Lage Rahm (MP):
Det har talats mycket i den här kammaren om hur viktigt det är med högre utbildning och utbildning över huvud taget. Det är viktigt för Sverige som kunskapsnation och för vår fortsatta utveckling.
Jag brukar fylla i och prata om att det också är viktigt för individerna att kunna utvecklas som människor. Högskolan kan ge många den möjligheten. Jag tänkte inte prata mer om det i dag förutom att säga att jag håller med om det mesta av det som har sagts på det området. I stället tycker jag att det är viktigt att vi belyser ett par aspekter.
Det gäller först och främst kvaliteten. Vi har redan pratat en del i den här debatten om kvaliteten i den högre utbildningen. Undersökningen från TCO har nämnts som visar att tre av tio studenter får fem timmar eller mindre undervisningstid i veckan.
Det ska nämnas att timmarna är undervisningstimmar som kan vara 45 minuter. Det är lite som många studenter får i undervisning trots att de går på en högskoleutbildning som ska vara heltid. Heltid för en student kanske inte är att man får undervisning och lärarledd tid 40 timmar i veckan. Det finns förstås ett värde i att ha egen tid också.
Men om man kommer ned på tre 45-minuterstimmar lärarledd tid i veckan är det inte något som borgar för kvalitet. Då undrar man vad som görs åt den situationen.
Vi, de rödgröna, har en gemensam satsning på 400 miljoner kronor som vi föreslår ska gå just till att stärka upp det och ge möjligheter för studenter att få fler undervisningstimmar. Regeringen avvisar detta och menar att det inte behövs några mer pengar. I stället pekar man på de satsningar man redan har gjort.
Jag har försökt sätta mig in i om det verkligen är några satsningar. Man började med att ta bort högskoleplatser som man nu tydligen vill återföra och göra det som en kvalitetssatsning. Jag tror det var 120 miljoner kronor. Det kan möjligtvis betraktas som en kvalitetssatsning, även om man kan ifrågasätta värdet av att ta bort högskoleplatser i sådana här tider.
Senare gjorde man en kvalitetssatsning, som man sade, på 240 miljoner kronor. Om jag har förstått det hela rätt började man med att finansiera det genom att ta bort 200 miljoner kronor. Hur det kan borga för kvalitet undrar man också.
Det ska ändå påpekas att oavsett om det nu var några riktigt bra kvalitetssatsningar eller inte, vilket jag tycker att det har visat sig att det inte var, är det det läge vi nu befinner oss i, att tre av tio studenter får fem timmar eller mindre undervisningstid. Det är väl inte rimligt. Är man nöjd med detta?
Är man inte nöjd med det borde man väl rimligtvis göra något åt det, som vi i oppositionen gör som föreslår att vi ska satsa 400 miljoner kronor på det. Det är möjligt att det inte är tillräckligt för att få en helt acceptabel situation, men då får man gå vidare i nästa läge. Det är väl ändå rimligt att göra någonting. Det har också pratats om fler platser.
Den borgerliga regeringen föreslår 10 000 platser på två år och menar att det är den perfekta avvägningen. Till och med i betänkandet berömmer man sig själv väldigt utförligt för en mycket väl avvägd politik. Det är ju alltid bra när människor är nöjda med sig själva, men det vore bra om det här var väl genomtänkt också.
Fredrik Malm nämnde tidigare att det är just det här som högskolan klarar av. Då undrar jag: När de här 10 000 platserna har funnits i två år, är det då helt plötsligt omöjligt att upprätthålla kvaliteten på dessa 10 000 platser? Ska man ta bort dem då? Är anledningen till att man tar bort dem att det inte längre går att ha kvalitet efter just två år?
Hur kommer det sig att man ska ha platser i just två år när det, som tidigare nämnts, är väldigt få utbildningar som faktiskt är två år? Vad ska de studenter som kommer in göra sedan? Det kan man fråga sig. Förhoppningsvis har vi om två år en annan regering, och det löser sig för de här studenterna. Det är det vi får sätta vårt hopp till.
Vi i den rödgröna oppositionen föreslår nämligen att vi faktiskt ska fortsätta ha platser även år tre. Det kan tyckas ganska rimligt. Ytterligen en gemensam satsning är karriärcentrum. Vi ser att det är ett glapp när man går över till arbetslivet.
Förutom att regeringen har roat sig med att ta bort möjligheten att få a-kassa för studenter som inte har jobb vill man heller inte kännas vid vår satsning på karriärcentrum om 100 miljoner kronor som skulle möjliggöra och underlätta för studenterna att faktiskt kunna få de här jobben direkt. Det är tråkigt.
Miljöpartiet säger vidare att kopplingen mellan högskolan och övriga samhället borde stärkas, särskilt när det gäller arbetslivet, genom att man borde få utökad möjlighet till praktik på många fler utbildningar än i dagsläget. Detta borde vara sökbart för de flesta och göras med en hög kvalitet och med en kvalitetssäkring. För det avsätter vi i vårt budgetförslag 50 miljoner kronor.
Jag tänkte prata lite om forskning. Jag har sagt det många gånger tidigare, men det förtjänar att sägas igen: Det är bra med en stor satsning på forskning. När man nu inte vill satsa på kvalitet i högskolan är det åtminstone bra att man kan satsa på något område när det gäller det här, och då är det bra att det satsas på forskning.
Problemet här är bara att det är en sådan enorm detaljstyrning från staten när det gäller vilken forskning man vill ha. Samtidigt har man bemödat sig om att ta bort de särskilda anslagen för genusforskning, och man har till skillnad från oppositionen inte stärkt den utbildningsvetenskapliga forskningen.
Man kan undra om det beror på att alliansen är rädd för att forskningen i många fall visar att alliansens skolpolitik inte är särskilt korrekt i så måtto att om man vill ha bra resultat finns det bättre sätt än alliansens. Det är klart att det är otrevligt att höra den typen av saker, och därför vill man kanske inte finansiera forskningen. Så skulle det kunna vara, men det skulle också kunna vara något annat.
Faktum kvarstår att de här satsningarna inte är så stora. Slutligen vill jag säga någonting om kårobligatoriet. Även här vill jag säga att jag tycker att det är väldigt bra att även landets studenter nu får möjlighet till föreningsfrihet.
Tyvärr upplever jag att frihetsyran är betydligt större här i kammaren än bland landets studenter. Jag tror att det mycket beror på att den här föreningsfriheten inte upplevs som något välkommet när regeringen samtidigt slår undan benen för studentinflytandet.
Det är inte rimligt att man ska behöva välja mellan föreningsfrihet och inflytande för studenter. Det handlar om att den utredning som ligger till grund för förslaget om avskaffande av kårobligatoriet menade att när det nu inte är obligatoriskt för studenter att vara med kommer studenterna inte längre, med den knappa ekonomi de har, att prioritera medlemskap i kårerna.
Det är ofta ganska dyra medlemskap. De kommer att sänka avgifterna, folk kommer att gå ur, och det kommer att innebära ett enormt tapp av pengar för dem som faktiskt driver studentinflytandet. Då föreslogs det att det ska skjutas till pengar för att garantera detta. Utredningen föreslog 95 miljoner plus 30 miljoner kronor.
Redan i kommentarerna var det tydligt att det här var någon form av minimum och definitivt inte en finansiering av den verksamhet som redan fanns. Det var en rejäl neddragning. Men det skulle nog kunna fungera. Av dessa 95 miljoner plus 30 miljoner nöjer sig regeringen med att lägga 30 miljoner kronor - 20 miljoner för nästa år men långsiktigt 30 miljoner.
Det är inte rimligt att så helt ta bort möjligheterna. Då frågar man sig: Vad händer nu? Det visar sig att vissa universitet förstår att det här är ett problem och att studentkårerna behöver pengar. Man skjuter då till pengar till kårerna från utbildningarna. Det är väl bra.
Problemet är att det ju blir en kvalitetssänkning på utbildningen som regeringen tvingar universiteten att göra för att kunna ha kvar studentinflytandet. Det är en absurd situation. Det finns också högskolor som inte skjuter till några pengar. Man kanske inte har pengarna eller också tycker man att man inte vill ta från utbildningarna.
Men det innebär ju i sådana fall att möjligheterna för studentkårerna helt slås undan. Det finns ett antal kårer som klarar sig bra, och det är väldigt bra. Men det som är lustigt är att regeringen i det här fallet dessutom ser till att de här kårerna oroar sig för sin skattefrihet.
Av någon anledning verkar det som om man bemödat sig om att göra kårerna missnöjda, vilket är en väldigt konstig situation. Mot bakgrund av allt detta vore det mycket bättre om vi biföll Miljöpartiets förslag. Nu är detta inte klart att debattera här eftersom vårt förslag inte har vunnit bifall i den övergripande budgeten. Men jag vill ändå nämna det.