Håkan Larsson (C):
Jag vill börja med att tacka Leni Björklund för svaret på våra interpellationer. Tyvärr finns det ingenting i försvarsministerns svar som visar att hon, ännu så länge i varje fall, har tagit intryck av den massiva sakliga kritik som framförs mot underlaget för försvarspropositionen. Detta gör mig mycket bekymrad.
Förra onsdagen besökte ministern Östersund och fick då, direkt från de berörda, ta del av den kraftiga kritik som riktas mot förslaget att i ett enda slag rasera landets bäst sammanhållna och mest effektiva garnison. Jag lyssnade då noga för att höra om Leni Björklund och hennes rådgivare Dan Olsson kunde presentera några tydliga motiv för varför regeringen lägger fram detta förslag.
Men inget hållbart skäl i sak presenterades i Östersund, än mindre i det svar vi nu har fått på interpellationerna. Talet om att "de försvarspolitiska aspekterna har . varit de avgörande i den slutliga avvägningen" övertygar inte. Skulle det vara försvarspolitiska aspekter som ligger bakom att mer än halva Sverige, från Mälardalen till Luleå, töms på militära förband?
De direktiv som regeringen lade fast i augusti 2003, och som ministern hänvisar till i sitt svar, är utmärkta. Enligt direktiven skulle sammanhållna och effektiva garnisoner prioriteras. Gjorda investeringar i fastigheter skulle tas till vara. Kostnader för nyinvesteringar och omlokaliseringar skulle minimeras. Lägg till detta: Den lokala arbetsmarknadens sårbarhet skulle beaktas ur regionalpolitiska och arbetsmarknadspolitiska synvinklar.
Hänsyn till miljön skulle tas, liksom till påverkan på det omgivande civila samhället. Förslaget skulle också vara motiverat så att skälen för varje förslag kan utläsas, och det ska vara kostnadsberäknat. I propositionen föreslår man ändå en nedläggning av landets bäst sammanhållna och mest effektiva garnison för att i stället behålla solitärer.
Regeringen väljer att lägga ned förband i utsatta regioner och behålla dem som finns i expansiva tillväxtregioner, i befolkningstäta områden som de kallas. Man föreslår en mycket kostnadskrävande flytt av Arméns tekniska skola från Östersund till Halmstad. Förband som har ont om utrymme och som saknar miljögodkända övnings- och skjutfält prioriteras före de förband som har gott om utrymme och miljögodkända övnings- och skjutfält.
Försvarsministern talar i sitt svar om den geografiska viljeinriktningen. Men det intressanta är inte den militära geografin utan den verklighet som råder på de övnings- och skjutfält som våra förband är hänvisade till att bedriva sin verksamhet på. Jag tolkar i stället viljan så att regeringen vill stimulera centralisering och befolkningskoncentration.
I denna anda beslutar man sig för att lägga ned en stark garnison i Jämtland, en region som har problem med befolkningsminskning, för att i stället bygga upp en garnison i Halmstad i Halland, landets kanske mest expansiva län. I Skåne, där regeringen vill behålla P 7 på bekostnad av i I 5, växer också befolkningen kraftigt. Jag tar upp dessa två för att peka på ett par exempel.
I Jämtland kan vi inte acceptera att utan hållbara och begripliga argument bli misshandlade på detta sätt av centralmakten. Det finns inget underlag som visar att det finns försvarsmässiga, ekonomiska eller regionalpolitiska motiv att avveckla Östersundsgarnisonen, tvärtom. Försvarsministern säger att utgångspunkten för AG GRO:s arbete har varit att se till Försvarsmaktens långsiktiga behov.
Jag skulle vilja veta vad ministern menar med Försvarsmaktens långsiktiga behov och var dessa behov är formulerade. Har regeringen över huvud taget övervägt alternativa förslag till grundorganisation? På vilket sätt har regeringen kommit fram till att den föreslagna grundorganisationen är den mest kostnadseffektiva, och var finns den jämförelsen i så fall redovisad?