LiseLotte Olsson (V):
Återigen när man står här i talarstolen hamnar man i försvarsställning - det är väl tanken - och ska berätta, försvara och förklara vad som hände förr i tiden. Men just nu diskuterar vi faktiskt ert förslag. Det är ni som har makten, det är ni som sitter i regeringen, och det är era förslag som ligger till grund för de lagändringar som vi kommer att klubba igenom så småningom här i riksdagen. Därför tycker jag att vi ska diskutera det.
Jag har många gånger i debatten sagt att allt verkligen inte var bra tidigare, och det som har hänt är ingenting som jag är stolt över. Ganska många saker kunde man ha gjort bättre. Men det är ni som sitter vid makten, det är ni som lägger fram förslagen, och det är era förslag som vi ska diskutera. Då tycker jag att ni ska stå för det fullt ut.
Om den kunskap som Solveig Zander påstår finns om mäns och kvinnors olika villkor när det gäller sjukdomar och hur de drabbas av sjukdom, då undrar jag varför man inte har tagit till sig det. Varför märks inte den kunskapen om att det är kvinnor som drabbas av vissa sjukdomar? Kvinnor blir mer sjuka än män. Varför märks inte det i den här propositionen?
Det märktes inte heller i det förslag som arbetsgruppen lade fram. Solveig Zander menar också att allting nu ska bli så bra eftersom kvinnor ska bli hjälpta tidigare. Då undrar jag: Vad består den här hjälpen av egentligen, mer än att utslussas till en osäker tillvaro?
Ordet rehabilitering finns bara i själva ordet rehabiliteringsutredning. Det finns ingenting som gör att människor ska få mer tillgång till rehabilitering och större chans att komma tillbaka. Solveig Zander sade också att man måste se till helheten. Helheten i regeringens politik består i att försämra för dem som redan är utsatta och förbättra för dem som redan har allt. Det är helheten.
Man måste komma ihåg att sanningen är att varje enskild försämring som ni genomför drabbar enskilda personer. Oavsett hur stort och vitt som man ser på helheten drabbar varje liten regelförändring och försämring en enskild utsatt person, och i detta fall kvinnor mer än män eftersom det är detta som vi diskuterar just nu.
Jag skulle vilja ställa en fråga till Cristina Husmark Pehrsson som jag tror att även Siw Wittgren-Ahl var ute efter. Hur ser ministern på situationen att fler kvinnor kommer att vara beroende av sin partner, oftast sin man, för att kunna få leva ett bra liv? Det finns ingen jämställdhet i detta. Det finns ingen chans till ett eget liv eller någon möjlighet att ta ansvar för sin situation.
Man blir beroende av en annan person när det gäller det som ni håller på att bygga upp. Jag ska också göra en liten kommentar om offentligt anställda och privat anställda. I denna proposition säger man: Kvinnor med anställning i små företag inom det privata näringslivet bedöms inte ha samma möjligheter att återgå till sin tidigare arbetsgivare utan hänvisas i större utsträckning till arbetsmarknadspolitiska åtgärder.
Har ni haft det i åtanke också? Ni vill att fler kvinnor ska jobba inom den privata sektorn eftersom ni tycker att det som sker inom den offentliga sektorn är så fruktansvärt hemskt. Där mår tydligen alla dåligt. Men ni säger tydligt i den här propositionen att kvinnor inom den privata sektorn som är sjuka inte kommer att kunna få vara kvar. Man kommer att hänvisa till arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Detta är några frågor som jag gärna skulle vilja ha svar på.