KBLab/rixvox huggingface dataset:
Barbro Westerholm (L):
Det är klart att vi alla upprördes när vi fick veta vad som hade hänt i Piteå, där vi tidigare trodde att äldreboendena var så bra, i topp, och där man hade parboende. Eva Olofssons interpellation här är ju föranledd av det fallet och tar också upp bemanningsfrågan.
Det är givet att det här sextiotalet ytterligare äldreboenden där situationen är densamma som i Piteå upprör allas våra sinnen. Men det är ju inte så som det låter på Eva Olofsson, nämligen att regeringen inte har gjort något. Vi har faktiskt gjort en rad saker under förra mandatperioden som nu är avgörande för att vi hittar problemet.
Socialstyrelsen fick ta över tillsynsansvaret från länsstyrelserna, och här ser vi nu vilket bra beslut det var. Man har alltså gjort oanmäld inspektion och hittat hur eländigt det ser ut på ytterligare äldreboenden. Nu ska kommunerna få svara på varför det blev så här och vad man ska göra åt det.
Det som har hänt skulle jag vilja kalla för ren och skär diskriminering av äldre människor, som om äldre människor inte är lika mycket värda som yngre människor. Vilka redskap har vi nu? Ja, vi har stärkt socialtjänstlagen med värdighetsgarantin. Vi har nu en patientsäkerhetslagstiftning som gäller på det här området.
Det här handlar om mycket sjuka människor som dygnet runt behöver vård, omsorg och också socialt innehåll i tillvaron. Nu har vårdgivarna fått ett tydligare ansvar.
Demenssjukdomen är ju en sjukdom som förvärras med tiden, och omsorgsbehoven förändras. Sedan bör då personalen anpassas beträffande kompetens och antal utifrån behoven.
Att här lägga fast några siffror på bemanningstäthet skulle vara att invagga oss alla i falsk säkerhet: Når vi upp till x personer dagtid och y personer nattetid är allt gott och väl. Men det kan vara helt fel ändå.
Det handlar om kompetens, behov och lokala förhållanden, och där måste man ge vårdansvarig redskap att bedöma de här behoven. Vi behöver alltså en kompetenshöjning hos personalen och de ansvariga där men också hos landets politiker ute i kommunerna beträffande vad det här handlar om.
Då kan man ta stöd i den lagstiftning som vi har. Vi har en lagstiftning kvar, och det är den som handlar om skydd och tvång. Det återkommer jag till, herr talman, i nästa inlägg.
Barbro Westerholm (L):
Jag blir lite konfunderad beträffande Stockholmsrapporten, för i sammanfattande slutsatser skriver man: Lämplig bemanning kan dock inte översättas till norm eftersom en anpassning bör ske till lokala förhållanden. Precis som statsrådet säger handlar det inte om en sifferexercis.
Eva Olofsson tog upp om framtiden, och då vill jag lyfta fram det arbete som Maria Larsson ledde för att ta fram ett alliansprogram för äldreomsorgen. Ett viktigt förslag där är den sammanhållna vården för dessa människor som ju är mycket sjuka. De behöver både sjukvård, omsorg och det sociala innehållet i tillvaron.
Om vi får den sammanhållna vården får vi också team med olika kompetenser som gör det möjligt att bättre bedöma vilka behov den dementa personen har. Som Margareta B Kjellin sade yttrar sig demenssjukdomen väldigt olika hos skilda individer och är även olika över tid.
Det behövs alltså medicinsk kompetens, sjukgymnaster, kanske logopeder, omsorgspersonal, det vill säga många kompetenser, och det satsas det på nu. Det är ganska mycket pengar avsatt till detta - 150 miljoner första året, sedan 1,3 miljarder per år.
Det är resultatet av ett mycket ingående arbete som Maria Larsson ledde under förra mandatperioden och som vi nu sjösätter.
Barbro Westerholm (L):
Det har gjorts en utredning om behovet här. Folkpartiet håller helt med om att detta på något sätt måste lösas på samma sätt som de etniska minoriteterna har rätt till sina språk. Jag har inte lösningen på hur detta praktiskt ska ordnas.
Vi har ju sett exempel som har gällt både döva eller dövblinda äldre och till exempel finskspråkiga äldre. Det var en blind, äldre finskspråkig man häromåret som hade stora problem med kommunikation på sitt eget språk. Från Folkpartiets sida ser vi detta som en del av det glömda Sverige.
Att kunna kommunicera hela livet är väldigt viktigt. Men jag har inte lösningen. Jag vill dock säga att viljan finns.
Barbro Westerholm (L):
Skattesänkningen har bidragit till att vi under en krisperiod har kunnat hålla konsumtionen uppe och inte råkat in i de situationer som en rad andra europeiska länder har hamnat i. Det handlar om att människor finns i arbete. Arbete är oerhört viktigt för livskvalitet och känslan av att vara behövd.
Det är faktiskt det absolut viktigaste i folkhälsoarbetet att människor känner sig behövda. Vi har fortfarande en arbetslöshet som vi måste tackla, särskilt bland ungdomar, men skattesänkningen har bidragit till att hålla hela systemet uppe. Nu kommer jag till detta med LOV.
Lagen om upphandling har ju inneburit att man ska gå på lägsta pris. LOV går på kvalitet. I alliansstyrda kommuner där man har LOV har det också visat sig vara en framgång. Än så länge har vi bäst data när det gäller hemtjänsten.
Sedan har Socialstyrelsen kommit med sin redovisning om svårigheter att välja och om att det inte finns boenden att välja bland. Det är naturligtvis knepigt, men det är något som man måste komma till rätta med framöver.
Jag menar att om man lägger en certifiering enligt LOV och lägger ribban på rätt nivå, så att det är kvalitet det handlar om, kommer det att lösa mycket. Den sista frågan får jag ta i nästa replik.
Barbro Westerholm (L):
Vi kan se på hur man gör när man ska köpa en vara eller tjänst och är i annan ålder. Om jag ska köpa en tv vill jag ju ha en bra tv. Om jag vill ha hjälp med bilreparation vänder jag mig till någon som jag vet är bra på att reparera bilar. Det måste ju vara samma sak under hela livsresan. Inställningen att man som äldre inte kan välja menar jag är ren ålderism.
Äldre har varit så ovana vid att få välja och vana vid att man har bestämt över deras huvuden att de nog lite har kommit av sig. Om man nu har drabbats av demens och inte kan välja själv har man i framtiden förhoppningsvis valt en ställföreträdare som vet vad man tycker om och vill ha, vilken musik man vill höra och så vidare.
Det här med ställföreträdarskap är nu under utredning. Jag hoppas att det löser den biten. När det gäller Jan Björklund och det här med friskolorna är det samma tänk här. Här har alltså företag gått in i etablerade verksamheter och inte löpt någon risk att förlora på entreprenaden, för det här är efterfrågad verksamhet.
Detta är någonting som vi absolut måste komma till rätta med, att man köper något och sedan säljer med stor vinst eller undanhåller skatt. Det är en situation som är parallell med friskolesituationen. Men Jan är minister på Utbildningsdepartementet, och då måste han hålla sig inom det fögderiet som minister.
Barbro Westerholm (L):
Det finns redan i hälso- och sjukvårdslagen sedan 1982. Det handlar om att använda den möjligheten. Allt står inte i tidningarna. Det pågår mycket arbete som inte syns där. Jag har inte alls den bild som du har när det gäller det internationella engagemanget.
Jag sitter i Marmotkommissionen och ser vad som händer. Det har talats om en kommission, som en del tror är lösningen på problemet. Vi har haft en sådan kommission. Den leddes först av dåvarande statsministern Ingvar Carlsson. Sedan togs den över av Kjell-Olof Feldt, eftersom statsministern inte hade tid.
Sedan sjönk nivån på dem som hade ansvaret, och till slut upplöstes det hela. Det var inte rätt sätt att arbeta på. Jag tror mycket mer på att de myndigheter som vi har delegerat ansvaret till ska ha en bra samverkansform.
Där pågår det en utredning ledd av Stefan Carlsson, och den kommer den 15 maj, om jag minns rätt, med ett förslag på hur myndigheterna inom det sociala området och därmed också folkhälsoområdet kan samordna sina resurser på ett bättre sätt.
Det kommer naturligtvis att ha ringar-på-vattnet-effekt ute i kommuner och landsting, för det handlar ju om att samverka med andra sektorer än hälso- och sjukvården.
Barbro Westerholm (L):
Det var Socialstyrelsen, Brödinstitutet och Konsumentverket tillsammans. Men ingen människa kommer ihåg de båda andra, för man upplevde just överheten i Socialstyrelsen. Dessutom var affischerna på höga ARE-bolagspelare, så satt man i en bil kände man sig faktiskt också nedtryckt av budskapet. Men det var lärorikt.
Jag tycker inte att vi ska lagstifta om allt. Det finns redan nu kunskap och förutsättningar som gör att man kan arbeta vidare på de olika nivåerna.
Det jag dock efterlyser är mer av hälsoekonomiska studier, för dem som har hand om skattepåsarna i kommuner och landsting, och det gäller även den statliga nivån och säkert också ideella organisationer. De mänskliga vinsterna borde vara självklara. Men när det kommer till pengarna är frågan: Vad får vi ut?
Hur ska vi prioritera gentemot andra insatser? Där behövs hälsoekonomisk forskning. Vi vet att rökningen nu kostar 30 miljarder per år i Sverige. Den viktigaste insatsen skulle vara - jag håller med Ripa här - om vi fick alla människor i Europa, inklusive Sverige, att sluta röka. Wow, vad bra det skulle bli när det gäller hälsan!
Barbro Westerholm (L):
Jag svarar Eva Olofsson som jag svarade vid en tidigare debatt att Folkpartiet vill att den här utredningen ska ut på remiss. Vi driver på och vi driver på. De signaler jag får är att det går framåt i Regeringskansliet, men jag kan inte ge några tider.
Jag ser samtidigt att landsting efter landsting på eget initiativ inför den här möjligheten. Det tycker jag är utmärkt utifrån en mänsklig utgångspunkt, men också för att vi då får mer och mer fakta om vad det här egentligen kostar. Det finns en kostnadsberäkning i utredningen.
Den har ifrågasatts, men det finns andra som säger att den är korrekt. Det är en ganska liten kostnad i förhållande till vad hela hälso- och sjukvården kostar. Det är det svar jag kan ge Eva Olofsson i dag.
Barbro Westerholm (L):
Folkpartiet som sådant har inte diskuterat frågan. Själv håller jag på och läser in mig på den. Det här är ett reellt problem och det här är patienter som är illa ställda därför att sjukvården kan för lite och inte tar, skulle jag vilja säga, deras problem på allvar.
Det som gör mig beklämd när jag nu läser in mig på det hela är att det inte är någon bra prognos. Man har inte hittat någon riktigt bra behandlingsmetod. Det gör att det också måste till forskningsresurser här för att finna orsaken.
Sjukdomen kommer tydligen i anslutning till infektioner som följs av en sådan här abnorm trötthet. Hur man ska behandla är inte klart, men det är väldigt bra att det är fler och fler läkare som börjar intressera sig för den här sjukdomen.
På det sättet kan vi också få mer kunskap om hur man ska kunna lägga upp en strategi för hur patienten ska kunna leva ett bra liv med sjukdomen så länge vi inte hittar någon bra behandling för den. Mer än så kan jag faktiskt inte säga i dag, men det är vad jag tycker just nu.
Barbro Westerholm (L):
Först och främst är det för tidigt att stanna vid tolfte veckan. Människor har ju rätt till fosterdiagnostik.
Även om man kan få fram tidigare och tidigare om det är ett skadat foster eller inte är det mellan den tolfte och den artonde veckan som diagnoserna i stor utsträckning ställs.
Kvinnor och par måste själva ha rätt att välja om de vill gå igenom fosterdiagnostik eller inte och sedan bestämma sig för om de vill fortsätta graviditeten eller inte. Det ska inte samhället gå in och ha synpunkter på. Det är deras val. Det är deras självbestämmande som ska gälla. Vården ska ställa upp och stödja dem oavsett vilket beslut de tar.
Det här är oerhört viktigt för att vi ska ha en mänsklig vård där man ska känna sig trygg. När det gäller de sociala skälen måste man gå bakom varje individuellt fall för att se vad som ligger bakom de beslut som har tagits och inte se på statistiken.
Jag vet, för jag har gjort analyser vid tidigare tillfällen när den här diskussionen har kommit upp, att det här är extremt bekymmersamma fall. Det är människor i en väldigt svår situation. Det var alltså 41, sade du, förra året. Det är alltså väldigt få fall det handlar om.
Det som jag tycker är det viktigaste att vi diskuterar är hur vi förebygger att man blir oönskat gravid. Där är Socialstyrelsen, Smittskyddsinstitutet och Folkhälsoinstitutet på G.
Barbro Westerholm (L):
Kön är inte giltigt skäl för abort. Men detta står mot kvinnans eget val. Det förs en diskussion om detta inom läkarkåren. Ingen vill abortera på grund av kön.
Men det är en fråga som är mer aktuell i andra länder än i Sverige. När det gäller kvinnor under press handlar det i så fall om undantagsfall. Vi lever i ett land där det inte är någon enkel sak för en kvinna att gå och göra en abort. Det är väl överlagt och övertänkt.
Det är snarare den brottningskamp man har inom sig själv innan man tar beslut som är det svåra. Yttre press är inte skälet här.
Barbro Westerholm (L):
Jag är övertygad om att varenda en som har ansvar för en apotekskedja eller ett apotek är väl medveten om de här behoven. Och det här är en viktig konkurrensfaktor. Det är just kvaliteten som man kommer att konkurrera med. Man erkänner på sina håll att man inte har hunnit med. Det har handlat om att få datasystem och annat att fungera.
Nu är det på plats, och det här är det som man går i gång med härnäst. Det är därför det är så viktigt att man gör sådana uppföljningar som Konkurrensverket gör, att man följer över tid hur verksamheten utvecklas. Apoteket AB hade den typen av undersökningar internt. Där kunde man se en stor variation mellan apoteken.
Det konstiga var att de apotek som hade störst antal kunder och kortast tid för kunderna var de apotek där kunderna var mest nöjda. Vi djupdök i det här för att se vad som låg bakom. Det handlade mycket om bemötande. Man kan klara mycket på kort tid också.
Det här är undersökningar som jag hoppas att man tar vara på i den kommande apoteksverksamheten.
Barbro Westerholm (L):
Läkemedelsverket följer ju utvecklingen. Ett smärtstillande läkemedel som vi var väldigt tveksamma till om vi skulle kunna ha ute i handeln var paracetamol, därför att det behövs ganska små mängder för att man ska förorsaka sig själv en svår leverskada.
Men så här långt har det inte synts några stora hotande moln. Det här är någonting som Läkemedelsverket verkligen håller ögonen på, liksom förpackningsstorlekar och sådant. Jag tycker att vi har sörjt för en tillfredsställande tillsyn när det gäller det området.
Barbro Westerholm (L):
Så här stora organisationsförändringar leder alltid till problem på arbetsplatser. Man upplever försämringar men man upplever också sådant som blir bättre. Det är inte någon quick fix. Jag är inte förvånad över att det ser ut som det gör.
Däremot är det naturligtvis en signal till ytterst ansvariga för de olika kedjorna, apoteken, att det här måste man när man har kommit in i ett lugnare skede göra någonting åt. Det är jag övertygad om att man kommer att göra. På myndigheter som har genomgått stora sådana här omregleringar eller omorganisationer finner man precis samma sak.
Trivseln går ned och tempot går upp innan man är på plats. När man sedan ser på det hela i backspegeln, i ett längre perspektiv, finner man att det var värt det. Jag är övertygad om att det kommer att ha varit värt det. Men det har varit tuffa år för dem som har arbetat inom den här sektorn. Det tror jag att vi alla är medvetna om.
Samtidigt är det fantastiskt hur alla har bjudit till för att det ska lyckas. Det har jag fått många vittnesmål om. Det var inte så att alla som arbetade inom Apoteket AB ville att det skulle förbli som det var. Man ville ha en förändring.
Barbro Westerholm (L):
Som jag har sagt flera gånger, ska man få en verksamhet att överleva måste man skapa både nöjd personal och nöjda kunder, annars går man under. Det är också det som gör att man kan jämföra sig med varandra. Personal kommer ju att söka sig till apotek där det är bra arbetsmiljö.
Kunder kommer att söka sig till apotek där man blir väl bemött och där personalen har tid. Jag tror att mycket kommer att ske utan att vi ska stå här i riksdagen och dona med att precis så här ska det vara. Jag tror att det värdefullaste här är att verksamheten kommer att utvecklas så som det passar bäst på den ort där man befinner sig.
I Stockholm är det en sak, i Borlänge en annan, i Luleå en tredje och i det inre av Sverige på ett fjärde sätt. Man får också ha lite tålamod. Jag vågar inte säga när det är idealiskt överallt. Det kommer det sannolikt aldrig att vara, för det är det inte i några verksamheter.
Men det är på god väg och det finns massor av god vilja när det gäller att det ska lyckas, alltifrån oss i Alliansen till dem som arbetar ute på de enskilda apoteken och sedan också förskrivare. Det är inte bara apoteken vi har talat om i det här betänkandet, utan det är en mycket bredare fråga än så.
Barbro Westerholm (L):
Vi i Alliansen vill lösa problematiken också för djuren. Det är inte oproblematiskt eftersom djur är olika varandra både inom samma ras och mellan raser. Läkemedel till ko som ska blandas i foder tar plats medan läkemedel till katt inte tar plats.
Man måste alltså organisera detta på ett så bra sätt som möjligt för både apoteken och djurägarna. Jag kan försäkra att vi vill lösa denna fråga lika mycket som ni, men den är inte så enkel.
Barbro Westerholm (L):
Nu behandlar vi regeringens skrivelse om rätt information vid rätt tillfälle inom vård och omsorg. Det är ju regeringens svar på Riksrevisionens rapport om vad som behöver göras. Ingen motion har väckts, utan det vi diskuterar är motioner som kom under allmänna motionstiden och som jag menar besvaras i regeringens skrivelse. Läget då?
Oppositionen visar otålighet över att det går långsamt att skapa den här it-strategin och vad därtill hörer. Vi visar också otålighet inför att få de olika delarna i mål, där strategin Nationell e-hälsa utgör det största enskilda initiativet.
Men jag tror att det är viktigt att vi också tittar lite i backspegeln på vad det är som kan ha bidragit till att det här måste få ta sin tid. I mitten av 1980-talet höll vi på att få slopa vårt missbildningsregister som används för att tidigt upptäcka risker för det väntade barnet.
Läkemedelsbiverkningsregistret var också i fara. Då fanns det en Orwelldebatt i samhället. Det rådde en debatt om ett stort register - Metropolit. Det var en FRA-liknande reaktion mot centrala register i hälso- och sjukvården.
Det fanns en reaktion mot att socialtjänsten och hälso- och sjukvården skulle kunna utbyta information, absolut inte via datanätet. Inom psykiatrin kunde man inte skicka journaler från Karolinska sjukhuset till Huddinge sjukhus. Undersökningar gjordes om. Allt detta berodde på en rädsla för att för mycket information skulle komma i för mångas händer.
Det inrättades en datainspektion som hade ett vakande öga på att informationsflödet inte skulle bli för utbrett och integrationskänsligt.
Det hela måste också ske med ett språk som är begripligt för alla inblandade. När jag var chef för Socialstyrelsen upptäckte jag hur det svenska språket inom olika discipliner och specialiteter användes på olika sätt.
I it-branschen betyder ordet digitalisering en sak, inom medicinen betyder digitalisering en helt annan sak, nämligen att en person behandlas med läkemedlet Digitalis.
Det finns rader av exempel på hur vår användning av språket måste utformas så i hälso- och sjukvården och socialtjänsten att inga missuppfattningar kan ske. Alla dessa delar, integriteten, sekretessen, språket och användarvänligheten i datorsystemen, måste klaras ut.
Det tar tid. Det måste man ha förståelse för. Oppositionen och regeringssidan har här samma mål, men en rad frågetecken måste rätas ut. Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationen.
Barbro Westerholm (L):
En utredning kommer att ta med alla fakta på papper som vi alla kan ta del av. Utredare har alltid möjlighet att gå vidare om man snubblar över mer och genom sina skrivningar ge fingervisningar om vad som behöver göras. Det är det underlaget som jag behöver.
Anders Andersson och jag står för vår artikel, och jag ser att Anders nickar här, om de problem som vi ser. Nu gäller det att täppa igen här. Men vi lever i en global värld med nätet överallt, och det här är inte så där alldeles snutet ur näsan att juridiskt klara ut.
Jag vill se vad utredarna kommer fram till, och sedan får vi se hur vi går vidare.
Barbro Westerholm (L):
Jag tycker fortfarande, med en åsnas envishet, att utredarens resultat ska vi ha på bordet. Sedan får vi antagligen vart parti för sig ta ställning till hur vi går vidare. Folkpartiet är för en strikt alkoholpolitik och vill inte se någon vilda västern på det här området. Det är vad jag kan säga här och nu i dag.
Barbro Westerholm (L):
Nu fortsätter åsnan med att säga att hon vill läsa vad utredaren kommer fram till. Vi ser själva vad som pågår på nätet och så vidare. Sedan får vi gå vidare med hur vi sätter ned fötterna. På vilket sätt kan vi sätta ned fötterna?
Jag skulle önska att det blev en bred överenskommelse om hur vi ska kunna gå vidare, för saker och ting ska ju också hålla över val. Men jag är inte beredd i dag att säga hur de här fötterna kommer att placeras, för jag är inte ensam om att bestämma det.
Däremot tror jag inte att Christer Engelhardt tror att jag tvivlar på hur jag vill ha det med alkoholpolitiken. Jag är ganska envis också. Somliga frågor kräver väldigt många beslut för att komma i mål, men de kommer i mål. Sedan vet jag att jag inte är Metusalem.
Barbro Westerholm (L):
Jag vill knyta an till detta med ojämställdheten för kvinnor. De biter ju i gräset när det gäller pensionerna. I pensionsarbetsgruppen där jag satt försökte vi med barnår, men då måste man ju ha en begränsning för att inte skapa en inlåsningseffekt. Vi diskuterade garantipension mycket. Där har ni varit inne på en höjning, men det finns en risk med att höja den för mycket.
Då har det inte lönat sig att arbeta. Det är alltså inte någon riktigt bra väg att gå. Det jag vill höra lite mer om är det här att kvinnor måste orka arbeta längre, speciellt inom vården och omsorgen.
För regeringen nu diskussioner med SKL om hur man kan styra om och ha karriärstegar, så att man i 45-årsåldern eller så som undersköterska i ett vård- och omsorgsboende kan växla över till sådant som man kan fortsätta att jobba med fram tills man är 69 eller så? Det är ju arbetslivsinkomsten som är avgörande - och naturligtvis också tjänstepensionerna.
Vi glömmer bort dem ibland i de här diskussionerna.
Barbro Westerholm (L):
Tyvärr är det väldigt många arbetsgivare som inte ser värdet av livserfarenhet hos sina medarbetare. Det är väldigt viktigt vilka signaler vi sänder här. Jag blev bedrövad av den signal som regeringen sände ut om att det skulle bli dyrare att anställa 65-plussare.
Det var en direkt signal om att man inte skulle bemöda sig om att bevara årsrik arbetskraft i arbetslivet. Jag återkommer till detta med myterna. Det görs ju forskning, inte minst i våra grannländer, med fokus på livserfarenhetens betydelse, inte minst i beslutsfattande och liknande.
Detta med jobben, pensionerna och de årsrikas ekonomi hänger ju ihop. Jag skulle gärna vilja höra hur regeringen har tänkt ta vara på alla de rapporter som nu flyter in hos Diskrimineringsombudsmannen om diskriminering i arbetslivet.
Det är inte fall som föranleder domstolsprocesser, men det handlar om attityder, också inom vård, omsorg och andra områden. Dessa rapporter kommer i böcker från DO, men det som står i dem går inte ut till arbetsgivare.