KBLab/rixvox huggingface dataset:
Erik Almqvist (SD):
Det är, precis som Peder Wachtmeister säger, väldigt svårt att hålla så många bollar i luften som IMF gör. Sverige skulle inte på egen hand kunna hålla dem i luften om vi skulle ha något slags utlåningsverksamhet i ett trettiotal länder i världen. Men det bör inte heller vara målsättningen. Jag tycker att vi kan titta på Alliansens egen biståndspolitik för att hitta en bättre förlaga här.
Där har man valt att renodla biståndet med att mer koncentrera på biståndsinsatser där vi faktiskt kan göra konkret skillnad, där vi i Sverige har en kompetens att påverka och där vi ser tydliga resultat. Det perspektivet bör vi ha i all form av hjälparbete och biståndsarbete eller hur vi nu ska beskriva det när vi är ute och ska hjälpa till i andra delar av världen.
När det kommer till rena biståndssatsningar ska vi efterleva den här tydligt deklarerade principen, men när det kommer till bistånd eller ekonomisk hjälp i form av lån för att få olika stater och länder på fötter släpper vi helt plötsligt allt ansvar och alla de intressen som vi annars ser från Sveriges sida.
Då låter vi IMF, en internationell organisation utan demokratiskt inflytande, följa sin egen politiska agenda och använda våra pengar som ett maktmedel. Det är det som är vår invändning, inte det faktum att vi hjälper till.
Om nu Peder Wachtmeister har varit engagerad i politiken sedan 1979 måste han ha noterat den här förskjutningen, från att Sverige förr i tiden hade ett större inflytande över sina egna medel till att vi i allt större utsträckning kommer att lämna över resurser till såväl IMF som EU och därmed minska vårt eget inflytande och våra insatser runt om i världen.
Erik Almqvist (SD):
Jag betvivlar inte att människor som är engagerade i den här organisationen inte är kritiska mot den här organisationen. Faktum är att IMF ställer långtgående, detaljerade, politiska krav som jag tycker är orimliga i många fall. Jag känner inte att Sverige alltid måste ställa sig bakom det. Island är ett exempel, vi kan också ta upp Ungern som är ett mer aktuellt exempel. Då blir även EU relevant i sammanhanget eftersom EU och IMF har fört gemensamma förhandlingar med Ungern där man ställer långtgående politiska krav.
Man tycker till exempel att det demokratiska inflytandet över centralbanken är för stort. Man har synpunkter att de har för generösa pensionssystem. Man har synpunkter på att de plockar in skatt på banktransaktioner. Det handlar om den typen av synpunkter. Jag vet inte när vi i Sveriges riksdag bestämde att det är en politik som vi vill sprida och uppifrån tvinga på nationer runt om i världen utan att de själva och deras folkvalda regeringar vill gå den vägen.
Men det är den vägen vi går när vi lämnar lånegarantier till IMF, oavsett om de sedan förverkligas eller inte. Även om vi får igen pengarna är det fortfarande så att om IMF realiserar den här möjligheten att låna av Sverige - vi har lovat dem 100 miljarder kronor till en ränta på 0,1 procent - innebär det i praktiken att med hänsyn till inflationen betalar vi IMF pengar varje år från det att de utnyttjar det här lånelöftet.
Vi betalar IMF pengar varje år för att de ska använda våra pengar till den politiska påtryckning som jag just beskrev. Då måste vi ställa oss själva frågan: Är detta en politisk påtryckningsverksamhet som vi vill bidra till? Vet IMF alltid bättre än vi själva vad vi tycker är en vettig politisk väg att gå, vilka krav på omvärlden vi tycker är rimliga och när och var vi ska ställa dem?
Agneta Luttropp (MP):
Henrik Ripa säger att det inte behövs nya regler och lagar. Jo, det behövs. Det behövs när det är barn som drabbas och när landet inte lever upp till barnkonventionen. När vi i landet inte gör det som du började så bra med att säga, nämligen tar hand om de minsta och svagaste, kan man behöva stifta lagar om det.
När det gäller vräkning av barn sade du att det blir fokus på barnen. Ja, tacka katten för det! Det är så det ska vara, ur ett barnperspektiv. Det är vuxna människor som inte betalar hyran, men det är barnen som drabbas. Du säger att arbetslinjen gäller. Säg det till barnet!
Vad finns det då för trygghet för barnen? Det är ju dem det handlar om.
Agneta Luttropp (MP):
Nu är det inte så lyckligt så att alla människor har ett jobb. Alla människor kan inte ens ha ett jobb. Och fortfarande är det barnen som vi måste se till. Det är dem det handlar om. Det handlar också om de vuxna, men när de vuxna av en eller annan anledning inte kan ta ansvar ska det inte drabba barnen.
Här tycker jag att samhället medverkar till att det drabbar barnen eftersom vi inte gör något åt det. Vi vet om att barn vräks, och vi tycker att det är illa. Alla tycker att det är illa, men ändå händer ingenting. I stället säger man att man ska undersöka, titta eller vad det nu kan vara. Risken är att man använder Henrik Ripas sätt att resonera som ett alibi.
Man säger att man inte kan stifta en lag som gör att barn inte kan vräkas, för då har vi som alibi att föräldrarna struntar i att betala hyran. Jag tror inte att någon, vare sig man är förälder eller ej, aktivt struntar i att betala hyran, speciellt inte när man har barn. Snarare är det en möjlighet som de här familjerna inte har.
Därför ska aldrig barn drabbas. Barn drabbas när familjen vräks, och det vill ju ingen i det här rummet, och då måste man göra verkstad av det. Man ska inte bara titta på det utan se till att det verkligen händer något, och då kan det behövas en lag.
Agneta Luttropp (MP):
För tids vinning har jag kortat ned mitt anförande och dyker rakt ned i ögonproblematiken. Barnkonventionen gäller i hela Sverige, oavsett var man bor. Så ser det dess värre inte alltid ut. Barn som inte får hjälp att rätta till synfel utvecklar inte synskärpan. Detta kan inte rättas till senare i livet.
Glasögon till barn borde ses som medicinsk behandling så länge synen utvecklas. Barn med synfel ska naturligtvis ha de glasögon de behöver. Glasögonen är en förutsättning för inlärning för de barn som har synfel. Det ska inte vara beroende av vare sig familjens ekonomi eller var i Sverige barnet bor om glasögon blir verklighet för de barn som behöver det.
Det är nödvändigt för att barn ska kunna utvecklas och hänga med i skolan och delta i gemenskapen med sina kamrater. Om barn över huvud taget kan få bidrag till glasögon i dag beror helt och hållet på var i landet de bor. De flesta landsting har någon form av subventionering för barn mellan två och sju år, men bidragen varierar från 250 till 1 250 kronor.
För barn i skolåldern är situationen mycket värre då enbart ett fåtal landsting ger bidrag till barn som fyllt sju år, detta trots att glasögon för skolbarn med synfel är nödvändiga för inlärning. Om vi är kloka nog att satsa tidigt och stödja barn och ungdomar med funktionsnedsättning är vi ett land med styrka.
Att få assistans vid sjukhusvistelse är en klar förbättring och en stor trygghet för de personer med funktionsnedsättning som är i behov av det. Även LSS-kommittén pekade på detta behov. Om det finns särskilda skäl kan man redan i dag få det vid sjukhusvistelse upp till fyra veckor, men det räcker inte alltid.
Arbetsgruppen Rekrytering av personliga assistenter föreslog en ökning till tre månader, och dåvarande Riksförsäkringsverket föreslog sex månader. Vi vet att det pågår ett arbete i Socialdepartementet i denna fråga, men vad vi vet har ingenting hänt. Det är därför vi lyfter fram den på nytt. Till sist om ledsagarservice enligt LSS.
LSS-utredningen Möjlighet att leva som andra föreslog att personkrets 3, det vill säga personer som har andra stora och varaktiga fysiska eller psykiska funktionshinder vilka ger betydande svårigheter i den dagliga livsföringen och som har ett omfattande behov av stöd, ska ha rätt till daglig verksamhet. Tyvärr har regeringen inte lagt fram ett sådant förslag.
Vi anser att det är mycket viktigt att noga följa utvecklingen av hur man i olika kommuner hanterar personkrets 3 - för det ser också olika ut - och deras rättigheter och återkomma och överväga rätt till daglig verksamhet eller på annat sätt anpassad arbetssituation för människor med psykisk funktionsnedsättning.
Jag säger självklart ja till alla Miljöpartiets reservationer, men för tids vinning lyfter jag fram reservationerna 10, 11 och 13 och 15.
Agneta Luttropp (MP):
Jag kommer att uppehålla mig vid en punkt, nämligen barn-Fass eller snarare bristen på barn-Fass. Barn är inte små vuxna. De reagerar inte på läkemedel på samma sätt som vi gör. I USA och i Storbritannien finns det i dag barn-Fass med information om läkemedelsbehandling av barn. Här i Sverige saknar våra läkare det stödet.
Men på Astrid Lindgrens Barnsjukhus arbetar läkare och apotekare tillsammans för att skapa ett elektroniskt uppslagsverk för barnläkemedel, ett slags barn-Fass. Hittills finns 700 preparat i databasen. Det finns ett stort behov av att få tillgång till dokumentationen i databasen.
Det är i dag ett faktum att det inte finns någon samlad dokumentation över mediciner som skrivs ut till barn och att läkemedelsstudier i regel görs på vuxna. Det finns alltså ett stort intresse av den här databasen även från andra sjukhus. Två av tre läkemedel som i dag skrivs ut till barn i Sverige saknar dokumentation och har oftast inte prövats på barn.
Mer än var tionde förskrivning till barn i öppenvården sker utan godkänd indikation. I en enkätundersökning från 2009 framkom att 79 procent av barnen mellan en månad och ett år fick minst ett läkemedel där dokumentation i Fass saknades. Bland nyfödda är siffran högre, nämligen 82 procent.
Tänk om situationen hade varit den motsatta, att den medicin som vi vuxna ordineras utgår från vad som förskrivs för barn! Det verkar helt vansinnigt att ha en sådan ordning, men tvärtom går tydligen bra. Är barn inte viktiga? Miljöpartiet vill ge barnen ökad patientsäkerhet.
Apropå tidigare upprepningar om barnperspektiv: Här behövs det verkligen ett barnperspektiv! Därför föreslås att riksdagen ska tillkännage till regeringen som sin mening att lämplig myndighet får i uppdrag att sammanställa underlag och utge en svensk barn-Fass. Jag står naturligtvis bakom alla Miljöpartiets reservationer, men för tids vinnings skull stöder jag endast reservationerna 3 och 4.
Agneta Luttropp (MP):
Jag tror att jag börjar med det ekonomiska ansvaret. Jag tycker att man har ett medmänskligt ansvar. Det tycker jag inte att man kan bortse från på något sätt. Detta är sådant som vi har lovat. Vi har sagt ja till detta. Att sedan säga nej - det är det vi gör - är inte att ta ansvar. Det är en annan sorts ansvar.
När det gäller det ekonomiska ansvaret kan man läsa hur det ser ut i Norge. Det finns en otroligt detaljerad genomgång av allt. Jag tog upp detaljen med kölapparna för att man ska förstå att lagen är på en mycket detaljerad nivå.
När jag var på Island talade jag en hel del med norska män och kvinnor, både från handikappområdet och från departementet. Det var ingen av dem som så att säga gick omkull när vi talade om ekonomi, utan för dem var detta en självklarhet. Lagen har ändå funnits i två och ett halvt år, vilket inte är så otroligt kort tid.
När det gäller kommuner och landsting skrivs det i Bortom fagert tal mycket om att detta är en underlåtenhet och att kommuner och landsting inte har tagit på sig det. Dessa lagar och policydokument har funnits under ganska lång tid. Jag tror inte - förlåt mig, kommunerna - att det händer någonting om vi inte gör detta till en lag.
Det är många års underlåtenhet, och det borde ha varit åtgärdat. Men det har inte gjorts. Jag är rädd att det inte görs om vi inte tar i med hårdhandskarna och stiftar en lag när det gäller denna diskriminering.
Agneta Luttropp (MP):
Jag tycker att det är otroligt trist att stå och tala om pengar när det handlar om ett så viktigt beslut. Det gäller att följa lagen. Man kommer gudskelov inte att bereda detta eftersom det i hur många år som helst har varit klart hur detta skulle se ut.
Man har haft många år på sig att bereda, undersöka och så vidare. Det är en del av detta. Men det får vara nog nu. Det får vara färdigberett.
Om man bereder detta, vilket ni tycker att man ska, blir det billigare då? Eller tycker man att detta kostar 1 miljard för mycket? Då ger man katten i det. Ni har ingen aning om vad det kostar, enligt Statskontoret.
I Bortom fagert tal har man en annan syn på det. I Norge har man absolut en annan syn på det, och där har man en viss erfarenhet efter två och ett halvt år. Jag undrar bara vad som skulle bli bättre om vi bereder. Det är en retorisk fråga eftersom Alliansen tycker att vi ska bereda vidare.
Det blir ingen annan kostnad om vi bereder, och detta är någonting som vi måste göra i princip oavsett vad det kostar eftersom det är ett löfte som vi har gett. Det är många människor som har väntat länge på detta. Låt oss därför gå till handling nu.
Agneta Luttropp (MP):
Det kan inte vara lätt att tycka något och uttrycka något annat. Alliansföreträdarna säger: Bristande tillgänglighet är diskriminering - ja, men inte just i dag. Det blir lite dubbla budskap som jag som riksdagsledamot och säkert också handikapprörelsen har svårt att förstå.
Ni säger: Ja, vi är för att det inte ska finnas diskriminering, men inte i dag utan en annan dag. Så har det varit år efter år. Nu vill Folkpartiet ändå säga: Ja, vi tycker att diskrimineringsklassning är toppen - men vi vill ha ännu en utredning ovanpå alla de utredningar som är gjorda.
Ja, det ska bli en lag mot diskriminering, men någon annan gång, en annan dag. Det kanske är billigare om några år. Är detta det budskap ni vill ge till handikapprörelsen? Ni säger: Ja, vi tycker att det är viktigt, men vi tycker inte att det är viktigt nu, utan någon annan gång är det viktigt.
Agneta Luttropp (MP):
Utredningen om ett starkare skydd mot diskriminering från 2009 behöver man inte bry sig om och inte heller Bortom fagert tal från 2010. Det är utredningar som är gjorda, men ni vill ändå - det är uttryck man säkert älskar i handikapprörelsen - avvakta ytterligare.
Det ska vara ytterligare utredning. Det är det jag inte får ihop. Det är här det trots allt blir otydligt. När man har så många kort på bordet och när man är så välvilligt inställd till att göra detta till en lag förstår jag inte att man ändå backar när det kommer till skarpt läge.
Man säger: Nja, det är väl bra, men inte nu. Jag håller med om att det blir dyrare efter några år. Som jag förstår det är det pengarna som är nageln i ögat på Alliansen. Jag håller med om att det antagligen inte blir billigare utan snarare tvärtom.
Ändå är man beredd att vänta. Då kan jag inte låta bli - det är här det blir lite otydligt för mig - att undra: Är det så att man egentligen inte vill alls?
Agneta Luttropp (MP):
Antalet äldre ökar i alla länder i Europa och naturligtvis också i Sverige. Drygt 20 procent av befolkningen har fyllt 65 år. Många lever i dag ett aktivt liv och ett längre liv än tidigare generationer. Enligt statistik kommer antalet personer som är äldre än 80 år att öka.
Det finns tyvärr ett flertal exempel på att äldre diskrimineras i samhället. Många äldre får inte ett värdigt bemötande inom äldreomsorgen, något som vi tyvärr har fått flera exempel på under den senaste tiden.
SKL räknar med att det behöver rekryteras runt 220 000 personer till omsorgen om äldre och personer med funktionsnedsättning. För att kunna behålla och nyrekrytera personal behövs bland annat kompetenssatsningar till gagn naturligtvis för den personal som deltar men inte minst för de boende i äldreomsorgen.
Jag ska därefter gå över till de punkter som Miljöpartiet anser är särskilt viktiga. De medicinskt ansvariga sjuksköterskorna har en viktig roll för både de boendes säkerhet och de boendes kvalitet. Därför behöver deras ställning vara mer oberoende än vad den är i dag.
Många av de medicinskt ansvariga sjuksköterskorna har en dubbelroll. Dels är de chefer för äldreomsorgen på halvtid, dels är de medicinskt ansvariga sjuksköterskor på halvtid. Det är klart att det är lätt att denna dubbelroll orsakar konflikter och att man inte är tillräckligt oberoende.
Miljöpartiet anser därför att det behövs en utredning för att se över regelverket, vad som styr MAS arbete och vad som kan stärka hans eller hennes oberoende ställning. En annan kompetensfråga är naturligtvis specialistutbildning.
Endast 17 procent av sjuksköterskorna inom äldrevården har specialistutbildning, och endast 2 procent av dem har specialistutbildning med inriktning mot just äldre. Det är naturligtvis någonting som påverkar kvaliteten. Miljöpartiet menar också att det är viktigt att ta konsekvenserna av det faktum att det även finns unga personer som blir dementa.
Därför bör det finnas boenden där flera yngre med demens kan bo tillsammans. Det kan också inrättas någonting som kan heta övergångsboende, där yngre personer med demens kan bo tillsammans med sin familj och där det också finns personal att tillgå. Hur ett sådant boende kan utformas bör man ta reda på och studera.
Som miljöpartist är jag naturligtvis väldigt glad över det initiativ som Miljöpartiet tog tillsammans med Socialdemokraterna och Vänsterpartiet om bemanning i äldreboenden. Vi kommer att ta upp det här i morgon. Vi anser nämligen att den viktigaste kvalitetsfaktorn inom äldreomsorgen är bemanning och kompetens.
Med tillräcklig och kompetent personal med de olika kompetenser som krävs inom äldrevården blir äldreboende ett värdigt boende där vardagen blir en vardag som de äldre är värda. Jag stöder naturligtvis alla Miljöpartiets reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservationerna 2 och 6.
Agneta Luttropp (MP):
Jag väljer också att prata om val. I de kommuner som jag har besökt är det väldigt vanligt att den egentliga möjligheten att välja inte finns. I de små kommunerna finns det till exempel bara ett eller möjligen två boenden. I större kommuner handlar det om att över huvud taget få en plats på ett äldreboende.
Man har inte precis ett smörgåsbord av alternativ att välja från. Val är ett väldigt positivt värdeladdat ord, tycker jag. Men det ska vara ett reellt val och inte bara handla om att man kan välja. I många kommuner finns inte möjligheten på riktigt.
Jag har många vänner som har föräldrar i den ålder då de bor på äldreboenden. Jag vet ingen av dem som har fått göra ett reellt val, utan de har fått beskedet: Varsågod, här finns det plats! Det är någonting som jag tycker att man i alla fall måste ta i beaktande. Jag säger inte att ingen får välja, utan det är bara att gratulera dem som verkligen får göra det.
Det vore intressant att veta hur många av dem som väljer som egentligen väljer, på riktigt. Du pratar om medborgarens rätt till valfrihet, och det tycker jag också är viktigt. Men har du någon aning om hur det egentliga valet ser ut?
Agneta Luttropp (MP):
Det låter bra om det fungerar så, men det innebär att det på alla boenden egentligen ska finnas lediga platser hela tiden. Det är bara då jag har en valmöjlighet. Frågan är när vi når dit eftersom förutsättningen för val är att det finns lediga platser på flera olika boenden. Det andra gällde var vi står.
När någon säger ja och någon säger nej vill Kenneth Johansson, för att så att säga fullborda röran, naturligtvis ha ett tja från mig. Låt mig säga att det gått för långt när vi talar både om skolan och om äldrevården.
När det gäller skolan har man nått en överenskommelse, bland annat beträffande räntesnurror, som nämndes, men också beträffande de stora vinster som förs ut ur landet. Det är precis som Kenneth Johansson sade: Det handlar om kortsiktighet, om att sälja och tjäna pengar.
Sedan är det kanske inte så mycket fråga om en röra när vi vill ha ett mycket bra underlag innan vi kommer fram till ett definitivt beslut. En vägledning är hur vi tycker när det gäller friskolor. Jag kan inte tänka mig att vi kommer att ha en helt avvikande mening i fråga om äldreomsorgen.
Agneta Luttropp (MP):
Anders Andersson nämnde i sin inledning någonting om ett värdigt liv, välbefinnande, respekt och värdighet. Det är ord som ingen kan säga något annat om än att det är något positivt. Men för att de äldre ska kunna leva detta värdiga liv behövs en ökad bemanning i äldreomsorgen. Det behövs utbildad personal.
Det vi ser är precis det som Eva Olofsson sade - så ser det inte ut i dag, utan man drar ned på resurserna.
Min fråga till dig, Anders Andersson, är kort: Hur ska man, med tanke på att man inom de närmaste åren kommer att behöva 220 000 fler människor inom äldrevård och äldreomsorg, få dit dessa människor?
Jag tänker på den låga lönen, de delade turerna och det faktum att allt färre söker till omsorgsprogrammet på gymnasiet eftersom det inte längre är högskoleförberedande. Jag träffade ett av de större pensionärsförbunden i går, som talade om detta.
Detta är en av de saker som verkligen oroade dem. Jag vill alltså fråga dels om personalen, dels om du inte är orolig över att man minskar resurserna till äldrevården och därmed också ambitionerna, Anders Andersson.
Agneta Luttropp (MP):
Jag tror att jag börjar med att säga att vi i Miljöpartiet också är glada över det här. Sverige är ett land där vi har lovat att ta hand om varandra när vi behöver varandra. Trots detta såg vi i höstas upprepade skandaler som visar på ett ovärdigt omhändertagande av äldre. Alltför många personer i äldreboenden får sällan komma ut på promenad, ha ett längre samtal med någon eller vara med och laga sin egen mat.
Resurserna till äldrevården har minskat under 30 år, vilket lett till att man måste vara allt sjukare för att få insatser. År 1980 fick 62 procent av dem som var över 80 år offentlig vård. I dag är det 35 procent. Chansen att få hemtjänst har minskat med över 40 procent sedan slutet av 80-talet.
Sammanlagt har 100 000 anhöriga tvingats gå ned i arbetstid eller helt sluta jobba för att ta hand om äldre släktingar. Det rimmar illa både med värdighetsgarantin och med arbetslinjen.
Det var bland annat mot denna bakgrund som Miljöpartiet, Socialdemokraterna och Vänstern initierade ett förslag om riktlinjer för bemanning i särskilda äldreboenden. Jag har samma förhoppning som Margareta, att värdighetsgarantin, i och med den förändring vi gör, ska uppfyllas.
En avgörande faktor för att säkerställa en trygg äldreomsorg är att det finns tillräckligt med personal. Regeringen och Socialstyrelsen har tidigare varit negativt inställda till att sätta "siffror" på detta. Men nu har Socialstyrelsen öppnat dörren för att införa regler om hur mycket bemanning som krävs för att vårda demenssjuka.
I december 2010 beslutade riksdagen att regeringen borde ge Socialstyrelsen i uppdrag att komplettera sina nationella riktlinjer för god vård och omsorg vid demenssjukdom med riktlinjer för bemanning. Nu kommer en fortsättning på detta, nämligen föreskrifter för bemanning även i särskilda boenden.
Socialstyrelsen får således i uppdrag att utreda och, om myndigheten finner det lämpligt, utfärda föreskrifter om bemanning för personer utan demenssjukdom som bor i särskilda boenden. När det gäller lämplig bemanning ska naturligtvis individens behov och förutsättningar stå i centrum. Det är själva utgångspunkten.
Det är den äldres behov av vård som avgör hur bemanningen ska se ut. Det är helt klart att det är utifrån individen. Det är det viktigaste. Mats Thorslund är professor på Stockholms läns Äldrecentrum - det var Stockholms läns Äldrecentrum som tog fram möjligheterna när det gäller bemanning och som visade att det går att bedöma bemanning på demensboenden.
Han tog i sitt anförande i den offentliga utfrågningen den 15 december förra året upp att bemanning är en av de tre absolut viktigaste punkterna när det gäller en god äldreomsorg. Marta Szebehely, professor i socialt arbete, avslutade sitt anförande med att säga: Har vi råd? Har vi råd att låta bli?
Äldreomsorg är inte bara en kostnad. Jag tycker att hon ger uttryck för ett synsätt som borde färga hela äldreomsorgen. Vi i Miljöpartiet är glada över att utskottet har kommit fram till ett gemensamt ställningstagande i denna otroligt viktiga fråga. Utskottets förslag är också Miljöpartiets förslag.
Jag yrkar bifall till förslaget i sin helhet.