Hillevi Engström (M):
Jag delar inte Kerstin Nilssons analys av vad problemet är.
Det stora problemet är att det finns för få företag, för få statliga bolag, för få kommuner och för få organisationer som över huvud taget vill anställa en person som har haft det lite tufft, som har en funktionsnedsättning med nedsatt arbetsförmåga, som har ett handikapp, som kanske har suttit i fängelse, som har en bakgrund i missbruksvården eller som har en psykisk funktionsnedsättning.
Det, Kerstin Nilsson, är den allra största utmaning som vi har framför oss, för i dagens samhälle vill många arbetsgivare ha den perfekta arbetskraften - gärna ung, gärna högskoleutbildad och med lång erfarenhet och ett fläckfritt förflutet. Vi vet att den psykiska ohälsan ökar i samhället. Vi vet att fler barn i dag går i grundsärskolan och i gymnasiesärskolan. Vi vet också att fler barn väldigt mycket tidigare får en diagnos.
Det är säkert bra för honom eller henne som då kan få relevant vård, omsorg, hjälp och stöd. Men vi vet också hur det kan påverka den här personens möjlighet att få en förankring på arbetsmarknaden. Därför skulle jag vilja säga att vi behöver fler sjysta företag som öppnar dörren. Jag delar inte heller uppfattningen att människor känner sig frestade, som Kerstin Nilsson säger, att lyfta fram en diagnos. Det här ska ju bedömas.
Man får inte ge en lönebidragsanställning i första hand. Först och främst ska man försöka med andra åtgärder, till exempel arbetshjälpmedel eller personlig assistent. Det är tydligt i regelverket. Det är inte heller så att en lönebidragsanställning gäller för alltid. I princip ska den maximalt vara under fyra år, och det första beslutet omfattar ett år. Man följer upp det med arbetsplatsbesök, om arbetsförmedlarna följer regelverket som finns, vill säga.
Många arbetsgivare tycker till och med att man följer upp det för mycket, att man drar tillbaka och sätter ned bidragsdelen från samhället. Jag tycker att Kerstin Nilsson faktiskt får sätta sig in lite mer i hur det här går till i praktiken. Jag tycker också att det inte känns okej att ta taxibranschen som exempel. Vi vet att man där kanske inte behöver högskoleutbildning eller gymnasieutbildning, och man kanske inte heller behöver ha de perfekta kunskaperna i det svenska språket.
Är det då inte ganska bra att det finns företag som anställer människor som kanske har svårt att få andra typer av arbete? Är inte det positivt? En person som har suttit i fängelse några år och är berättigad till nystartsjobb kanske kan få jobb som taxiförare men inte inom förskolan eller åldringsvården, eftersom det kan krävas registerutdrag.
Jag tycker att vi ska uppmuntra företag som anställer personer som har haft det lite tufft och vars väg har varit krokig. När det gäller Eva-Lena Janssons frågor och att Arbetsförmedlingen i Örebro fick betala tillbaka pengarna ligger misslyckandet i att det finns för få företag i Örebro län - Örebro kommun, landstinget, organisationer och ideella sektorn - som har velat öppna dörren och ta del av de här anställningsstöden.
Det är inte för få personer som är berättigade till dem. Regeringen har avsatt mycket pengar för att hjälpa människor att komma in, men företagen behöver också öppna dörren. När det gäller frågan om subventionerade anställningar finns det ganska mycket erfarenhet av att supported employment i olika former fungerar väl, och man har det i olika delar av världen. I de länder som har råd med en aktiv arbetsmarknadspolitik försöker man subventionera arbetsgivarnas kostnader.
I Sverige är vi noga med att personer som får de här stöden ska ha en kollektivavtalsenlig lön eller en lön liknande den som finns i branschen, och det ska finnas försäkringar tecknade för den anställde. I grunden tycker jag att det här systemet fungerar bra, men fusk ska beivras.