KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Det är inte bara bolånekunderna som är upprörda. Vi har nu fått bekräftat, senast från Finansinspektionen, att det inte står rätt till i bolånen. Siffrorna är talande för Finansinspektionen, nämligen vinsterna för bankerna, 22 procents vinst för bolåneräntorna, 10-13 procent på övrig bankverksamhet.
Det innebär att den verkliga jättevinsten kommer från bolånen. Svenska folket är ett av världens mest belånade folk när det gäller bolån. Det är ett stort problem. Jag vill jämföra detta med elräkningar. Där har framkommit kritik och krav på att göra elräkningarna tydligare.
Det ska gå att se de dolda kostnaderna - fasta eller rörliga kostnader. Det finns många frågetecken. Jag vill gärna se samma utveckling för bolånen. Ulla Anderssons och Vänsterpartiets förslag är bra, det vill säga att få en tydligare räkning som bankkund där man kan se hur mycket vinst bankerna gör.
Det kan man inte se, men man borde se den. Det är bra att det har kommit fram en konkret siffra på vad en halverad vinstmarginal skulle innebära - 11 000-12 000 i genomsnitt för en vanlig familj. Det är ett bra steg framåt.
Jag skulle vilja att vi tar detta ytterligare ett steg framåt, nämligen att ge SBAB ett uppdrag att hålla ned bolåneräntorna. Det hade SBAB tidigare, men det togs bort. Jag kände en stark oro när direktivet togs bort, och nu kan vi se konsekvenserna. Jag är övertygad om att det hänger ihop. Ytterst handlar det om konkurrens.
Om nästan alla banker håller hög bolåneränta finns inget alternativ att gå till. Ministerns förslag att det ska bli billigare och enklare att i förtid lösa ut ett bolån är bra. Men det hjälper inte om alla banker håller alldeles för hög bolåneränta.
Om SBAB får uppdraget att hålla ned bolåneräntorna får vi se att de andra stora aktörerna sänker sina räntor för att helt enkelt kunna konkurrera. Annars går - helt logiskt - alla kunderna till SBAB. Ministern har själv ett förslag. Ulla Andersson har flera bra förslag. Jag vill lägga till ytterligare ett förslag, nämligen direktivet till SBAB.
Det var inte alls omöjligt tidigare. Vi har haft den politiken. Forskningen visade att en normalfamilj sparade 30 000 kronor per år tack vare att bolåneräntorna hölls ned. Det var inte bara fråga om SBAB:s bolåneräntor utan även de andra bankerna följde med för att kunna konkurrera. Det finns sätt att komma åt dessa frågor som faktiskt fungerar. Det visar historien.
Självklart måste vi anpassa oss efter den tid vi i dag lever i. Ett nytt förslag som har lagts fram är att man som bolånekund inte ska kunna skuldsätta sig upp över öronen. Man ska inte få låna mer än 85 procent av kostnaden.
Det kan låta bra, men risken är att folk tar andra lån med ännu högre ränta därför att de inte har kapitalet. Det är ett stort och växande problem som vi måste göra något åt.
Hillevi Larsson (S):
Jag vill börja med att hålla med Ulla Andersson när det gäller reporäntan. Det är ganska intressant att se hur det är när reporäntan ändras. Det kan gälla små justeringar upp och ned - det har vi sett en hel del på senare år. Vad händer med bankräntan när reporäntan har sänkts? Jo, då sänks inte bolåneräntan lika mycket som reporäntan sänks. Det blir en förändring, och det dröjer ofta.
Först sedan det har varit mycket medieskriverier om att bankerna ändå får lov att sänka räntan när reporäntan har sänkts, så sänker de stora bankerna lite grann. Likadant är det när Riksbanken höjer räntan. Då är bankerna desto snabbare att höja bolåneräntan, och då höjer man mer än vad Riksbanken har höjt reporäntan. Någon form av samband finns det uppenbarligen.
Ju mer reporäntan hoppar upp och ned, desto mer växer gapet till vad bolånekunderna får betala. Det är alltså väldigt bra att koppla ihop dessa båda frågor. Det finns ett tydligt samband. Sedan blev jag inte riktigt klok på vad ministern och framför allt Carl B Hamilton egentligen vill.
Å ena sidan är det klagomål på de höga räntorna i bankerna och den bristande konkurrensen. Det är alla överens om att vi måste göra något åt. Finansministern är den som är mest ute i den frågan. Å andra sidan var det tydligen inte bra när SBAB lyckade hålla nere bolåneräntorna. Man gick ju faktiskt före och skapade konkurrens, så att storbankerna följde efter för att inte förlora sina kunder.
Det var av någon anledning dåligt, för då belånade folk sig för mycket. Jag tycker att det är viktigt att bestämma sig för vad man vill. Bevisligen fungerade detta med SBAB. 30 000 sparade en vanlig familj per år. Det talar för sig självt.
Hillevi Larsson (S):
När det gäller försäkring vid sjukdom tillhör vi nu bottenligan i Europa. Sjukförsäkringen har näst intill slagits sönder och samman. Detta att det i dag är färre som i dag är inne i sjukförsäkringen tycker inte jag är en framgång, utan det är egentligen skamligt att man tvingar ut sjuka människor i fattigdom, för det är det som har hänt.
Vi kan se att många av dem som har blivit utförsäkrade från sjukförsäkringen i dag lever i fattigdom och arbetslöshet. Det är väldigt få av dem som har fått arbete. Det som verkligen ska till när det gäller sjukförsäkringen, förutom en ersättning och en trygghet så att människor kan ägna sig åt att bli friska och inte behöva oroa sig för sin försörjning, är rehabilitering.
Det har man inte satsat på, utan det man har satsat på är att sänka ersättningen och att utförsäkra sjuka på löpande band. Vi har i dag svårt sjuka människor som inte längre får vara kvar i sjukförsäkringen. Vad ska de göra? De försöker så klart få jobb, men det är inte många arbetsgivare som vill ha dem. Det är också många som har en begränsad arbetsförmåga på grund av sin sjukdom.
Jag tycker inte att det är en framgång utan egentligen en skam att man behandlar svårt sjuka människor på det här sättet. Och vi ska inte glömma att många av dem har betalat under alla år som de har arbetat och har avstått lön för att kunna få hjälp när de sedan råkar illa ut. Många har betalat i 30-40 år. Huvuddelen är kvinnor varav väldigt många har slitit och jobbat i offentlig sektor med låga löner.
Jag tycker att det är skamligt att vi behandlar dem så illa. Vi måste också noga skilja på försäkring och bidrag. Det här är en försäkring och inget bidrag, trots att statsministern brukar kalla den för det.
Hillevi Larsson (S):
I sådana här debatter brukar man ofta landa i resursfrågan: att det är viktiga frågor, men vi har inte resurser till det. Jag skulle vilja bena upp det lite grann, för det är långt ifrån allt i de här frågorna som kostar något.
När det gäller endometrios kan det nya läkemedlet Visanne synas som en kostnad om det blir statligt subventionerat så att patienterna slipper betala det själva, men med tanke på att de patienter som är aktuella för Visanne redan i dag behandlas med en motsvarighet till prostatacancerbehandling som är dyrare än vad Visanne är förstår man själv hur absurt detta är.
För dem som klarar sig på p-pillerbehandling är det inga problem, men de som inte klarar sig på det tvingas genomgå en mycket svår behandling som är dyr och ger svåra biverkningar. Här skulle Visanne både underlätta för patienten och innebära en besparing för samhället.
Frågan om lustgas handlar egentligen om att landstingen inte vill kosta på reningsanläggningar för att rena lustgasen mot klimatutsläpp och gasläckage som kan drabba personalen vid förlossningarna. Eller, jag ska rätta mig och säga att det finns väldigt många sjukhus i Sverige som har kostat på detta med väldigt framgångsrikt resultat, men när denna fråga kommer på bordet handlar det ytterst om pengar.
Jag anser att det blir en jämställdhetsfråga att i det läget säga att då får kvinnorna lida med fruktansvärd smärta under förlossningen hellre än att vi renar gasen. Det är självklart att gasen ska renas, och framför allt är det en engångsinvestering. Att förebygga sfinkterruptur kostar ingenting; det handlar bara om riktlinjer för hur barnmorskan hjälper till att få fram barnet utan svåra skador vid framfödandet.
Det kan underlätta väldigt och har inte i första hand att göra med hur gammal kvinnan är när hon föder. Avslutningsvis har vi väldigt hög arbetslöshet i Sverige i dag, så jag tycker inte att regeringen har lyckats så bra med arbetslinjen.
Hillevi Larsson (S):
Den 1 september 2011 utropade sig Palestina som en självständig stat. Därefter kom ansökan till FN om att få bli fullvärdig FN-medlem. Tyvärr blockerades ansökan av USA. Det gick inte ens till omröstning eftersom de har möjlighet att blockera. Däremot togs frågan om medlemskap i Unesco upp. Det är ju också ett FN-organ.
Där blev det ja med förkrossande majoritet. Det var 14 länder som röstade nej, 52 länder lade ned sina röster och 107 länder röstade ja. Tyvärr var Sverige ett av de länder som röstade nej, vilket är tragiskt. Jag tycker att det hade varit illa nog om vi hade lagt ned vår röst, men vi röstade nej. Det gör frågan om FN-medlemskapet ännu viktigare.
Vi får ju inte på något sätt ge upp. Palestina är nu medlem i Unesco, vilket är ett första viktigt steg. Vi har i Sverige en ambassadör från Palestina; det är ett ganska nytt ämbete. Det är glädjande. Jag hoppas att det följs av ett erkännande av Palestina från svensk sida och att vi röstar ja till Palestina som FN-medlem.
Plan B är att gå vidare till generalförsamlingen i FN nu när säkerhetsrådet har blockerat frågan. Vi såg hur det gick i Unescoomröstningen, nämligen en förkrossande majoritet för medlemskap. Det finns ingen anledning att det inte skulle gå lika bra om frågan kom upp till omröstning i generalförsamlingen.
En fördel med generalförsamlingen är att enskilda länder inte kan blockera, utan där är det majoritetsbeslut som gäller. Min fråga i interpellationen handlar om huruvida Sverige stöder Palestinas ansökan om att bli medlem i FN. Det kan bli verklighet när generalförsamlingen tar upp det till omröstning.
Frågan är: Kommer Sverige i så fall att stödja det? Jag hoppas att det inte blir som i Unescofrågan. Det är bråttom. Bosättningarna brer ut sig, och syftet med dem är att ta över landet och göra en statsbildning omöjlig. Därför är det brådskande att se till att Palestina som ett första steg blir FN-medlem.
Nästa steg är naturligtvis en statsbildning som erkänns av så många länder som möjligt i världen. Frihet är slutstationen med ett slut på ockupationen, förtrycket och bosättningarna. Palestina har i dag observatörsstatus i FN:s generalförsamling. Om generalförsamlingen röstar för ett FN-medlemskap innebär det en förstärkt observatörsstatus.
Det innebär inte fullvärdigt medlemskap, men det är ett steg på vägen. Därför kvarstår min fråga om Sverige kommer att stödja ansökan. Eftersom Arhe Hamednaca inte är här har Katarina Köhler på ett bra sätt tagit upp mycket av fångarnas situation. Jag tänker lägga till en del. Nu ska ett par hundra fångar släppas. Det är så klart bra.
Men man måste komma ihåg att många av dem skulle ha släppts inom de närmaste månaderna i vilket fall som helst. Det blir ett PR-jippo att man släpper ett gäng samtidigt. Det har varit ett hårt tryck mot Israel. Det har varit vilda hungerstrejker i fängelserna mot missförhållanden, och Amnesty har dömt ut förhållandena. Vi måste kämpa för att även de återstående 6 000 fångarna släpps fria.
Hillevi Larsson (S):
När det gäller frågan om Palestinas FN-medlemskap: Enligt de kontakter jag haft är man självklart väldigt angelägen om att det ska bli en omröstning och givetvis att så många länder som möjligt kan rösta ja. Det som diskuteras är 1967 års gränser. Redan där har man gjort en långtgående kompromiss, så det borde rimligtvis kunna accepteras.
Givetvis kommer det att bli en resolution som inte innefattar en massa konstigheter och detaljer. Jag är övertygad om att det kommer att bli en väldigt enkel och konkret resolution som så många som möjligt kan ställa sig bakom, så jag tror inte att det är något problem. Kopplat till det har vi också erkännandefrågan.
Vårt grannland Norge gick i ett tidigt skede ut om att man är för ett erkännande - faktiskt efter de hemska terrorattentat med främlingsfientliga förtecken som drabbat Norge. Regeringsbyggnader bombades, och ungdomar sköts till döds ute på Utøya. Trots detta kunde Norge visa solidaritet med Palestina.
Jag önskar att också vi i Sverige ska vara en progressiv kraft för mänskliga rättigheter. Det handlar om den självklara rätten för det här plågade folket att äntligen få ett eget land som är erkänt av omvärlden. Det handlar också om de kränkningar som pågår i dag . Det hela är ju inte bara historiskt, utan det fortsätter hela tiden, mer och mer.
När det gäller själva fredsprocessen: Visst, den första vägen är naturligtvis samtalets väg. Men det har nu prövats i väldigt många år, utan resultat. Det som gör saken ännu värre är bosättningspolitiken. Det är bråttom. Befolkningssammansättningen ändras med bosättningspolitiken. Man fördriver palestinierna från deras hem och upplåter plats åt bosättare.
Denna utveckling går i ganska snabb takt. Dessutom är det här ett brott mot FN:s resolutioner och, kan man säga, mot fredsavtalet. Man kan inte säga att fredsprocessen fortgår så länge bosättningspolitiken fortsätter. Egentligen skulle befintliga bosättningar försvinna, men så är det inte. Det man säger är att nya bosättningar inte ska komma till.
Men sådana tillkommer, och befintliga bosättningar breder hela tiden ut sig mer och mer. Därför brådskar detta. Det krävs att vi tar till nya grepp eftersom de gamla misslyckats.
Oavsett vilka bannor Israel ibland i medierna får från olika länder fortsätter samma länder att skicka pengar till Israel - det mest förmånliga handelsavtalet som Israel av alla icke-medlemsstater i EU har, trots fruktansvärda övergrepp. Situationen i Gaza är horribel.
Först var det den fruktansvärda massakern då extremt många människor fick sina liv förstörda. Människor blev dödade. Man förlorade familjemedlemmar och sina hem. I stort sett allt jämnades med marken. Fortfarande lever väldigt många människor i området i misär. Trots det blockerar Israel alla vägar in till Gaza. Man blockerar till och med bistånd.
Ship to Gaza har flera gånger stoppats - första gången till och med förenat med våld och dödsfall. Bara på grund av Gaza borde man göra någonting. Men det är också så mycket annat som händer i övriga delar av Palestina och som förstärker situationen. Nu måste vi ta nya grepp, för hittills har det inte fungerat.
Hillevi Larsson (S):
Jag tror inte att vi behöver vara så rädda för att situationen ska bli värre, för det är svårt att tänka sig att den kan bli värre än vad den är i dag och att de metoder som hittills har använts skulle kunna vara mer verkningslösa än vad de är. De har ju misslyckats totalt. Det är nästan löjligt att man ena dagen sitter i samtal med Israel och att de nästa dag beslutar om ytterligare antal bosättningar som är helt i strid med både fredsprocessen och FN:s resolution.
Det betyder att de struntar totalt i de här samtalen. Det är bara för syns skull som de sker. Därför krävs det någonting nytt nu. Alternativet är att ge upp, för vi har ju sett hur det har gått hittills. Jag tror att ett erkännande av Palestina framför allt är en symbolisk handling som visar att vi stöder Palestinas frihet.
Om vi inte ens vågar göra det får Israel signalen att här inte finns något motstånd över huvud taget, att man kan fortsätta som förut. Ett FN-medlemskap, även om det inte blir ett fullvärdigt medlemskap utan förstärkt observatörsstatus, är ändå symboliskt viktigt på det sättet att en majoritet av FN:s medlemmar röstar ja till medlemskap.
Men det är också så att Palestina kan få ökat inflytande i generalförsamlingen, inte minst när det gäller de krigsbrott som Israel har begått, senast i Gaza. Det är bland annat för att Palestina inte är medlem i FN som de inte har kunnat åtalas för det här. Jag tror därför att det skulle vara både reellt och symboliskt viktigt med ett erkännande och ett FN-medlemskap. Det finns också så mycket annat man kan göra.
De andra interpellanterna har varit inne på det på ett väldigt bra sätt. Köper man bosättarprodukter medverkar man till folkrättsbrott. Det måste stoppas. Vi måste göra allt vi kan. Det är en mycket bra idé att inrätta associeringsavtal även med Palestina. Så visst finns det saker att göra.
Hillevi Larsson (S):
Den stora frågan här i dag är: Varför har regeringen inte följt riksdagens beslut? Oavsett vad regeringen tycker om riksdagens beslut är ordningen sådan att vi har parlamentarism i Sverige, och det är riksdagen som är Sveriges högsta beslutande organ. Dessutom fanns det goda grunder för riksdagens beslut.
Det beslut som fattades här i riksdagen för ett år sedan gick ut på att alla anvisningar till fas 3 skulle stoppas och att regeringen skulle återkomma med insatser mot långtidsarbetslösheten. För riksdagen kunde konstatera att regeringens arbete hittills när det gällde de långtidsarbetslösa hade fallerat. Nu, ett år senare, kan vi tyvärr konstatera att ingenting av det här har verkställts.
De långtidsarbetslösa är ännu längre från arbetsmarknaden i dag, och nya anvisningar sker hela tiden till fas 3. Det är förvånande att detta fortsätter med tanke på att det i dag är en av fem som anvisas till fas 3 som inte får någon sysselsättningsplats. Det är ju någonting som är väldigt fel när man inte ens kan få fram arbetsplatser.
Sedan är det självklart att det finns de som deltar i fas 3 som upplever att de har meningsfulla arbetsuppgifter. Och då tittar jag inte på avarterna, som också finns, de som ersätter reguljära arbetsuppgifter och det som är konstgjorda arbetsuppgifter som bara syftar till att arbetsgivaren ska få stödet på 5 000 kronor. Det finns de som upplever att de har meningsfulla arbetsuppgifter, och det är inget problem.
Problemet handlar om huruvida det leder vidare till jobb. Och det som är ett ännu större problem är: Hur kan man tvinga människor att arbeta heltid till så låg lön utan kollektivavtal och utan försäkring? Jag undrar varför regeringen inte kan göra något åt de här problemen och börja följa riksdagens beslut. Jag tycker att det, ett år efteråt, är hög tid att följa riksdagens beslut.
Hillevi Larsson (S):
Mitt förslag att räkna upp underhållsstödet i förhållande till inflationen, alltså att indexreglera det, är ingen motsättning till att den andre föräldern betalar mer. Redan i dag är det så att den andre föräldern förväntas betala till Försäkringskassan för att täcka upp det som Försäkringskassan redan har gett till boendeföräldern.
Det är för boendeförälderns skull som Försäkringskassan garanterar att man betalar detta varje månad, oavsett om den andre föräldern är försenad med sin betalning. Men sedan är det ju så att Försäkringskassan lämnar detta krav till kronofogden om den andre föräldern inte betalar. Hade man räknat upp underhållsstödet hade det till och med kunnat leda till att den andre föräldern i många fall betalade mer.
Sedan är det självklart så att är man skuldsatt över öronen är det svårt att betala. Det sker ändå en utmätning i de fallen, och en del av de pengarna kan gå till detta ändamål. Att underhållsstödet finns är ju ingen motsättning till att den andre föräldern efter förmåga ska betala till barnets underhåll. Det är heller ingen motsättning till att man kan ha frivilliga överenskommelser.
Jag välkomnar det, men självklart ska det ändå finnas en grundnivå där de boendeföräldrar som inte får stöd från den andre föräldern faktiskt ska ha en garanterad rättighet att få hjälp till barnets försörjning. I många fall kommer de pengarna dessutom att tas från den andre föräldern. När det gäller barnfattigdomen kan vi se att regeringen har skurit ned på vuxenutbildning som faktiskt kan leda till jobb.
Sjukförsäkringen och a-kassan har försämrats kraftigt, vilket har gjort att många behöver få försörjningsstöd. Den politik man har fört är helt kontraproduktiv. Det är självklart att det också bidrar till barnfattigdom. Jag välkomnar växelvis boende, men där delar man ju underhållsstödet i två delar. Det är egentligen någonting helt annat. Bekämpa barnfattigdomen och indexreglera underhållsstödet!
Hillevi Larsson (S):
Bakgrunden till den här interpellationen är att sommaren är ett väldigt bra tillfälle för ungdomar att få sitt första möte med arbetsmarknaden. Det är också väldigt många unga som får ett sommarjobb som det första jobbet de någonsin prövar på. Det här kan i sin tur leda vidare. Ungdomarna får lite arbetslivserfarenhet, de får kontakter och de får referenser inför framtida jobbsökande.
Det är väldigt positivt. Många ungdomar får sitt sommarjobb via kontakter. Få ungdomar får det via Arbetsförmedlingen. Satsningar där vi aktivt försöker få ut fler ungdomar i sommarjobb leder till att även de som inte har kontaktnätet får en chans att komma ut.
Det är kanske de som bäst behöver jobben som riskerar att bli arbetslösa i framtiden - just för att de saknar kontaktnät. Arbetslösheten är hög bland ungdomar. Det är brist på sommarjobb för ungdomar. Låt oss jämföra ett par år tillbaka. Då ser vi en negativ utveckling.
Förra året utlystes 6 733 sommarjobb. I dag utlyses 4 667 sommarjobb. Det går alltså åt fel håll. Även kommunerna anordnar färre sommarjobb. År 2010 fanns 80 000 sommarjobb.
Förra året fanns 68 500 sommarjobb, och detta år finns 60 000 sommarjobb. Vi kan också se att de satsningar som tidigare har gjorts för sommarjobb har gett konkreta resultat. Fram till 2006 satsade den socialdemokratiska regeringen på att ge stimulanser för att skapa sommarjobb i hela landet. Tyvärr togs satsningen bort när den nya regeringen tillträdde.
År 2010 kom satsningen tillbaka. Då satsade regeringen 100 miljoner på sommarjobb för ungdomar. Detta ledde till 25 000 sommarjobb. Det är en lyckad satsning. För alla de 25 000 extra ungdomar som fick jobb var detta självklart värdefullt. Men av någon anledning togs denna satsning bort i förra årets budget.
Det hänvisas nu till att det var kris 2010 och att det var därför satsningen skedde då. Men det är fortfarande kris när det gäller arbetslösheten, långtidsarbetslösheten och inte minst ungdomsarbetslösheten i Sverige. Jag har precis föredragit siffrorna som visar att det är kris även när det gäller antalet sommarjobb till ungdomar.
Därför hade det varit ännu mer läge nu när alla siffror går åt fel håll för regeringen att göra satsningen. Tyvärr har regeringen även tagit bort satsningen på sommarutbildning för ungdomar som inte har klarat godkända betyg i skolan. Det är tragiskt.
Ungdomarna erbjuds varken utbildning eller arbete under sommaren, vilket skulle komma väl till pass och vara ett bra sätt att förebygga framtida arbetslöshet, att se till att ungdomarna får in en fot på arbetsmarknaden och förhoppningsvis så småningom får riktiga jobb. Vad gör regeringen konkret för att få ut ungdomar i sommarjobb?
Är inte detta även en statlig uppgift och inte bara en kommunal uppgift när vi ser att siffrorna pekar åt fel håll?