KBLab/rixvox huggingface dataset:
Åsa Regnér (S):
Tack så mycket, Alexandra Anstrell, för interpellationen och för ditt engagemang i de här sociala frågorna! På ett sätt är det en vanlig fredag, men på ett annat sätt är det verkligen inte det. Det är faktiskt dagen efter det att ditt parti öppnade för att samarbeta med Sverigedemokraterna. Det berör mig väldigt djupt. Jag kan inte bara hoppa över det när vi står här i kammaren.
Det är en väldigt stor förändring och försämring, som jag ser det, av svensk politik. När det gäller stödboende och olika placeringsformer i socialtjänsten ska man alltid utgå från barnets behov. Den flicka eller pojke som står framför en ska bedömas bo på det ena eller det andra stället utifrån sina möjligheter, sina rättigheter och sin situation.
Det som hände hösten 2015 var att det kom många ensamkommande på en gång. Socialtjänsten hann inte med - så är det bara. Stödboende är dock inte till enbart för ensamkommande - ibland pratar vi om det som att det skulle vara så. Det är en boendeform som man behövde och efterfrågade redan tidigare. Det fanns också förslag om det.
Dock är jag glad att vi kunde samarbeta om att införa denna form av boende relativt fort, för vi behövde fler möjligheter i den situation som var. Jag vet att socialtjänsten har ägnat 2016 - och man fortsätter med det 2017 - åt att göra bedömningar av ensamkommande och andra barn.
De barn som har förutsättningar att ta ett mer självständigt ansvar och som inte behöver vård på samma sätt som de som bor på HVB ska kunna bo i stödboende. Då ska de kunna ha vuxna i sin närhet, men de behöver inte vård eller den omsorg som man behöver på ett HVB.
Det är faktiskt så att många ungdomar som inte behöver bo på HVB har gjort det och sannolikt fortfarande gör det på många ställen, för man har inte haft andra alternativ. Nu ställer vi om så att de barn som lämpar sig för att bo i stödboende ska göra det. Jag ska inte lägga mig i hur kommunerna gör. De ska följa lagen, och de ska följa föreskrifter.
De ska göra bedömningar utifrån barnens behov och placera barnen. Jag antar att det är så här: Om man bedömer att två barn kan bo på ett stödboende och om de av något skäl vill bo ihop och alla är överens om det kan det säkert vara en bra lösning. Det är inte jag som ska placera barnen. Jag ska inte lägga mig i det. Däremot behöver vi se till att det finns ett mottagande och en socialtjänst som fungerar.
Därför har vi förstärkt socialtjänsten med medel till bemanning, till exempel. Därför har vi infört denna boendeform. Och därför ska vi följa upp det. Detta är en nyhet, och det kommer säkert att uppstå frågor. Därför är det bra att diskutera det. Jag kommer att följa upp det, men jag ser och noterar i Socialstyrelsens uppföljning att de flesta försöker lösa detta. Det finns bostadsbrist i Sverige.
Ja, det är jag medveten om. Därför har vi stimulansmedel till bostadsbyggande. Det byggs också mycket i Sverige. Vi ska följa frågan, men jag tror ändå att det är helt nödvändigt att vi har den här formen av stödboende. Vi hade nämligen inte ett hållbart system förut när bara HVB fanns.
Åsa Regnér (S):
I Sverige har vi myndigheter som är ansvariga för att genomföra beslut och för att tolka lagstiftning. Det är inte min uppgift. Intentionerna med lagstiftningen var att erbjuda fler boendealternativ än de två som fanns tidigare, det vill säga familjehem och HVB.
Vi vet ju att en del framför allt äldre tonåringar bor och bodde i HVB, trots att de inte behöver den vård, omsorg och tillsyn som HVB-hem ska erbjuda. Därför fanns här en väldigt tydlig majoritet för att stödboende skulle införas.
Stödboende förutsätter att de äldre tonåringar som fortfarande är barn som bedöms kunna bo där har större möjlighet att ta hand om sig själva och förbereda sig för vuxenlivet. För att man ska bli en självständig individ, som ledamoten talar om, krävs förstås väldigt mycket.
En tanke med stödboende är alltså att man ska kunna förbereda sig för att ta ansvar för sin egen ekonomi och sitt eget liv när man sedan kommer ut på en vanlig bostadsmarknad och ska etablera sig i sitt vuxenliv.
Men som jag sa: Finns det två personer som ska bo på stödboende och alla inblandade tycker att det passar bra att de bor tillsammans, inte minst de själva, ska jag inte lägga mig i det.
Åsa Regnér (S):
Tack för interpellationen! Jag tycker att jag har svarat på det här ett antal gånger. Jag kommer att följa upp det, och det är mitt slutord. Jag vill att den här reformen ska fungera som ett boende för äldre barn som snart ska klara sig själva och som bedöms inte behöva HVB. Man ska följa lagen.
Nu har Socialstyrelsen tolkat den i sina riktlinjer, och jag ska följa upp hur detta fungerar.
Åsa Regnér (S):
Tack, Maria Stockhaus! Det är verkligen inte på något sätt min uppgift att värdera interpellationer eller engagemang hos riksdagsledamöter, men jag vill tacka för interpellationen. Jag tycker att den är intressant. Det går inte att ta miste på engagemanget, och jag delar det. Jag gör väldigt mycket besök i socialtjänster i kommuner.
Det här är verkligen ett grunduppdrag för socialtjänsterna och för oss alla som tar ansvar i samhället på de positioner vi har. Det är ju på något sätt vi som blir föräldrar till de här barnen i någon sorts överförd bemärkelse. Därför har vi också försökt att stärka den sociala barn- och ungdomsvården väldigt mycket. Vi har en lång rad beslut som vi har fattat.
Bland annat har vi förstärkt med bemanning till den sociala barn- och ungdomsvården för att kunna göra bättre utredningar kring varje barn. När det gäller den grupp barn som vi särskilt talar om här kommer hälsoundersökningar att bli obligatoriska. Vi har också stärkt skolornas insatser för de här barnen. Vi vet dessvärre att placerade barn har sämre hälsa och sämre skolresultat trots att vi också vet att det bästa man kan skicka med ett barn förutom trygghet och kärlek är bra utbildning och bra hälsa.
Det finns verkligen mycket att göra här. Jag är den första att hålla med om det. Jag har förstås satt mig in i frågan under årens lopp och läst på en hel del. Något som jag tycker är intressant är att våra nordiska grannländer delvis har andra system, trots att vi ofta tycker att vi har liknande samhällen.
Vad jag tänker att jag kommer att diskutera med Socialstyrelsen när jag träffar dem väldigt snart är frågan om ökad kunskap om just den grupp barn vi talar om här. Vi har utredningar som inte har föreslagit någon förändring.
Det finns inga sådana förslag att bereda just i den sakfråga som interpellationen handlar om. Men jag tror att man ändå kan stärka kunskapen. Det skulle också vara intressant att ta upp med både Socialstyrelsen och den relativt nya Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd om man kan jämföra med nordiska länder hur de resonerar. Barnets bästa ska vara i centrum.
De jag träffar som jobbar i socialtjänsterna är inte passiva utan jobbar väldigt hårt för barnens bästa och det som lagen säger. Däremot hänvisar vi ganska ofta till en stark tradition vi har att de biologiska banden ska vara starka. Vanvårdsutredningen gav oss som sagt verkligen en hemläxa.
Man kan ändå ta reda på hur de resonerar i andra nordiska länder. Har vi något att lära oss där? De har inte det som vi kallar för vårdnadsöverflyttningar, som är en svensk lösning i de här fallen när det är lämpligt, men de har en högre grad av adoptioner. Det tycker jag själv skulle vara intressant att göra någon form av belysning av på lämpligt sätt.
Åsa Regnér (S):
Frågan har utretts. Bland andra LVU-utredningen lämnade sina förslag för inte så länge sedan. Då lämnade man inte några sådana här förslag, för man ansåg inte att man behövde göra det. Frågan har alltså ganska nyligen utretts. Såvitt jag kan se i underlaget är det inte heller så många som är experter och insatta i frågan som förordar adoption utan samtycke.
Däremot vet vi att vi har en laglig möjlighet i dag. Det finns inga lagliga hinder för adoption, och ändå förekommer det oerhört sällan. Det finns olika skäl till detta. Jag är dock beredd att öppna för detta på så sätt att man ser efter hur man tänker i andra nordiska länder. Vad är det som gör att man har kommit fram till att detta är bra lösningar?
Min utgångspunkt är helt enkelt att jag tycker att det är alldeles för dåligt för ett samhälle som Sverige och ett välfärdssamhälle som verkligen ska ha de högsta ambitionerna för dessa barn att vi ser dessa skillnader i hälsa, utbildning, skolgång och så vidare. Trygghet är svår att mäta, men det vi ska skicka med de här barnen är förstås kärlek och trygghet.
Vi ska försöka bistå med familjer och placeringar som kan ge detta så mycket vi kan. Det finns skäl för att vi har den tradition som vi har i Sverige med de starka banden till de biologiska föräldrarna. Men jag tycker att det är intressant att se över hur man resonerar i andra länder. Finns det kanske någonting där som vi kan ta in?
Åsa Regnér (S):
Tack för samtalet! Då är vi åtminstone två som följer frågan noggrant, och det är ju bra. Jag tror att vi tar frågan om adoption och abort en annan gång. Denna fråga handlar också, åtminstone för mig, om den sociala barn- och ungdomsvårdens situation i största allmänhet. Socialsekreterare som finns där är ofta extremt engagerade, duktiga och kunniga.
Men de har helt enkelt haft tuffa villkor under lång tid. Därför är det för mig också viktigt att fortsätta att stärka och höja statusen och att göra vad regeringen kan för att stärka både parter och kommuner i det ansvar de har i dessa livsviktiga beslut och i omsorgen om de här barnen.
Detta är en allmän fråga om socialtjänstens arbetsvillkor och vilken möjlighet man har att vidareutbilda sig och ha tid att utreda i lagens mening. Men det handlar också om hur man kan modernisera tänkandet runt dessa specifika situationer.
Jag har liksom Maria Stockhaus tagit del av hur den sociala barn- och ungdomsvården agerar i förhållande till andra aktörer. Det är helt klart när man ser på den tidsanvändning som den nationella samordnaren har sammanställt att det finns väldigt lite tid för till exempel samtal med skolan. Det ligger förstås också ett ansvar på skolan att göra det bästa för alla elever. Det finns mycket kvar att göra, och jag ser fram mot fortsatt debatt.
Åsa Regnér (S):
Det har inte varit lätt att tillfredsställa dessa krav, för precis som Elisabeth Svantesson säger kände vi inte till många av dessa problem när rådande lagstiftning skrevs 2014. Mycket hände ju i och med den stora tillströmningen av flyktingar hösten 2015 och däromkring.
När det kom väldigt många som behövde stöd av både kommunen och Migrationsverket hade socialtjänsten svårt att utreda alla individuellt; så var det. Detta berodde bland annat på att socialtjänsten var i ett bräckligt skick när vi tog över regeringsmakten. Det berodde också på att det kom väldigt många på en gång. Därför har vi jobbat hårt med att stödja den sociala barn- och ungdomsvården.
När Elisabeth Svantesson och jag var i New York förra veckan hölls ett möte som leddes av min statssekreterare och som vi har varje år med alla parter som är ansvariga för den sociala barn- och ungdomsvården. Vi ser att händer mycket nu, men det tar tid att reparera. Det är också viktigt att ständigt ha blicken på jämställdhet.
Att flickor oavsett bakgrund ska ha samma rättigheter som pojkar och andra flickor har drivit hela mitt politiska engagemang. Därför ska polis och rättsväsen se på barn på samma sätt, de ska se på flickor och pojkar på samma sätt och de ska se på flickor på samma sätt oavsett bakgrund. Detta har jag sagt flera gånger och redan två gånger i denna debatt. Vad har vi gjort för att stärka detta?
Bland annat tog vi nyligen ett beslut vad gäller akademiska utbildningar där man i sin profession möter utsatta barn eller personer som drabbats av våld av närstående, vilket ofta är kvinnor och barn. Beslutet innebär att man i utbildningar till exempelvis jurister, läkare, tandläkare och socionomer ska ha med sig kunskap om våld just för att man inte ska uttrycka sig fördomsfullt.
Jag ska inte recensera domar, men det är viktigt att man har med sig en grundkunskap om våld i olika former, också hedersrelaterat våld, och att man ser hur man kan stödja utsatta redan från början. Vi har också gjort annat vad gäller socialtjänsten.
Vi har till exempel bidragit med en nationell introduktion så att nyutexaminerade socialsekreterare känner sig säkrare på jobbet och kan ta sig an de ärenden de behöver. Vi har på många olika sätt stärkt socialtjänstens arbete, och vi har verkligen inte på något sätt väntat.
Det tar dock tid att se över lagstiftning, för enligt svensk tradition måste man först utreda den. Jag har redan räknat upp en mängd åtgärder som vi har vidtagit för att stödja dessa flickor. Bland annat har Länsstyrelsen Östergötland i uppdrag från regeringen att stödja aktörer som i sin tur träffar dessa barn. Det är en angelägen fråga för mig.
Ett viktigt komplement är att på olika sätt samarbeta genom svenskt bistånd och i utrikespolitiska kontakter med de länder som tycker som Sverige vad gäller sexuella och reproduktiva rättigheter och hälsa och jämställdhet. Vi lever dessvärre i en tid då flickors och kvinnors rättigheter snarare angrips.
Då gäller det att samarbeta på internationellt plan för att också stödja flickor som lever i de ursprungsländer där detta är vanligt, och tyvärr förefaller denna sedvänja att ha ökat snarare än minskat.
Åsa Regnér (S):
Som jag har sagt ett antal gånger kartlägger vi just nu detta. Det är inte jag eller regeringen som godkänner dessa äktenskap, utan det är Skatteverkets uppgift. Såvitt jag vet har man enligt egen uppgift knappt godkänt några sådana äktenskap under senare tid.
Det som är särskilt viktigt för varje barn här och nu är att Migrationsverket är ytterst medvetet om detta och att kommunerna ges tid och möjlighet att utreda varje barn som ska placeras.
Därför har jag vid ett flertal tillfällen träffat den nuvarande chefen för Migrationsverket, ordföranden i SKL och flera representanter för SKL samt Socialstyrelsen för att prata om detta, och jag besöker också ofta socialtjänster.
Detta kräver mycket tid och utrymme hos socialtjänsten, och jag har gjort alla dessa insatser för den sociala barn- och ungdomsvården för att alla barn ska få denna möjlighet. Då ger vi dessa barn de verktyg som mina barn får och som alla barn i Sverige har rätt till.
Åsa Regnér (S):
Ann-Charlotte Hammar Johnsson har frågat mig om jag och regeringen står bakom ett regelverk om att unga placerade i stödboenden inte ska behöva dela rum. Ann-Charlotte Hammar Johnsson har även frågat mig hur jag och regeringen i så fall avser att detta ska hjälpa kommunerna i deras arbete med att på kort tid få fram ett stort antal bostäder.
Den 1 januari 2016 infördes placeringsformen stödboende för barn och unga i åldern 16-20 år. Tänkbara målgrupper är barn och unga som tidigare varit placerade eller som lever i en otillfredsställande hemmiljö samt ensamkommande barn och unga. Regeringen ansåg det vara angeläget att det finns tillgång till fler placeringsformer för barn och unga som svarar mot barns och ungas faktiska behov. Även kommunerna efterfrågade fler alternativ på ytterligare placeringsformer.
Stödboende infördes därför som ett kompletterande lagreglerat placeringsalternativ för barn och unga som inte har behov av sådana vård- och behandlingsinsatser som motiverar en placering i familjehem eller hem för vård eller boende.
Av propositionen framgår att det huvudsakliga syftet med den nya placeringsformen är att under trygga former träna och förbereda barnet eller den unga för ett självständigt boende och vuxenliv och att det bäst uppnås genom att barnet eller den unga har ett eget boende. Med ett eget boende avser regeringen ett boende som är mer självständigt än HVB, det vill säga att barnet eller den unga bor i en lägenhet eller i en liknande boendelösning.
Kommunerna har möjlighet att tillgängliggöra stödboenden genom andra boendelösningar. Det kan vara studentkorridorer eller liknande boenden i anslutning till en folkhögskola. Ett eget boende utesluter alltså inte ett delat boende med andra barn eller unga som är placerade i stödboende, vilket också framgår av Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om stödboende. Det är alltså redan i dag möjligt att dela rum i vissa fall.
På regeringens uppdrag följer Socialstyrelsen upp och utvärderar den nya placeringsformen. I slutet av november 2016 lämnade Socialstyrelsen en delredovisning där det redogörs för kommunernas arbete med att starta upp stödboenden. Bland annat nämns svårigheter att hitta lämpliga lokaler, vilket till stor del anses bero på en redan ansträngd situation på bostadsmarknaden.
Placering av barn i olika placeringsformer, inklusive stödboende, ska dessutom ske efter en individuell bedömning utifrån barnets bästa, i enlighet med socialtjänstlagen. Det här medför att behoven av stödboenden kan skifta för olika kommuner och över tid. Under 2016 startade totalt 140 kommuner stödboenden. Trenden är att allt fler stödboenden startas i snabbare takt.
Socialstyrelsens intryck är att samtliga kommuner har som mål att ha tillgång till stödboende i juli 2017, när det nya ersättningssystemet för mottagandet av ensamkommande barn och unga träder i kraft. Det är positiva signaler. Placeringsformen stödboende har funnits i ett drygt år. Det behövs mer tid för att utvärdera placeringsformen och för att veta hur den svarar mot flickors och pojkars behov. Regeringen fortsätter därför att följa denna utveckling noga.
Åsa Regnér (S):
Tack, ledamoten, för frågan! Vi befinner oss nu i ett läge efter 2015, när det kom många flyktingar till Sverige på samma gång. Nu har vi kommit så långt att vi har lyckats utreda många av de ensamkommande barnen inom socialtjänsterna, och man får klarare för sig vad varje barn har för behov, såsom det är tänkt att socialtjänstlagen ska fungera.
Därför föreslogs formen stödboende. När den stora flyktingtillströmningen skedde 2015 såg man att en del av barnen var äldre och att många hade stora problem med sig, var traumatiserade och hade stora individuella behov på andra sätt.
Andra hade inte det utan var mycket mer benägna att vilja sätta upp ett självständigt liv med studier och var på olika sätt väldigt motiverade och stabila när det gäller att kunna gå in i svensk utbildning, arbetsmarknad eller vad det nu är. Av båda dessa skäl infördes formen stödboende.
Tanken med stödboende är att det ska kunna erbjudas de barn som uppfattas klara av en sådan form och som behöver detta steg innan de är helt vuxna och kan bo för sig själva. Det finns inga lagliga hinder för att två personer bor i samma rum, om alla parter tycker att det är bra. Vi har en ordning där det inte är ministern som ska säga hur många barn som ska bo i varje rum.
Jag ska heller inte ha synpunkter på Socialstyrelsens instruktioner i sammanhanget. Det finns dock inga lagliga hinder. Det kanske är fråga om syskon som vill bo tillsammans eller om två andra individer som enskilt bedöms kunna bo på stödboende och där alla inblandade tycker att det är en bra lösning.
Verkligheten är över huvud taget fortfarande ansträngd när det gäller integration och mottagande av personer, framför allt de som kom 2015. Bostadsmarknaden är en sådan ansträngd del av samhället. Regeringen har därför satt igång en rad initiativ för att stödja byggande. Det tar ett tag, och det är jag medveten om.
Men jag är också medveten om att allt fler kommuner försöker hitta och också hittar lösningar för att kunna erbjuda stödboende.
Åsa Regnér (S):
Interpellationer är till för att regeringen ska granskas av riksdagsledamöterna. Då vet riksdagsledamöterna att statsråd inte ska uttala sig om hur lagstiftningen ska tolkas. Jag kan bara läsa innantill när det gäller hur Socialstyrelsen har uttryckt sig runt detta. Det här är en ny lagstiftning om stödboenden, och den får prövas. Men tanken med stödboenden är att de ska vara till för de äldsta barnen, som bedöms vara stabila och kunna stå ganska mycket på egna ben, men fortfarande är barn.
Det gäller barn som förefaller vara mogna, förefaller vara sugna på att bo ensamma och vad det nu är för kriterier som socialnämnden tycker att barnen ska uppfylla för att bo i ett stödboende. Som jag sa finns det ingenting som gör att man inte skulle kunna bo två personer, men det ska fortfarande vara två personer som kan stå på egna ben. Det ska falla inom ramen för de här bedömningarna.
Jag kan inte säga mer än så.
Åsa Regnér (S):
Tack till mina meddebattörer för inläggen! Jag vill börja med att säga att detta med att skolflickor sitter längst bak i bussen och pojkar längst fram och så vidare är vansinne. Det finns inget annat ord för det. Hela mitt vuxna liv har jag jobbat med jämställdhetsfrågor. Det är inte för att flickor ska sitta längst bak i bussen.
Tvärtom har jag ägnat mig åt att driva och att, när jag har kunnat, ta politiska beslut som leder till jämställdhet. Vad vi gör när det gäller hedersrelaterat våld är en lång lista. Tiden räcker inte till att prata om den.
Men när jag har diskuterat de här frågorna - vilket jag har gjort väldigt ofta, nästan varje vecka - med organisationer som jobbar med hedersrelaterat våld, har jag, efter att ha lyssnat på dem och för att jag själv tycker att det är vettigt, tillsatt en utredning om att se över stöd till religiösa samfund och kartlagt det hedersrelaterade våldet, för det har förändrats sedan den senaste kartläggningen gjordes 2009.
Utbildningsministern har både i dag och tidigare sagt att han ska se över regelverken när det gäller religiösa friskolor. Vi har tillsatt en utredning om barnäktenskap. I den utredningen ska man också se över hur heder skulle kunna bli grund för straffskärpning. Vi har också avsatt mer medel till socialtjänsten i år, ytterligare 150 miljoner.
Det står kommunerna fritt att använda dessa medel till exempel i de områden där det behövs förstärkning. Detta är kanske ett bra område för det. Vi ser över sexualundervisningen: Hur kan vi säkerställa att man får ut budskap och kunskap om jämställdhet, inklusive hedersrelaterat våld, när det gäller sexualundervisning?
Vi kommer också inom kort att lansera en utbildning i jämställdhet genom ungdomsmottagningarna som särskilt riktar sig till nyanlända och ensamkommande. Det finns mycket mer som vi gör. Jag tycker att detta är en otroligt viktig fråga, av de skäl som jag har redogjort för. Samtidigt håller jag verkligen med om att jämställdhetsarbetet omfattar alla. Vi har inte jämställdhet i Sverige, vare sig för majoritetsbefolkningen eller för andra.
Vi har fortfarande löneskillnader. Vi har skillnader i makt och inflytande. Vi har skillnader när det gäller det obetalda arbetet, och det finns fortfarande våld mot kvinnor som utförs av män.
Min frustration - irritation, säger Erik Andersson, men faktum är att jag blir ganska inspirerad av den här debatten - är faktiskt att den förra regeringen använde över 2 miljarder kronor till jämställdhetsarbete som inte fick mätbar effekt. Varför har ni inga synpunkter på det? Detta gör mig otroligt frustrerad. Är det inte ett problem för er? Är det ert besked till skattebetalarna att detta inte spelar någon roll? För mig spelar det stor roll.
Jag vill se att det har effekt i människors liv. När jag har fått konkreta förslag på att bättre styrning behövs tar jag mig an den uppgiften.