Eva-Lena Jansson (S):
Tack, socialminister Göran Hägglund, för svaret till Catharina Bråkenhielm, som tyvärr inte själv kan medverka. Hon har goda skäl för sitt förhinder. I Catharina Bråkenhielms interpellation beskriver hon systemet med högkostnadsskydd som vi i dag har. Om man inte kan klara att betala medicinen direkt har man möjlighet att göra en månadsavbetalning. Tyvärr fungerar det inte.
Det har framkommit under en hearing i riksdagen om Apoteket att man beräknar att ca 90 000 svenskar inte får lov att köpa den medicin de behöver på avbetalning. När medicin köps på avbetalning görs i dag en sedvanlig kreditprövning, precis som socialministern beskriver i sitt svar. Har man exempelvis en skuld hos kronofogden, beskriver Catharina, får man inte köpa medicin på avbetalning, likaså om man har för låg inkomst, vilket en del människor som inte har hunnit vara ute i arbetslivet har.
Därmed nekas man alltså en medicin man kan behöva därför att man för tillfället inte har råd att hämta ut den. Det här drabbar särskilt grupper i samhället som av en eller annan anledning hamnat i ekonomiskt obestånd. Människor med mindre ekonomiska resurser tenderar dessutom oftare att vara sjuka, och vi vet att många människor inte hämtar ut sina ordinerade mediciner just på grund av bristande betalningsförmåga.
När sjukdom förblir obehandlad får det många följdeffekter, vilket leder till bekymmer för patienten och till högre kostnad för vården i längden, och detta drabbar hela samhället. Det blir alltså en oekonomisk situation för samhället men också en svår situation för den enskilde - därav Catharina Bråkenhielms fråga till socialministern. Jag tycker dessvärre att socialministern är ganska undfallande i svaret.
Han hänvisar till att de flesta kunder får avslag beroende på betalningsanmärkning eller skuldsaldo hos Kronofogdemyndigheten men hänvisar samtidigt till socialtjänsten. Det är socialnämnden som då ska kunna ta ställning. Bara för att man har en betalningsanmärkning eller skuldsaldo hos Kronofogdemyndigheten betyder det ju inte att man uppbär försörjningsstöd. Det kan faktiskt vara så att man har en låg inkomst och en väldigt dålig ekonomi utan att ha försörjningsstöd.
Det förekommer. I fredags träffade jag en kvinna som är ordförande för Insolvens, en förening som hjälper överskuldsatta människor. De lever ofta på väldigt låga inkomster. Det finns pensionärer som också har låga inkomster och som inte har försörjningsstöd. Man kan ha dragit på sig betalningsanmärkningar eller fått ett skuldsaldo hos Kronofogdemyndigheten.
Det behöver inte betyda att man är en dålig människa, som en del försöker framhålla, bara för att man har betalningsanmärkningar eller har ett saldo hos kronofogden, utan det kan vara konkurs eller andra orsaker till betalningsanmärkningen eller skuldsaldot hos Kronofogdemyndigheten. Därför tycker jag att svaret är lite defensivt. Då blir frågan: Vem hamnar ansvaret hos?
Om man inte har möjlighet att få försörjningsstöd och inte heller har råd att hämta ut medicinen, vem ska då ställas till ansvar om man hamnar i situationen att man blir väldigt sjuk? Sjukvården måste ju ta hand om en person som är svårt sjuk, och svaret på sjukdomen kan vara medicin.
Det är just den gruppen människor som inte har råd att hämta ut sin medicin och dessutom inte får dela upp betalningen som Catharina Bråkenhielm lyfter fram. Jag skulle vilja att socialministern försöker att utveckla svaret, för det finns människor i dag som har dålig ekonomi men som inte lever på försörjningsstöd och därmed inte kan vare sig få stöd från socialnämnden eller få ta del av avbetalningssystemet på apoteket.