Kerstin Lundgren (C):
Det är inte ett motionsbetänkande vi nu behandlar, om någon möjligen fått den bilden av den tidigare debatten. Egentligen handlar det om en kombination där vi behandlar regeringens skrivelser som berättar om verksamheten i Europeiska unionen under 2009 samt ger en redogörelse för det svenska ordförandeskapet, också det under 2009.
Eftersom det är skrivelser finns till dessa ett antal motioner som berör de ämnen som skrivelserna tar upp, och dessutom ytterligare några. Detta säger jag bara för att ingen ska sväva i tvivelsmål om det. Fru talman! Ett öppet, grönt, fritt, solidariskt och fredsfrämjande Europa är något som jag drömmer om.
Jag hoppas att jag hinner vara med om det. Om inte hoppas jag att mina barn och deras barn ska få möjlighet att uppleva den verkligheten. Det handlar om människor, om att ge människor möjligheter, inte om system. Mot den bakgrunden måste vi arbeta vidare för att förverkliga drömmar.
År 2009 är inte längre en dröm, utan det är historia, och historien ska naturligtvis granskas. Av den har vi skäl att lära. Den har präglats av både klimatkris och finanskris. Det gäller inte bara Europa; de har en tendens att vara globala.
De började inte heller i Europa, men vi är en del av dem båda. Självklart har det även präglat det svenska ordförandeskapet.
Det var ett ordförandeskap som dessutom tillkom i en något turbulent situation eftersom det tjeckiska ordförandeskapet fick politiska komplikationer som gjorde att övergången blev något speciell under 2009. Det präglade ingången till vårt ordförandeskap. Detta är icke att förglömma när vi talar om kriser.
Även politiska kriser påverkar. En viktig utgångspunkt för oss och för regeringen har varit att säkerställa att det Lissabonfördrag som inte kunde antas under våren faktiskt kom i hamn under vår ordförandeperiod.
Det var tydligt fokus på att få slut på det inåtblickande arbetet för att kunna börja agera i en ny verklighet. Det är väl den största framgången, fru talman, alltså att Lissabonfördraget kunde föras i hamn under det svenska ordförandeskapet. Det ger oss möjligheter att inta den roll som så många förväntar sig att EU ska inta.
Vi må tala om Ship to Gaza, konflikt i Sydkorea eller vad det nu är - man förväntar sig att EU ska inta en roll, ha en åsikt och kunna verka till skydd för våra värden och intressen, för internationellt samarbete och för att främja mänskliga rättigheter och demokrati.
I Lissabonfördraget är utrikestjänsten en vital del, en utrikestjänst som vi under vårt ordförandeskap jobbade intensivt med för att skapa goda förutsättningar. Det var inte lätt, men det är aldrig lätt när något nytt ska bryta fram. Rom byggdes som bekant inte på en dag, så inte heller EU:s globala roll.
Lissabonfördraget och det arbete som följde av det är grundstenen, men det räcker inte med det. Det fanns andra viktiga delar under 2009. Vi hade Stockholmsprogrammet, som diskuterats tidigare, liksom Östersjöprogrammet, som jag vill lyfta fram, samt naturligtvis Östliga partnerskapet.
De har varit och är viktiga delar för att kunna klara vårt uppdrag på vår kontinent och kunna främja demokrati, mänskliga rättigheter och en god miljö samt arbeta för ett öppet Europa.
Utvidgningsprocessen är givetvis viktig, och det finns skäl att betona, också när EU-ministern är närvarande i kammaren, att kommissionen i den delen uttryckt framgång på alla punkter och i alla de länder som är föremål för förhandlingar. Det är bra.
Nu lyckades inte det, trots de intensiva insatser som gjordes från svensk sida både i Sverige och i övriga Europa för att ta de steg som krävdes för att göra det möjligt. Fru talman! Jag kan inte låta bli att granska oppositionen, för det är intressant.
Vi har inte hört särskilt mycket om deras synpunkter, och det finns måhända skäl till det. Max Andersson ägnade sig åt matematiska övningar genom att kritisera och diskutera hur många "nej", "ja" respektive "avstod" man från regeringens sida ägnat sig åt.
Max Andersson kommer kanske ihåg att vi haft rätt omfattande diskussioner i EU-nämnden, och EU-nämnden är ju det organ där vi samråder och ger regeringen klartecken, eller någonting annat. Här får regeringen ett mandat. Det var spännande att lyssna på den utflykt i förhandlingsteorier som Max Andersson gjorde.
Jag funderade på om det är så det går till när oppositionen förhandlar sig samman, att det är viktigt att visa att man har tillräckligt många nej så att medlemmarna kan granska resultatet. Måhända är det därför vi ser en opposition som spretar när det gäller reservationer. Utvidgningsprocessen är kanhända ett undantag.
Där noterar jag att Socialdemokraterna nu går med på Vänsterpartiets krav om att villkora en utvidgning, medlemskap för Turkiet. Det är en spännande förnyelse i den delen, och av retoriken att döma svajar det inom oppositionen när det gäller utvidgningsprocessen.
Det är dock ingenting, fru talman, mot vad det svajar när det gäller utrikes- och säkerhetspolitiken. Om man läser den socialdemokratiska reservationen, den som Magdalena Streijffert inte talade så mycket om, ser man att där finns en strävan efter enighet, att bygga EU:s kris- och konflikthanteringsförmåga, vilket är viktigt.
Det hänvisas till Anna Lindh och hennes initiativ för att åstadkomma detta. Det talas om solidaritet. Om man å andra sidan läser Vänsterpartiets reservation ser man att det som vanligt handlar om att själv är bäste dräng. Sverige kan självt. Möjligen kan vi ibland tillsammans med andra, och då lyfts FN och Europarådet fram.
Okej, så länge vi är medlemmar i EU kan vi väl göra några saker, är den hållning som Vänsterpartiet har. Miljöpartiets Max Andersson gav sig inte in i den diskussionen. Om han hade gjort det skulle det väl ha blivit någonting mittemellan.
Man säger nämligen att vi ska ha en aktiv och självständig utrikes- och säkerhetspolitik, att det finns många arenor, att EU är en av dem och där kan vi vara.
Man kan föreställa sig hur diskussionerna gick och hur många nej det blev när oppositionen skulle försöka skriva sig samman i en gemensam reservation gällande en vital del i utvecklingen av EU, nämligen den globala aktören utrikes- och säkerhetspolitiken. Jag läser tre nej av tre möjliga.
Därmed må väljarna granska hur trovärdig oppositionen skulle vara som aktör för att driva utvecklingen framåt i denna del. Fru talman! Jag konstaterar att det finns anledning för fler än den här kammaren att granska oppositionen och gärna regeringen också.
Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet.