KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Detta är självklart inga lätta frågor. Det finns ofta inga vittnen. Ord står mot ord. Men man kan se att det inte är det enda problemet i det här sammanhanget, för det finns andra brott där det är liknande problematik men där det inte alls är så många friande domar. Man kan se att för övriga brottmål ligger de friande domarna på ungefär 5 procent. Och här ligger det på 33 procent. Det är ganska stor skillnad.
Man kan också se att det är stor skillnad i landet mellan olika polisdistrikt när det gäller hur man hanterar det här. Man kan se att det skiljer mellan 10 och 50 procent i fråga om hur många fall som går vidare till åtal. De siffrorna säger rätt mycket. Det är uppenbarligen möjligt att göra mycket mer. Jag tror att man måste se över både lagstiftningen och tillämpningen.
I dag känns det som att lagstiftningen bygger på att våldtäktsmannen - det kan självklart vara en kvinna, men i de flesta fall är det en man - är en fullständig idiot. Det är egentligen det som nuvarande system bygger på. Man kan se på domarna att mannen inte tillskrivs något som helst omdöme när det gäller att bedöma situationen på ett vettigt sätt.
Han kan inte kontrollera sin sexualitet. Har han druckit minskar hans kontroll ytterligare, och han behöver då inte stå till svars för sina handlingar. Om offret har druckit leder det däremot inte till någon större chans att han blir fälld. Det kan vi se ett konkret exempel på. Det var en kvinna som hade 2,0 promille alkohol i blodet.
Hon föll ned på gatan framför mannen - så berusad var hon. Trots det ansåg rätten att mannen inte kunde inse att hon var berusad och därmed i en särskilt utsatt situation, som lagstiftningen säger. Han tog med kvinnan hem, efter att han sett henne falla ned på gatan, och bjöd henne på ännu mer alkohol.
Sedan var det en våldtäkt som kvinnan har anmält honom för. Men han kunde inte inse att hon var berusad och därmed i en särskilt utsatt situation. Det tycker jag är en bedömning av mannen som en fullständig idiot. Det finns andra fall. En ung tonårstjej anmälde sin fosterfar för våldtäkt. Hon hade sperma från mannen i sitt underliv.
Trots det friades mannen. Han fälldes sedan i högre instans, ska jag säga. Men han friades faktiskt i tingsrätten. Hans motivering var att han hade erektionsproblem. Han åtgärdade dem själv inne på toaletten. Papperstussar fanns kvar efter detta, och då skulle flickan ha tagit en sådan papperstuss och tryckt upp den i underlivet. Det är en väldigt långsökt förklaring.
Och det är anmärkningsvärt att man friar trots att det finns bevis. Ett annat fall gäller en tonårstjej som var utsatt för en gruppvåldtäkt. En av killarna som blev anmälda för våldtäkt vittnade till och med om att flickan verkade rädd, och hon sade att hon inte ville. Trots det friades de.
Här kunde man också se att flickan var i en särskilt utsatt situation, men ändå ledde det till en friande dom. Det här är bara ett axplock av domar. Det finns många andra som är väldigt uppseendeväckande. Det kokar ned till att män är idioter. De inser inte, trots att det är fullständigt uppenbart, att kvinnan inte vill. Detta måste vi göra något åt.
Hillevi Larsson (S):
Det är bra att man skärpte lagstiftningen och gick från begreppet "hjälplöst tillstånd" till "särskilt utsatt situation". Men hittills har det inte blivit någon större förändring. Det är uppseendeväckande fall där man till och med skulle ha kunnat anse att personen var i ett hjälplöst tillstånd men där det inte ens kunnat fällas med argumentet särskilt utsatt situation.
Men det får ingå i utredningen att se hur den nya lagstiftningen har slagit ut. Beatrice Ask säger att man inte i alla fall kanske ska behöva skrika och göra motstånd för att det ska vara en våldtänkt. Är man i det närmaste medvetslös eller i en gruppvåldtäktssituation är det kanske inte aktuellt. Men det som är skrämmande är att inte ens det faktum att offret skriker och gör motstånd utgör en säkerhet för att det leder till en fällande dom.
En av domarna, som är rätt uppseendeväckande, handlar just om det. Det var en kvinna som enligt domstolen bevisat var våldtagen. Det är en bevisad våldtäkt, enligt domstolen själv. Kvinnan skrek och gjorde motstånd. Hon blev våldtagen och dessutom misshandlad under våldtäkten. Mannen hävdar i efterhand att han trodde att det var dominanssex.
Det visar sig att kvinnan aldrig ens sagt att hon gillar dominanssex. Det finns ingen grund för det. Även om kvinnan hade sagt det i ett samtal med mannen betyder det inte att hon vill ha sex när som helst, hur som helst och med vem som helst. När det gäller de här speciella sexuella praktikerna är det ömsesidigt, och det är tydliga regler kring det hela.
Men trots att kvinnan inte ens har sagt att hon gillar dominanssex har mannen förutsatt att hon gillar det och hänvisar till det. Det är att bedöma mannen som en fullständig idiot eller ett kräk, rent ut sagt, när han frias. På det här området finns det väldigt mycket att göra, och jag hoppas att det tas upp i utredningen.
Hillevi Larsson (S):
Det är intressant att se på hur man förebygger sexualbrott, alltså inte bara vad man kan göra när brottet väl har ägt rum, för då har ju skadan redan skett, även om det självklart är jätteviktigt att offren får bättre upprättelse än i dag. Vi måste också förebygga. Det sändes en intressant dokumentär för ett tag sedan som hette Ingen riktig våldtäkt .
Den handlade om hur många ungdomar befinner sig i gränslandet mellan sex och övergrepp. Det är inte alltid en ful gubbe som hoppar upp från buskarna och våldtar en ung tjej, utan ofta är det jämnåriga killar. Ofta kan det vara att man är på fest eller till och med är intresserad av den kille som sedan våldtar en.
Man kan se att de här tjejerna - det är självklart också killar som är utsatta, men det är fler tjejer - senare tar på sig skulden. De säger: Tänk om jag inte hade följt med, tänk om jag inte hade druckit. Det blir en kombination av att de själva känner att de har gjort något fel men även de värderingar som de omges av. De har gjorts undersökningar bland ungdomar av vilka värderingar som de har i de här frågorna.
Tyvärr kan man se att många tycker att det inte är någon riktig våldtäkt om tjejen är full - om hon har druckit för mycket är det ingen riktig våldtäkt. Det kommer in även sådant som hur man klär sig, hur man beter sig och tidigare sexualhistorier, om man har ett rykte om sig. Ett sådant rykte kan uppstå på väldigt lösa grunder.
Även bland ungdomar i dag finns det en del gamla värderingar som dessutom värderar tjejers och killars sexualitet olika. Att en kille har haft många sexualpartner kan till och med vara positivt för hans rykte, medan det blir negativt för en tjej - och det behöver inte ens vara sant, utan det kan vara ett rykte som har spridits på lösa grunder.
Även om det görs en hel del för att försöka förbättra värderingarna och när inte alltför mycket har hänt, trots att vi lever i modern tid, måste vi göra mer. Precis som Hannah Bergstedt säger: Visst fungerar det på en del håll. Men det är inte överallt.
Det viktiga är att se till så att detta sprids till alla skolor och når alla barn och ungdomar oavsett vilken skola man råkar gå på, oavsett var man bor och oavsett vilka lärare man råkar ha. Visst får man god kunskap i hur ett samlag går till och hur ett barn kommer till.
Men kring sexualitet finns det också värderingar, och det borde man jobba ännu mer med - och faktiskt ifrågasätta värderingarna. Jag tror att man skulle kunna åstadkomma mycket om man diskuterade detta på allvar och fokuserade på de problem som finns. Ungefär 6 000 våldtäkter anmäls varje år.
Då räknar man med ett mörkertal vilket innebär att bara en bråkdel av alla våldtäkter anmäls. Sedan är det bara ett par hundra fall som leder till fällande dom. Detta är såklart jätteallvarligt. Men mörkertalet är också fruktansvärt. De som gjorde filmen Ingen riktig våldtäkt , som bygger på verkliga händelser, berättade att de träffade många som hade blivit våldtagna men som inte hade anmält. De inte vågade.
De var rädda för att inte bli trodda och tog på sig skulden. Jag hoppas alltså att vi kan göra ännu mer på området.
Hillevi Larsson (S):
När man gör undersökningar om hur ungdomar har fått sina sexuella erfarenheter är det tyvärr förskräckligt många som uppger att det är i form av övergrepp, mer eller mindre uttalade övergrepp. Det handlar om alltifrån tjat till fysiska övergrepp. Mot bakgrund av det är detta uppenbarligen ett stort problem. Det är klart att skolan inte kan lösa allt.
Men det är på det området vi kan göra något. Vi måste såklart göra något även på fler områden, men skolan är ett väldigt centralt område. I de flesta fall är det tjejer som blir utsatta, men det händer också att killar blir utsatta för övergrepp. Då är det ofta ännu mer tabubelagt att berätta om det och att anmäla det. Det går stick i stäv med mansrollen och att en man inte ska vara ett offer.
Även för killarnas skull, de som blir utsatta, är det jätteviktigt att ifrågasätta de ålderdomliga värderingarna som tyvärr lever vidare än i dag. Det är självklart viktigt också för de killar som begår övergrepp. Det går att förebygga. Det finns andra länder där våldtäkter är extremt vanliga. Där kan man också se att de här normerna är extremt starka.
Det visar att om vi kan komma åt föreställningarna om manlig och kvinnlig sexualitet och göra upp med dem, kan vi också förebygga övergrepp. Vi kan se till att fler vågar anmäla övergrepp. Inte minst är det viktigt att se till att gruppdynamiken ändras. I dag kan det till och med vara så att en ung tjej som har blivit utsatt för ett övergrepp blir kallad hora och får skulden lagd på sig.
Trycket på henne att inte anmäla blir väldigt hårt. Jag hoppas att vi kan göra mer.
Hillevi Larsson (S):
När det gäller utbildning har medelstilldelningen till våra högskolor och universitet minskat. Medlen har alltså skurits ned. Regeringen har nu gjort en liten satsning, men den motsvarar inte alls de nedskärningar som har gjorts. Det saknas motsvarande 20 000 högskoleplatser när det gäller nedskärningar och medelstilldelning.
Tar man även med befolkningsutvecklingen i beräkningen - vi har en växande befolkning och väldigt många ungdomar - blir det ännu värre siffror. Ser man dessutom till söktrycket till våra högskolor och universitet, vilket delvis beror på den höga arbetslösheten, blir siffrorna ännu mer krisartade. Den lilla satsning som har gjorts nu är alltså alldeles för liten. Det borde göras en massiv satsning.
Alla kan inte bli civilingenjörer; så är det. Men man kunde ju åtminstone se till att de som inte har grundskole- och gymnasieutbildning fick hjälp med det, men vi har många på Arbetsförmedlingen i dag som inte får den hjälpen. Det borde vara steg nummer ett, för störst risk att bli arbetslös har man just om man saknar grundskola och gymnasieutbildning.
Ibland tenderar debatten att hamna i att det skulle vara något fel på de arbetslösa och att de ska vara glada att de får vara i fas 3, för det är ingen annan som vill ha dem. Det är en livsfarlig debatt. Jag är nämligen helt övertygad om att vi kan rusta människor för jobben. Vi har gjort det förut, och det är det vi borde göra - rusta människor för riktiga jobb med riktig lön, inte sälja dem billigt som i dag.
Man betalar till och med arbetsgivarna för att ta emot dem för gratisjobb med svältlön. Det är förnedrande. Vi måste ändra inriktning i jobbpolitiken snarast möjligt.
Hillevi Larsson (S):
Det här är en väldigt viktig fråga, inte bara inom EU och Sverige utan i hela världen. Mödradödligheten är den vanligaste dödsorsaken för kvinnor, och i mödradödligheten ligger en inte obetydlig del av illegala aborter. Mödradödligheten ökar när abort inte är tillåtet eller när man lägger hinder i vägen för abort.
Därför kan vi se att det är fler kvinnor som dör men inte färre aborter i länder där man begränsar eller helt förbjuder abort. Det är viktigt att komma tillbaka till det, för på en del håll finns det en tro att detta är ett sätt att minska antalet aborter. Abort är aldrig ett mål, utan det är den sista utvägen.
Men denna ventil måste finnas, för annars blir konsekvensen att kvinnorna i värsta fall offrar sitt liv. Så hade vi det i Sverige tidigare när abort var förbjudet här och kvinnor riskerade att bli allvarligt skadade eller till och med dö. Det är kvinnan som får bära ansvaret för en oönskad graviditet, så därför är detta en viktig jämställdhetsfråga.
Det är två som gör ett barn, men det är kvinnan som får stå där om hon vill avbryta graviditeten. WHO konstaterar just detta att dödsfallen bland kvinnor ökar markant när man försvårar abort, men det är alltså inte färre fall. Det är bara det att det går från laglig abort till illegal abort. När en illegal abort utförs finns det en osäkerhet.
Det kan hända att man till och med utför aborten själv. Det är inte ovanligt att man gör det i desperation när man inte får hjälp. Ofta utförs aborten i ett senare stadium, vilket både psykiskt och fysiskt är mycket mer påfrestande och mer riskabelt. Vi förstår att det finns risk för komplikationer när man gör det själv. Det har förekommit och förekommer fortfarande att man använder en galge, en virknål eller liknande verktyg.
Det förekommer också att kvinnor får "hjälp" - ofta är det inte seriös hjälp, utan de får betala dyrt för ett ingrepp som inte är medicinskt säkert, med stora risker för komplikationer. Därför är det viktigt att vi garanterar rätten till fri abort. Runt om i världen är denna rätt långt ifrån självklar. Vi kan se steg tillbaka, till och med i vårt närområde i Europa.
Spanien är det mest aktuella exemplet. Där har många i befolkningen reagerat, både kvinnor och män, mot att ta ett steg tillbaka när man ganska nyligen har tagit ett steg framåt i denna fråga. Det är intressant att se att en majoritet av befolkningen vill ha fri abort, men starka krafter har lobbat fram förslag om att inskränka detta.
Någonting konkret som man skulle kunna göra är att verka för att FN ska föra in sexuella och reproduktiva rättigheter och hälsa som en mänsklig rättighet, så att det helt enkelt ingår i rättighetskatalogen. Detta har förts fram från många håll som en väg framåt. Det är inte bindande på det sättet att man kan tvinga länderna, men det skulle vara en tydlig vägledning om det förs in i rättighetskatalogen.
Förhoppningsvis skulle det kunna påverka europeiska länder. Vi måste vara lite försiktiga på EU-nivå så att vår aborträtt inte inskränks. Däremot kan vi angripa det från ett människorättsperspektiv, och via FN kanske vi kan förbättra situationen även inom EU.
Hillevi Larsson (S):
Det är viktigt att framhålla att sexuella och reproduktiva rättigheter inte bara handlar om möjligheten till fri abort utan också om rätten att föda barn som man vill föda. Det ligger ju i det hela. Det uttrycktes bra i en motion i det spanska parlamentet. Det var en som protesterade mot det nya förslaget om att skärpa aborträtten.
I motionen stod det: Ingen kan hindra en kvinna som vill föda sitt barn, men man ska heller inte kunna tvinga henne att föda det och tvinga henne att bli mor. Det är självklart fruktansvärt om det på något sätt tvångsmässigt aborteras foster. Det är helt oacceptabelt.
När man driver de här frågorna tror jag att det är bra att man betonar hela begreppet sexuella och reproduktiva rättigheter och sexuell och reproduktiv hälsa, för i detta ligger mycket mer än fri abort. Det handlar om sexualrådgivning, där man får lära sig om sin egen kropp och allt runt omkring en graviditet, och i bästa fall finns också rätten att bestämma över sin egen kropp med i detta.
Tillgång till preventivmedel är också viktig, och det är ett bra sätt att förebygga oönskade graviditeter och aborter. Det är ingen självklarhet i världen med fri tillgång till preventivmedel. Självklart ligger också familjeplanering i detta - alltså rätten att själv välja om man vill gifta sig och med vem, rätten att planera sin familj, hur många barn man vill ha och när.
Hela detta spektrum bör man lyfta fram, för det hänger ihop. Jag vill avsluta med att säga att rätten till fri abort också är en klassfråga. De resursstarka kan ofta åka utomlands och genomföra en säker abort, medan de som inte har den möjligheten är hänvisade till illegal abort.
Hillevi Larsson (S):
Någonting som i alla fall är ganska oomtvistat är att många människor har hamnat i ekonomisk stress till följd av det här. Många har utförsäkrats och hälften har återvänt till sjukskrivning. Det är också ett tecken på att de faktiskt borde få rehabilitering i stället för att hamna på Arbetsförmedlingen. Det första steget för att kunna arbeta är nämligen att man mår tillräckligt bra för det.
Det räcker inte att skicka någon till Arbetsförmedlingen. Det gör inte arbetsförmågan större, och det ökar inte heller chansen för att få jobb. Det är väldigt svårt att få jobb i dag, även för dem som är fullt friska. Och ännu svårare är det för de sjuka. Det betyder inte att jag inte vill att människor ska arbeta. Däremot vill jag att man gör saker i rätt ordning.
Och det första steget är att satsa på arbetsmiljöarbete, vilket regeringen har skurit ned på. Det finns ett starkt samband mellan sjukskrivningar och dåliga arbetsmiljöer. Därför kan jag inte förstå hur man kan försämra arbetsmiljöarbetet. Det är ju det första steget. Det andra steget är när någon trots allt blir sjukskriven, på grund av dålig arbetsmiljö eller av andra skäl.
Då ska man sätta i gång med rehabilitering direkt. Många har tyvärr blivit utan rehabiliteringsinsatser. De får sänkt ersättning. Det leder dock inte till att personen blir frisk; det leder bara till ekonomisk stress. Vi borde också satsa mer på företagshälsovård och på att på ett bättre sätt förebygga ohälsa ute på arbetsplatserna. Regeringen har skurit ned även på det arbetet.
Avslutningsvis kan jag konstatera att bland de av Kommunals medlemmar som har blivit sjukskrivna har en tredjedel förlorat mer än 5 000 kronor i månaden. Det innebär verkligen ekonomisk stress.
Hillevi Larsson (S):
Ja, det är verkligen chockerande siffror. Man undrade ju om man läste rätt när man såg detta. Men jag tror inte att man ska tolka resultatet som att vi i Norden skulle vara värst. Det håller jag med ministern om.
Men jag tror inte att problemet är en överrapportering från de svenska och nordiska kvinnorna, utan jag tror att problemet är en underrapportering från kvinnor i övriga Europa, det vill säga att det kanske är ännu värre än de här siffrorna visar om man ser till det verkliga antalet.
Oavsett vilken underrapportering det är fråga om i länder där det är mer skamligt att berätta om våldet och de sexuella övergreppen innebär det inte att vi på något sätt kan bortse från de svenska siffrorna. 46 procent av de svenska kvinnorna uppger att de har blivit utsatta för fysiskt och sexuellt våld. Det är skrämmande att det ser ut så.
Man har försökt avfärda undersökningen på precis det sätt som Désirée Liljevall säger, nämligen att det är statistik som inte kan tas på allvar. Det intressanta med studien är att man har intervjuat kvinnorna personligen. Man har träffat alla de 42 000 kvinnorna i Europa och alla de 1 500 kvinnorna i Sverige.
Man har talat med kvinnorna i flera timmar i deras hem. Då finns möjligheten att kvinnorna vågar berätta mer än de skulle göra om de blir uppringda eller får en fråga via e-mail. Undersökningen ska tas på mer allvar just tack vare de personliga djupintervjuerna. Kvinnorna har också fått konkreta frågor i studien, till exempel: Har du fått en örfil? Har du fått en spark?
Har du fått någonting upptvingat i underlivet? Den typen av frågor har kvinnorna fått svara på. Sedan har de självklart själva fått berätta om det som inte täcks upp av frågorna. Att det är så många som faktiskt svarar ja på frågorna är upprörande. Detta gäller även förföljelse. När förhållandet är avslutat behöver inte förföljelsen ta slut.
Tvärtom kan den till och med förvärras. Var tredje kvinna i undersökningen uppger att de har blivit förföljda av en nuvarande eller tidigare partner. I den här studien ligger Sverige i topp när det gäller sexuella trakasserier.
Det finns bland annat en förklaring i att det sker en underrapportering från andra länder, men man spekulerar även i att kvinnorna är ute i de manliga miljöerna på ett annat sätt. Jämställdheten har kommit långt, och kvinnorna är ute i arbetslivet och i samhället. Det är positivt. Men det är klart att det kan öka risken för sexuella trakasserier på arbetsplatsen.
Det är viktigt att inte bara avfärda studien som att det är fråga om statistik utan att vi går till botten med frågorna. Studien visar att detta är värre än vad många kan tänka sig, det vill säga att det är så illa att varannan kvinna är utsatt. En hög andel blir utsatt av sin partner.
Det är inte bara fråga om att man någon gång under sitt liv har blivit trakasserad av någon vid ett tillfälle, utan det rör sig om systematiskt förtryck. Vad kan vi göra för att följa upp studien? Bör vi följa upp med fler svenska studier? Hur ska vi göra för att förebygga och bekämpa våldet och övergreppen så att de skyldiga ställs inför rätta, så att kvinnor våga anmäla brotten?
Hillevi Larsson (S):
Det är självklart bra att vi djupdyker i och följer upp de här frågorna. Även om vi gör en djupdykning tycker jag att siffrorna är alarmerande. Det är möjligt att antalet är lite lägre än vad som visas om man tar in alla faktorer och ser på hur många som har svarat. Ändock svarar nästan hälften att de har blivit utsatta för fysiskt och sexuellt våld. Det är, tycker jag, en varningssignal.
Det finns studier sedan tidigare som visar att det finns ett stort mörkertal i Sverige när det gäller både sexuellt och fysiskt våld. Det är bara en bråkdel av övergreppen som anmäls. Av dem som anmäls är det ännu färre som går vidare till åtal, och andelen fällande domar är väldigt liten jämfört med andra brott i samhället.
Jag tror att mörkertalet spelar in, att det stora mörkertalet har ett samband med att det i slutändan är få fällande domar när det gäller både sexuella övergrepp och fysiskt våld och kombinationen av dessa, som också är vanlig. Vi måste gå vidare med det här arbetet. Det som Désirée Liljevall tar upp är bra förslag som vi också måste gå vidare med.
Det är bra med den utredning som riksdagen har tagit initiativ till och som handlar om att gå till botten med varför det är så få fällande domar när det gäller våldtäkter. Vi måste gå vidare med det här arbetet både för att få kvinnor att våga träda fram och för att vi ska komma åt problemen. Det får inte vara så att det upplevs som näst intill riskfritt att ge sig på en kvinna, våldta och misshandla henne.
Tyvärr ser vi i statistiken att risken är väldigt liten i dag. Jag hoppas verkligen att det här inte faller i glömska utan att regeringen går vidare, för kvinnor förtjänar bättre i dagens Sverige.