KBLab/rixvox huggingface dataset:
Beatrice Ask (M):
Jag kanske ska påminna om vilka frågor som ställdes i interpellationen. Det är ju de frågorna jag ska svara på. Det handlar om huruvida det föreligger några etiska eller politiska problem eller trovärdighetsproblem för regeringen på grund av att utrikesminister Bildt tidigare varit styrelseledamot i Lundin Petroleum och om det avses tas några initiativ. Interpellationen handlar om huruvida vi behöver nya karensregler och om huruvida nuvarande jävsregler för statsråd är till fyllest. Det är konkreta frågor.
Jag har varit ovanligt tydlig när jag har besvarat de frågor som ställs i interpellationen. På Hans Lindes första fråga svarar jag klart nej - det finns ett skriftligt svar. På de andra frågorna ger jag lika tydliga ja- och nej-svar. Det är inte ofta som någon i den här kammaren säger ja eller nej som svar på en fråga och sedan för ett resonemang. Beskyll inte mig för att inte vara tydlig!
Däremot får Hans Linde naturligtvis inte de svar han skulle vilja ha. Hans Linde vill bara ha de svar som stämmer överens med den egna uppfattningen, nämligen att det är ett problem att Carl Bildt inte är ett blankt papper som inte har någon historia innan han blev statsråd. Jag tror att personer som inte har någon erfarenhet och aldrig har engagerat sig i någonting är rätt dåliga företrädare.
Däremot tror jag att man kan ha olika uppfattningar om hur Sverige ska agera i besvärliga internationella situationer och vad som är rätt och fel i olika ärenden. Det är viktigt och värt alldeles särskilda debatter, men det får jag inte ägna mig åt - åtminstone inte i kammaren.
När det gäller de frågor som interpellationen ställer har jag varit övertydlig, för tydligare än ja och nej kan man inte svara.
Beatrice Ask (M):
När det gäller brevet är vi helt överens om att man ska besvara brev snabbare. Däremot är det en allmän synpunkt som framförs i det och inte någon direkt fråga. Jag tror att man ska vara försiktig med att koppla detta till händelserna. Jag vill inte heller uttala mig om huruvida rutinerna har följts och om det har fungerat och så vidare innan utredningarna är klara eftersom jag tror att det är viktigt att ha fakta när en sådan allvarlig händelse har inträffat.
Däremot har jag, utifrån besök och den information som vi tar del av när det gäller verksamheten, klart för mig vilken komplicerad arbetssituation som råder ute på häkten och anstalter. Det är ingen tvekan om att det i detta sammanhang finns många frågor som är besvärliga att hantera. Där är medarbetarnas synpunkter och erfarenheter otroligt värdefulla och nödvändiga att ta till sig.
När det gäller bemanningsfrågorna har det faktum att Kriminalvårdens anslag har ökat med 30 procent från 2006 till 2011 naturligtvis möjliggjort en ökning av antalet årsarbetskrafter. Vi har haft en ökning från ungefär 7 900 till ungefär 9 000 medarbetare i kriminalvården.
Samtidigt har medelbeläggningen på anstalter och häkten under perioden minskat och var under 2010 den lägsta under den senaste femårsperioden. Bemanningen generellt har alltså faktiskt förbättrats under de här åren. Detta är dock inte en verksamhet där allting är linjärt och jämnt fördelat.
Det kan vara väldigt olika på olika enheter på grund av händelser eller på grund av de individer som är intagna i häkte eller ska genomgå verkställighet. Då kan det förstås bli väldigt ansträngt.
Det är här myndigheten har kompetensen och också ska ha förmågan att arbeta så att man vid varje givet tillfälle har rätt regler och följer de reglerna så att personal, intagna och allmänhet kan känna att verksamheten genomförs med kvalitet och säkerhet på ett bra sätt. Det är alltså mitt besked: Jag tycker att vi ska svara på brev direkt.
Jag tycker att det är viktigt att människor får svar, både på sin oro och på konkreta frågor. Vi har höga ambitioner. Ibland misslyckas vi, och det är tråkigt. Däremot är det inte så att vi inte har tagit del av medarbetarnas synpunkter, vare sig från häktesverksamheten eller från kriminalvårdsverksamheten. Det är någonting som vi gör kontinuerligt. Det är många som har hört av sig med anledning av den här händelsen.
Många använder sig dock av andra kanaler än postgången, vilket går snabbare och också ger snabbare svar. Vi kommer att arbeta för att utveckla vår förmåga att kommunicera och ta del av medarbetarnas och allmänhetens informationer.
Beatrice Ask (M):
Rutinerna på departementet är bra i många avseenden. Detta sköts enligt regler, förordningar och allt vad det nu ska vara på ett bra sätt. Men det går alltid att skynda på hanteringen av brevsvar och annat, liksom att öka uppmärksamheten på det som är akut och måste hanteras direkt. Detta är någonting som vi hela tiden arbetar på att förbättra.
Den brevsvarsfunktion som finns har förstärkts under senare tid, inte med anledning av detta men i övrigt. Det finns också andra delar av verksamheten som vi har sett över, just därför att det är viktigt att man får svar och att det fungerar väl. Jag tar detta på stort allvar och kan bara beklaga att det sett ut som det gjort, och jag är ansvarig för att detta ska fungera.
Jag tror mig dock veta att Justitiedepartementet håller en ganska god nivå när det gäller brevsvar. Sedan vill jag säga någonting viktigt till alla som hör av sig till Justitiedepartementet och till mig: Att man inte har fått ett svar betyder inte alltid att vi inte har läst. Ibland hör människor av sig med väldigt komplicerade frågor. Det tar tid att plocka fram underlag för att ge ett riktigt svar.
Det händer ibland att det tar längre tid; det beror lite grann på vilken typ av brev det handlar om. I en del fall skickar vi också snabbt ett besked om att vi har fått brevet och att vi återkommer. Det är lite olika rutiner, och detta måste man se över hela tiden. Jag tycker att kommunikationen med medborgarna är central, och det är viktigt att få viktig information snabbt. Här måste vi hela tiden jobba med olika kanaler.
Där har de nya medierna inneburit både utmaningar och svårigheter för Regeringskansliet och andra myndigheter. Men vi arbetar med detta. Det är klart att jag har reagerat på att det har tagit tid i det här fallet. Jag kan inte utesluta att det finns ett och annat brev i övrigt där någon tycker att svar borde ha kommit, men jag vill gärna säga detta: Vi läser faktiskt vad människor skriver, och vi gör det direkt. Annars är det väldigt svårt att registrera och veta vilken handläggare som ska ha ansvar för ärendet.
Beatrice Ask (M):
Carina Adolfsson Elgestam har frågat mig hur jag avser att säkra kvaliteten på den framtida polisutbildningen i Växjö. Låt mig först säga att det är naturligt att antalet studenter på polisprogrammet varierar mellan olika år.
Polisutbildningen vid Linnéuniversitetet i Växjö genomförs som en uppdragsutbildning på uppdrag av Rikspolisstyrelsen, och efterfrågan på polisstudenter beror på hur efterfrågan ser ut hos den enda arbetsgivaren, polisen. Regeringens mål om 20 000 poliser är uppfyllt, och antalet poliser ska nu ligga kvar på den nivån.
Efterfrågan på nyutexaminerade polisassistenter kommer därför troligen att ligga på en jämnare nivå och bli mer förutsebar de kommande åren. När det gäller kvaliteten på polisutbildningen som bedrivs i Växjö har jag inte fått några indikationer på att kvaliteten skulle vara ifrågasatt av vare sig studenter, lärare eller polismyndigheter, tvärtom.
Avslutningsvis vill jag poängtera att det ankommer på Rikspolisstyrelsen att tillsammans med lärosätena säkerställa att innehållet i polisutbildningen hela tiden utvecklas för att möta omgivningens förväntningar och krav.
Beatrice Ask (M):
Även när det gäller den utbildning som föreslogs av Polisutbildningsutredningen framhölls nödvändigheten av att anställa specialister och expertis. Om man ska arbeta till exempel med it-brott finns det ingen möjlighet att i en vanlig polisutbildning få fram den tekniska kompetens som kräver tekniker, ingenjörer och analytiker av olika slag.
Specialistkompetens är någonting helt annat än en generalistutbildning som det ändå måste vara fråga om för en grundutbildning. När det gäller aspirantterminen och de svårigheter som beskrivs och som uppstår när aspiranterna kommer ut efter två års studier på polisutbildningen föreslog utredningen dubbelt så lång aspiranttid. Däremot skulle aspiranterna inte ha polismans befogenhet utan gå som student. Det ger stora förändringar.
Hos de aspiranter som jag har mött, och det är ganska många, skulle det bli ett ramaskri om man föreslog att de inte skulle få göra någonting av riktigt arbete under ett helt år ute på polismyndigheterna. Det faller på sin egen orimlighet. De vill vara verksamma. Sedan är det en annan sak att de är under handledning och inte fullt ut kan allt det som en erfaren polis kan. Det finns många sådana aspekter som måste analyseras när man diskuterar polisutbildningen.
Jag tycker att det är viktigt att peka på att vi i grunden har en bra polisutbildning. Den kan förbättras, och den måste förbättras utifrån de verksamhetsbehov vi har.
Vi ska naturligtvis också ta till oss de erfarenheter vi har från utbildning på högskolan men också från de synpunkter som har kommit från polismyndigheterna på vad man måste klara av som polis i arbete i dag, 2012, men också 2020 och 2025. Det är med de förutsättningarna vi arbetar inom regeringen. Vi kommer som sagt att ge besked om hur vi ser på polisutbildningen under detta år.
Beatrice Ask (M):
Börje Vestlund har frågat statsrådet Annie Lööf vilka åtgärder hon avser att vidta för att förbättra franchisetagares villkor. Interpellationen har överlämnats till mig. Franchising kan vara ett bra val för en person som vill starta näringsverksamhet. Det kan kännas tryggt att börja verksamheten med ett redan inarbetat affärskoncept och med ett välkänt varumärke. Franchisegivaren kan också bistå med kunskap och stöd till franchisetagaren.
Att franchising är ett attraktivt sätt att starta och driva företag visar de nära 30 000 franchisetagarna i Sverige. Sedan år 2006 gäller en särskild lag om franchisegivares informationsskyldighet. Lagen syftar till att stärka en blivande franchisetagares ställning. Den reglerar bland annat vilken information en franchisegivare ska lämna innan parterna ingår avtal.
Informationen ska till exempel avse de ekonomiska villkoren för verksamheten, villkoren för uppsägning av avtalet och upplysningar om hur en tvist med anledning av avtalet ska prövas. Genom den informationen får franchisetagaren upplysningar om särskilt viktiga delar av avtalet och kan på grundval av informationen ta ställning till om han eller hon vill ingå avtalet.
Med nu gällande lagstiftning finns det också möjligheter att ingripa mot en franchisegivare som inte fullgör sin skyldighet att lämna ut information. Ett problem är att en franchisetagare ofta intar en underlägsen ställning i förhållande till franchisegivaren, vilket gör att det kan vara svårt för honom eller henne att med tillräcklig kraft påverka innehållet i parternas avtal.
Med stöd av lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare kan Marknadsdomstolen dock förbjuda franchisegivaren att uppställa oskäliga avtalsvillkor. Domstolen ska ta särskild hänsyn till behovet av skydd för den som intar en underlägsen ställning i avtalsförhållandet. Oskäliga avtalsvillkor kan också jämkas eller lämnas utan avseende i sin helhet.
Ibland rapporteras det om franchisetagare som har råkat illa ut, och bland annat mot den bakgrunden har det ifrågasatts om den gällande lagstiftningen är tillräcklig. Som jag har pekat på finns det redan i dag skyddsregler som kan tillämpas för att ge franchisetagaren ett bra underlag inför sitt beslut att ingå avtalet och för att komma till rätta med missförhållanden inom ramen för ett avtal.
Ytterligare lagstiftning på området skulle utgöra ett ingrepp i den avtalsfrihet som bör finnas mellan två näringsidkare som vill ingå en affärsrelation. Jag anser att man ska vara försiktig med att göra sådana ingrepp. Jag kan konstatera att inte heller riksdagen anser att det finns skäl att införa ny lagstiftning. Frågan har behandlats av riksdagen vid ett flertal tillfällen, senast i februari 2012. Då avslogs ett motionsyrkande om lagstiftning på området.
Utskottet ansåg att det inte fanns skäl att ytterligare lagreglera avtalen. Enligt min uppfattning vore det bästa om de problem som förekommer i stället kunde hanteras av de branschorganisationer som är verksamma på området. Jag instämmer således i den bedömning som riksdagen har gjort och har för närvarande inga planer på att föreslå ytterligare lagstiftning på området.
Beatrice Ask (M):
Jag tror att Börje Vestlund gör stor nytta genom att lyfta fram frågan så att vi får diskutera den. Det finns ett skäl till att riksdagen har fattat beslut om en lagstiftning på detta område, med informationsskyldighet för franchisegivarna. Genom att lyfta fram de problem som kan dyka upp ökar medvetenheten och kunskapen om dessa problem. Det behöver inte leda till slutsatsen att man måste ändra i lagstiftningen.
Börje Vestlund sade också att vi är överens om en viss försiktighet när det gäller att göra ingrepp i avtalsfriheten. Det finns några saker som jag tycker att man ska komma ihåg när det gäller detta. Det ena är naturligtvis att denna typ av avtal kan vara väldigt besvärliga. Margareta Cederfelt var inne på hur viktigt det är att franchisetagare tar del av och förstår de olika delarna i avtalen och att kunskap om andras erfarenheter sprids.
Det är på det sättet man kan börja ställa krav eller formulera dem. Här har branschorganisationerna ett oerhört viktigt ansvar och en möjlighet. Sedan kan man diskutera detta med skiljeklausuler, som Börje Vestlund lyfte upp. Man ska ha klart för sig att det finns fördelar med skiljedomsförfarande, för det går ofta snabbare än en domstolsprocess. Det är ett av skälen till att många företag väljer den typen av lösning.
Det är inte heller så att en sådan klausul i ett avtal innebär att Marknadsdomstolen inte har möjlighet att lyfta frågan. Det problem som ändock finns är att de inte har fått in något mål att pröva. Då blir det inte mycket gjort, utan här behövs naturligtvis någon prövning.
Då tycker jag att det är centralt att påpeka att det inte bara är enskilda småföretagare, eftersom vi pratar om ganska små företag, som kan väcka en sådan fråga. Det kan även branschorganisationer göra. Det finns goda möjligheter att få specifika frågor prövade, och det vore väl bra om man gjorde det.
Jag tror också att det från riksdagens perspektiv är bra om den lagstiftning som vi har, som har tagits fram i ordnade former och som är rätt tydlig får prövas. Innan man börjar fundera om man bör justera i lagen vill man gärna veta om den lag man har fungerar. Det vore därför bra om man fick en prövning.
Jag tror att det är viktigt att ha ögonen på den problematik som Börje Vestlund pekar på. Det är svårt att vara liten företagare i alla typer av företagande, men gentemot den här typen av stora kedjor eller franchisegivare kan man lätt hamna i regelverk som man kanske inte har tänkt igenom riktigt. Här behövs det stöd.
Det är också därför reglerna är utformade på det sätt som de är. Jag tycker att vi har en tämligen bra lagstiftning. Jag tycker att det vore bra om den prövades. Det kan också vara så att den lagstiftningen gör att inte så många är missnöjda utan har inneburit en bättre information till franchisetagare. Om det vet vi inte så mycket.
Det är inte heller så att branschorganisationerna har drivit något ärende än, så vi får avvakta och se.
Beatrice Ask (M):
Riksdagens tid skulle disponeras mycket bättre om folk var förkylda i den utsträckning som Börje Vestlund visade upp här i dag. Men det är lite sorgligt, eftersom det är en viktig fråga som vi diskuterar. Om Marknadsdomstolen skulle göra en prövning är det vite som kan utdömas. Det är den form som vi har. Det är inte så märkvärdigt med det.
Det understryker att det kanske är just branschorganisationerna som borde lyfta upp frågan, för det är på det sättet man kan få lagstiftningen prövad och se var gränserna går för hur man kan agera. Vi kommer att följa frågan, och jag är övertygad om att interpellanten också kommer att göra det, förhoppningsvis med lite mindre förkylning.
Beatrice Ask (M):
Elin Lundgren har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att förtydliga vad som avses med bevakning enligt lagen om bevakningsföretag. Jag har så sent som den 3 maj och den 5 juni i år besvarat liknande frågor från Elin Lundgren. Elin Lundgren anför att lagen om bevakningsföretag är svårtolkad och hänvisar bland annat till en dom från Gävle tingsrätt.
Som jag har anfört i mina tidigare svar har jag ingen möjlighet att uttala mig i enskilda fall eller om en domstols tolkning av lagen. Det pågår för närvarande inte någon översyn av lagen om bevakningsföretag. Jag följer självfallet utvecklingen på rättsområdet i syfte att uppmärksamma eventuella brister i lagstiftningen som vi behöver åtgärda.
Beatrice Ask (M):
Vi har alla råkat ut för datastrul och konstiga formulär, så jag förstår naturligtvis de problem som har varit. Det var dock lite svårt för oss på departementet att tolka vad det egentligen var som Elin Lundgren var ute efter och vad frågan egentligen handlade om eftersom den var tämligen kortfattad. Med det inlägg som Elin Lundgren nu gör blir det lite klarare, vilket naturligtvis underlättar. Lagen om bevakningsföretag är inte otydlig.
Den reder faktiskt ganska noga ut hur sakläget ser ut. För auktoriserad bevakning krävs ett ganska omfattande godkännande från länsstyrelsen. Då talar vi om riktiga väktare. Sedan finns det andra typer av vakter, om man får uttrycka det så: entrévärdar, publikvärdar och så vidare.
Det är en ganska brokig skara som inte har de befogenheter eller de krav på sig som väktare har. Det var kanske därför som man i fallet med julbocken i Gävle hade andra regler. Det är helt riktigt som interpellanten säger att de inte får ingripa hur som helst utan bör kontakta polis och andra vid eventuella ordningsstörningar.
Då har man ett avtal med helt andra regler. Under de senaste åren har detta utretts mer än en gång. Det ligger i sakens natur att fackliga organisationer och andra gärna driver på för att få den egna gruppen att vidgas. Detta har utretts på olika sätt. Redan 1995 kom Trygghetsutredningen.
Sedan har det gjorts departementsutredningar, och det har kommit en promemoria om ordningsvakter och väktare. Det har vänts och vridits på detta fram- och baklänges. Hittills har det inte lett till åtgärder. Skälet till det är att det hela är ganska brokigt. Vid till exempel ett fotbollsevenemang använder klubbarna frivilliga supportrar och andra som publikvärdar.
Det skulle bli helt orimligt om man krävde att de skulle använda auktoriserade vakter från ett bevakningsföretag för den typen av arbetsuppgifter.
Detta är bara ett exempel på vad som har gjort att man hittills inte har haft anledning att ytterligare reglera eller organisera krav på det som går utöver sådant som ska göras av auktoriserade väktare. Det är också detta som gör att en del av bevakningsföretagen väljer att ha två delar i sitt företag.
Dels har man de mer välutbildade och auktoriserade väktarna som kan ta vissa typer av uppgifter, dels kan man ibland tillhandahålla annan typ av personal. Visst kan man tycka att det blir lite rörigt när man inte vet vem som har vilken typ av befogenhet, men för den som är ansvarig företagare och anlitar hjälp med till exempel välkomnande i entrén är det centrala att man vet vad man efterfrågar.
Den berättigade frågan, som man också har diskuterat av och till, är: Innebär detta att man kan ha direkt kriminella som står i portgången till nöjesetablissemang och annat? Man kommer inte ifrån att företagare kan anställa personal till olika arbetsuppgifter. Även om man skulle skärpa kraven är risken stor för att man står kvar i en situation där ett eller annat problem kan uppstå.
Det är väl detta sammantaget som gör att man hittills inte har haft skäl att ändra i lagstiftningen.
Beatrice Ask (M):
Ja, när skulle vi behöva ändra? Det påstås att lagen är luddig. Det är fel, för lagen är väldigt tydlig. Ett företag som bedriver bevakning för annans räkning omfattas av krav på auktorisation. Det är väldigt tydligt.
Det Elin Lundgren egentligen är ute efter är att vi ska tvinga in fler verksamheter i den typ av auktorisation som bara vissa företag har och att man bara ska få använda den typen av företag för viss typ av ordningshållning, vilket innebär att andra som jobbar som entrévärdar och annat inte skulle ha möjlighet att arbeta som det utan skulle tvingas byta arbetsgivare eller gå en längre utbildning eller vad det nu kan vara.
Vad behövs då för att vi ska göra en förändring? Ja, det är ju en tydlig definition av vad som är skälet till att vi inte skulle kunna tillåta mer än en sorts vakter. Det tror jag är ett sådant skäl som vi måste ha. Ett annat skäl är naturligtvis att vi bedömer att det finns en sådan brist på seriositet hos de firmor som tillhandahåller annan typ av bevakning att det inte fungerar. Men det är inte mitt intryck.
Det finns exempel på problem. Det finns också exempel på ärenden som prövas i domstol, för att man inte tycker att saker och ting har gått helt rätt till. Och det är viktigt att det prövas.
Exakt när man bestämmer sig för att göra mer vågar jag inte svara på, men det faktum att vi faktiskt av och till har utrett och prövat olika vägar för att förbättra regelverket visar väl att det finns ett intresse och att vi tar de här frågorna på stort allvar. Justitiekanslern inledde också ett initiativärende på det här området. Det gällde främst ordningsvakter.
Justitiekanslern ställde sig tveksam till om den verksamhet som entrévärdar sysslar med ska jämställas med sådan verksamhet som omfattas av lagen om bevakningsföretag. Det är alltså inte en entydig synpunkt från Justitiekanslern. Vi har lite olika signaler, och det är det jag säger. Hittills har vi inte ett underlag som säger att det nu är dags att ta viktiga kliv för att gå i den riktning som Elin Lundgren förespråkar.
Beatrice Ask (M):
Hans Ekström har, med hänvisning till att storföretag ställer allt hårdare krav på sina leverantörer att förlänga kredittiderna, frågat näringsministern vilka åtgärder regeringen avser att vidta för att underlätta situationen för underleverantörer. Interpellationen har överlämnats till mig för besvarande. Långa betalningstider och sena betalningar kan orsaka kostnader och likviditetsproblem för leverantörer. Det är ganska uppenbart.
Inom EU har ett arbete för att förkorta betalningstiderna och bekämpa sena betalningar bedrivits under en längre tid. Arbetet har utmynnat i ett nytt EU-direktiv om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner, vilket antogs 2011. Direktivet syftar till att förkorta de avtalade betalningstiderna och skärpa sanktionerna vid betalningsförseningar.
En avsikt är att främja särskilt de små och medelstora företagens konkurrenskraft. I direktivet anges att betalningstiden i förhållanden mellan företag inte får överstiga 60 dagar, om inte annat uttryckligen fastställts i avtalet. EU-direktivet medger att man på nationell nivå inför mer strikta lagregler än vad som anges i direktivet, till exempel regler om kortare betalningstider.
I betänkandet Snabbare betalningar, som överlämnades till mig i våras, lämnas förslag på hur det nya direktivet bör genomföras i svensk rätt. Utredningen föreslår att betalning aldrig ska få ske senare än 60 dagar efter det att borgenären har krävt betalning, om inte en längre betalningsperiod uttryckligen har godkänts.
Det föreslås också att det görs en informationsinsats på betalningsområdet för att öka framför allt små och medelstora företags medvetenhet och kunskap om handelskrediter och kredithantering. Det här betänkandet, som har remitterats, bereds för närvarande inom Regeringskansliet. Arbetet har hög prioritet, och en proposition kan förväntas under hösten.