till 40 000 kronor, som är ett tak.
Men att säga att vi inte har gjort någonting anser jag är absolut fel.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Även jag önskar självklart Anne Ludvigsson en mycket skön sommar. Jag kan däremot lova att min passion för kulturpolitiken inte kommer att ta semester. Förvisso får man en del kritik - det får man alltid som politiker, oavsett om man är i opposition eller i regeringsställning - men hittills har ingen beskyllt mig för att vara ointresserad av kulturfrågorna. Jag hoppas att jag inte missuppfattade Anne Ludvigsson där.
Jag har sagt att vi återkommer i höst: Exakt hur det förslaget kommer att utformas kan jag naturligtvis inte säga här i dag. Det är också något som bereds, jämte annat. Det vet Anne Ludvigsson, som har varit länge i politiken, mycket väl. Det är väl självklart att vi återkommer till skattesänkningar. De är betydelsefulla för människor, även om inte Anne Ludvigsson tror det. Så är det faktiskt.
Det betyder väldigt mycket att få runt en tusenlapp mer kvar i plånboken när skatten är dragen. Vi har en kris. Det vet vi alla. Men runt 90 procent av svenska folket har fortfarande jobb och mer pengar över. Det är också betydelsefullt för att man ska kunna ta del av kultur, antingen det handlar om att köpa en tavla att hänga på väggen hemma, om man vill gå mer på teater eller bio eller om man vill köpa böcker.
Jag har aldrig sagt att Skapande skola löser alla problem. Jag har bara sagt att det är viktigt och en tydlig signal också till skolan om att kulturen ska in i skolans ordinarie arbete. De 55 miljonerna - man kan diskutera om det är mycket eller lite - betyder väldigt mycket för dem som är aktiva på kulturens område. Det är pengar som går tillbaka till kulturen. Det är i sanning ett vinna-vinna-system.
Arbetslösheten har självklart ökat på det här området som på flera andra. Men på Kulturarbetsförmedlingen konstaterar man också förvisso en ökning vid årets slut, men arbetslösheten var ännu högre 2003. Med delar av regeringens arbete och en högkonjunktur sjönk arbetslösheten 2004, 2005, 2006 och 2007. Nu är den på väg upp igen, på det här området liksom på många andra.
Men den var ännu högre 2002 och 2003, och då var det inte alliansen som satt i regeringsställning, utan det var bland andra det parti som Anne Ludvigsson representerar.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag vidhåller att det inte är några tre förlorade år. Det kan man inte se när Nationalmuseum i fjol hade 475 000 besökare. Det är absolut inga förlorade år. När vi tillträdde gav vi bland andra Christina Rogestam i uppdrag att se över en del av de önskemål - det var rätt många önskemål - som hade hopat sig under den senaste socialdemokratiska regeringsperioden på tolv år.
Det fanns rätt mycket att göra i form av bristande underhåll. Christina Rogestams slutsats blev bland annat att det inte minst var viktigt att se över många byggnaders behov av renovering. Till dessa hörde Nationalmuseum. Det var därför rimligt att ge Statens fastighetsverk, som har goda kunskaper inte minst när det gäller den tekniska sidan, i uppdrag att utreda hur man skulle kunna göra detta.
Vi har nu fått ett förslag som vi arbetar med på departementet. När Leif Pagrotsky frågar mig när vi kommer att återkomma kan jag bara svara: Inom kort. Det här är en mycket grannlaga uppgift, och jag ser det inte som möjligt att stänga detta museum, som ändå är ett museum i världsklass, under så lång tid som sju åtta år. Det är orimligt, vilket också gäller de kostnader som finns.
Det skulle ändå inte heller lösa de problem som Leif Pagrotsky menar att museet har. Han verkar i stället vilja bygga ett nytt museum. Det kostar kanske lika mycket som det här - vem vet? Jag kan inte säga mycket mer just nu än att jag delar Leif Pagrotskys uppfattning att detta är ett viktigt museum. Det ska förbli ett viktigt museum.
Men det bygger också på att museet har möjlighet att ta emot konstverk, inte minst från utlandet, och visa dem. Jag kan konstatera att det inte hände särskilt mycket under Leif Pagrotskys regeringstid. Man talade i vanlig ordning om att nu ska vi bygga någonting nytt och någonting stort. Men de problem och de bekymmer som museet redan då hade och som jag vet att Leif Pagrotsky och andra kände till på departementet gjorde man inte mycket åt.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Det blir mer och mer intressant. Djärvare och radikalare, säger Leif Pagrotsky. Jag vet inte vad han egentligen vill ha, men uppenbarligen når inte Nationalmuseum upp till något av de krav och förväntningar som Leif Pagrotsky ställer. Jag tyckte snarare att jag hörde ord om otidsenligt, slitet och annat. Det här kan ju inte har kommit nyligen. Jag frågar mig bara vad Leif Pagrotsky gjorde under sina år som kulturminister.
Det var ingenting som ledde till det här, utan det var tal om att bygga någonting nytt. Men han hade fortfarande stått kvar med det nuvarande huset. Högre ambitioner, säger Leif Pagrotsky att vi ska ha. Jag tycker att det är goda ambitioner nog att kunna få Nationalmuseums hus, som jag tycker är mycket vackert, att fungera bättre.
Att i det här läget inte ha möjligheter att genomföra de förslag som Statens fastighetsverk vill se, med en kostnad på uppemot 1 miljard kronor, är en helt annan sak. Jag tycker fortfarande att det är ett bra museum med en högkvalitativ verksamhet och goda konstnärliga ambitioner.
Men inte desto mindre håller jag fast vid min uppfattning att vi måste ha alternativ till den utredning som Statens fastighetsverk har tagit fram, och det är också detta som vi efterlyser. Vi återkommer inom kort med förslag på vad som ska ske med Nationalmuseum framöver.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Bosse Ringholm har frågat mig dels vilka initiativ jag har tagit för att ge jazzmusiken en likvärdig position med andra musikformer, dels vilka ytterligare initiativ jag avser att ta för att ge jazzmusiken dess rättmätiga plats i kulturpolitiken. Bosse Ringholm menar att jazzmusiken numera är erkänd i ord men inte i handling.
Vidare berör interpellationen också frågan om vad som händer med alla begåvade musiktalanger som har avslutat studier vid högskolor och andra skolor. Låt mig först konstatera att jazzmusiken, liksom alla musikgenrer, omfattas av kulturpolitikens olika insatser. Jazzen bidrar på många sätt till att vi har ett brett musikutbud runt om i landet.
I fjolårets budgetproposition höjdes anslagen till scenkonsten med 20 miljoner kronor. En del av denna satsning riktades till musikområdet. I den kulturpolitiska proposition som regeringen presenterade i september i år framgår att det statliga stödet till musikområdet behöver vidareutvecklas för att motsvara de behov som präglar det svenska musiklivet. Som ett led i denna utveckling avvecklas stödet till Stiftelsen Svenska Rikskonserter.
I stället ska en ny plattform för musikområdet inrättas under 2011 inom ramen för Statens musiksamlingar, som därmed kommer att få ett breddat uppdrag. En utredare har nu i uppgift att föreslå vilka statliga insatser som bör göras på nationell nivå för att främja utvecklingen på musikområdet.
I samband med denna förändring kommer medel att överföras dels till musikverksamheter som drivs på regional nivå, dels till det anslag som riktas till fria musikgrupper, musikarrangörer och till inspelningsstöd. Denna förändring inom musikpolitiken har till syfte att gagna alla musikgenrer och deras utövare.
Redan nästa år, 2010, och 2011 förstärker regeringen dessutom det fria professionella kulturlivet genom att stödet till Centrumbildningarna ökar med 10 miljoner kronor. Vidare lämnar staten bidrag med ca 200 miljoner till regional musikverksamhet i samtliga län - en verksamhet som landstingen är huvudmän för. Statens bidrag syftar även här till att det ska finnas ett brett och mångsidigt musikutbud i hela landet.
Här har huvudmännen ett stort ansvar för att så sker. Avslutningsvis vill jag lyfta fram satsningen på Skapande skola, som syftar till att elever ska få möta professionell kultur samt den satsning på kulturella och kreativa näringar som regeringen nu driver för att bland annat bredda arbetsmarknaden för såväl musiker som övriga kulturskapare.
Dessutom fick Högskoleverket 2008 i uppgift att kartlägga och analysera hur universiteten och högskolorna, inklusive de konstnärliga utbildningarna, utvecklar frågor om bland annat entreprenörskap och företagande inom sina respektive verksamheter. Det är viktigt att den konstnärliga utbildningen ger studenterna sådan färdighet och kunskap som behövs för att de i framtiden ska kunna verka självständigt i arbetslivet.
Låt mig också konstatera att alliansregeringens kulturbudget är större än någonsin. En stark kulturpolitik är en förutsättning för ett rikt och levande kulturliv och därmed en förutsättning för att kulturskapare ska kunna leva på sitt konstnärskap.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag ger gärna många lovord i verbalt stöd, men jag tror inte att det kommer att räcka. Jazzens företrädare vet också att jag har ett starkt engagemang i jazzen efter våra samtal och mina besök på jazzkonserter. Jag får väl be om ursäkt när det gäller i vad mån som idrott och kultur hör samman. Det är ändå under den här regeringen som idrotten har lyfts över till kulturområdet. Jag tror inte att den här legat där tidigare. Jag hoppas att jag inte har fel där.
Vi har nog inte haft någon minister som har varit både kultur- och idrottsminister tidigare. Visst hänger det samman även om vi inte har pratat musik tidigare. Bosse Ringholm återkommer till att det bara skulle vara författningsreformer och administration. Jag tycker absolut inte att det stämmer. Redan i budgeten för två år sedan var det satsningar på alliansen.
Den här regeringen har byggt upp en musikallians med 22 miljoner kronor, vilket innebär nya anställningar, trygghet och kompetensutveckling nu också för musikerna. I denna allians finns även jazzmusiker. Det var ingenting som fanns under den tidigare regeringen, så den vill jag gärna ha kredit för, liksom för de ökade anslag som vi har givit till fria grupper och det ökade stödet till regionala institutioner.
Om det inte bara ska vara jazzmusik i de stora städerna, i Stockholm, Göteborg och Malmö, utan om jazzen också ska hitta sina former ute i landet är det viktigt att regionerna faktiskt tar en aktiv del. Det finns mycket sådant, och vi skulle kunna bli bättre. Bland annat detta har lyfts fram i såväl Kulturutredningen som i kulturpropositionen.
Sedan kan jag väl, om jag ska vara lite elak, fråga mig var den här satsningen fanns under Bosse Ringholms tid när vi nu talar om att bolla med miljarder hit och dit och miljoner hit och dit. Jag såg inte så mycket av det då, men det är väl bra att insikten har kommit nu. Hur ser samhället på jazzen? frågar Bosse Ringholm.
Svaret finns väl i det som fanns i interpellationen, att det här också finns väl företrätt i de musikaliska utbildningarna på hög nivå. Kungliga Musikaliska Akademien som firar sin årliga sammankomst i kväll, dit jag tänkte gå och som jag besökte nyligen, lyfter också upp jazzen. Det gör många. Sedan kan det ibland bli ett bekymmer när någonting kommer in alltför mycket i finrummet.
Men jag tycker att jazzen spelar en betydelsefull roll, och det ser vi också genom ett ökande intresse och att det finns hos de unga. Jag upptäckte att min jazzsamling försvann när barnen flyttade hemifrån. Den hade de tagit med sig, så den har jag fått bygga upp på nytt. I Skapande skola som är regeringens speciella satsning för mer kultur i skolan och i musiken har jag också på mina resor sett att jazzen finns med även där.
Jag besökte bland annat en skola som byggde egna instrument. Det var ett samarbete mellan musiken och slöjden, och de spelade jazz på instrumenten. Jag är alltså inte orolig för jazzens framtid.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Nu hör det ju till rollerna när man är i opposition och i regering att man ska ha olika uppfattning. Jag har tolkat det mer som att Bosse Ringholm vill ha mitt verbala stöd för jazzen, och det ger jag gärna. Däremot tycker jag inte att det är någon god idé att börja avlöva Operans resurser för att det ska bli mer jämbördiga villkor, och det är så jag ändå har tolkat Bosse Ringholm när han gång efter annan lyfter upp Operans så kallade gynnade ställning.
Jag hävdar envist att de inte har en riktigt gynnad ställning i förhållande till det uppdrag de har även om vi under vår regering har givit dem betydligt mer pengar. De ska inte konkurrera; de kan också samarbeta. Jag kommer naturligtvis gärna att prata med Eric Sjöström som har uppdraget som ska redovisas i mitten av februari kring den nationella musikplattformen.
Men jag vet också, eftersom han är chef på Kulturhuset, att det pågår diskussioner med bland annat Fasching om en eventuell scen i Kulturhuset för jazzen. Jag tror att Eric Sjöström själv ser att jazzen har en framtid. Det uppdrag som vi har gett honom och den förändring som vi nu gör på musikområdet, också med nya inspelningsformer, kommer att vara till stort gagn för jazzmusiken.
Jag hoppas att vi kommer att ses, kanske inte bara i kammaren för att diskutera jazzen, utan kanske på någon bra jazzklubb. Då kan vi lyssna på något bra band, digga och kanske dricka ett glas öl och trivas tillsammans inför den nästa diskussion som Bosse Ringholm har lovat att jag ska få här.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Lars Lilja har frågat mig vad jag har gjort för att Sverige även i fortsättningen ska kunna ha ett av Wada ackrediterat dopningslaboratorium. Jag kan till min glädje säga att jag och mina medarbetare faktiskt har gjort en hel del. Låt mig börja med att understryka att jag håller med Lars Lilja om att dopningslaboratoriet är viktigt för Sverige.
Det är inte minst viktigt för att kunna bedriva medicinsk forskning om dopning, och där ligger Karolinska Universitetssjukhuset i Huddinge i framkanten internationellt. Den forskning som bedrivs i anslutning till dopningslaboratoriet är nära sammanflätat med Riksidrottsförbundets antidopningsarbete och samarbetet är värdefullt för bägge parter.
Men laboratoriet kan även vara viktigt för att arrangera större idrottsevenemang i Sverige vilket ofta förutsätter en omfattande analyskapacitet. Det finns alltså flera anledningar till att försöka behålla ett Wadaackrediterat dopningslaboratorium i Sverige. Jag vill understryka för Lars Lilja att det inte är hugget i sten att Sverige ska ha ett eget dopningslaboratorium på det sätt vi har i dag.
I Köpenhamn lades laboratoriet ned för ett antal år sedan och Danmark köper nu i stället sina analyser från laboratoriet i Oslo. Dessutom finns det ackrediterade laboratorier i Finland, Polen, Ryssland och två i Tyskland. Det gäller naturligtvis att hitta en balans och en rimlig nivå på antalet ackrediterade laboratorier i vår region.
Ett väl fungerande samarbete och utbyte mellan laboratorierna och även antidopningsorganisationerna i vårt närområde kan vara rätt väg att gå. Som Lars Lilja vet har vi en arbetsgrupp för dopningsfrågor i Regeringskansliet med deltagare från Kultur- och Socialdepartementen. Dopingkommissionen och RF:s antidopningsgrupp ingår också.
Arbetsgruppen har diskuterat dopningslaboratoriets situation och möjliga lösningar på denna med företrädare för laboratoriet. Gruppen har även diskuterat gällande och kommande ackrediteringskrav och till Wada förklarat vikten av att deras regelverk inte i onödan slår ut viktiga dopningslaboratorier.
Självklart ska de dopningslaboratorier vi har vara högkvalitativa, men det gäller som sagt att hitta en balans i detta. Vi ska inte gå händelserna i förväg. Regeringen gav i slutet av förra året Malin Eggertz Forsmark i uppdrag att som särskild utredare se över den nationella organisationen för antidopningsverksamheten.
Malin Eggertz Forsmark har i sina direktiv fått i uppdrag att granska och analysera förutsättningarna för och behoven av ett av Wadaackrediterat laboratorium i Sverige. Jag ber därför att få återkomma till frågan om dopningslaboratoriets framtid efter den 29 oktober då utredningens betänkande ska presenteras.
Låt mig slutligen påpeka för Lars Lilja att regeringen för budgetåret 2010 har ökat stödet till arbetet mot dopning inom idrotten med 3 miljoner till 26 miljoner kronor. Det är naturligtvis min förhoppning att det ökade stödet ska leda till fler dopningstester och därmed ökade intäkter för dopningslaboratoriet.
Lena Adelsohn Liljeroth (M):
Jag vet sedan tidigare att Lars Lilja har ett starkt engagemang i de här frågorna. Det gläder oss. Vi kan dessutom vara glada åt att det är få dopningsfall bland våra elitidrottare. Det kan inte alltid sägas om många länder. En bidragande orsak är naturligtvis den stora kunskap som finns inom idrottsvärlden. Man utbildar ledare och man ställer tydliga krav.
Därmed skapar man en miljö för vad som är okej och vad som inte är okej. Fusk är inte okej inom idrotten. Innan jag återkommer till Lars Liljas fråga vill jag nämna den gemensamma hearing om de här frågorna som vi hade den 8 december med deltagare från Socialdepartementet, Justitiedepartementet och Kulturdepartementet. Där deltog också Lars Lilja.
Den kom i mångt och mycket att handla om problemen med dopning i samhället generellt. Jag vet att Lars Lilja ska ha en interpellationsdebatt senare i veckan med Maria Larsson om situationen på våra gym och ute i samhället. Det är kanske i någon mening en större fråga för samhället som helhet än just dopningsproblemen inom idrotten.
Vad som också kom fram under detta seminarium - det kanske ni kommer in på i debatten senare i veckan - var att det här kan finnas en förklaring till våld mot kvinnor som man inte riktigt har känt till tidigare. Jag vet att det har varit olika diskussioner om hur många tester som ett labb skulle kunna ta och att det fanns en arbetsgrupp inom Riksidrottsförbundet som talade om 4 500 tester.
Det var dock aldrig någonting som fastslogs av vare sig regering eller riksdag. Nu ställer Wada, världsantidopningskommissionen, krav på minst 3 000 tester. Laboratoriet på Karolinska Universitetssjukhuset i Huddinge klarar denna gräns med råge. Jag tror att det gjordes 3 500 tester för ett par år sedan och 3 600 i fjol och i förfjol.
Det är de senaste uppgifterna som jag har fått. Nu har man dessutom ökat kraven och kräver 3 750 tester, som Lars Lilja nämnde, mycket tack vare att vi i budgeten anslår ytterligare 3 miljoner kronor till dopningslaboratoriet.
Beträffande den fråga som Lars Lilja ställde ska utredaren se över detta, eftersom det är rimligt att man alltid utvärderar en verksamhet som finns, och se vad som skulle hända om man möjligen gjorde som i Danmark och köpte tester från annat håll. Vi har i denna del av världen relativt sett fler laboratorier än vad man har på andra håll.
Vad det får för konsekvenser är naturligtvis ingenting som jag kan säga någonting om. Däremot vet jag att när man har ett laboratorium och forskning knutet till detta ger det hög kompetens och kunskap. Jag kan därför mycket väl tänka mig att utredaren kommer att se över detta och ta till sig detta också.
Det arbete som i dag sker på dopningslaboratoriet och också på den anslutande dopningsjouren, där man tar emot många telefonsamtal från allmänheten, är respekterat i stora delar av världen, inte bara inom idrottsvärlden utan också inom den medicinska världen.