KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eva Olofsson (V):
Vi är överens när det gäller insemination till ensamstående kvinnor, och jag kan instämma i nästan allt som sades. Det kanske fanns något ordval som skulle ha varit lite annorlunda från mig. Det är surrogatmoderskapet som jag vill fråga Mats Gerdau om. En förutsättningslös utredning innebär att man inte har tagit ställning mot surrogatmoderskap.
Det som skiljer oss är att Vänsterpartiet har sagt att vi tycker att surrogatmoderskap innebär ett utnyttjande av kvinnors kroppar. Det är inte samma sak. Mats Gerdau pratar om att underlätta genom insemination, äggdonation och på olika sätt att en kvinna ska vara gravid i nio månader, föda ett barn och sedan lämna bort barnet.
Det finns också tydliga exempel från de länder som har tillåtit icke-kommersiellt surrogatmoderskap att människor därifrån ändå åker och köper barn i Indien, där kvinnor verkligen utnyttjas.
Är inte en öppen utredning ett ställningstagande om att man faktiskt vill gå mot ett tillåtande av surrogatmoderskap? Har Moderaterna som parti tydligt tagit ställning mot kommersiellt surrogatmoderskap? Är det det icke-kommersiella, altruistiska som man kan tänka sig? Är det detta man tänker sig att utredningen ska titta på?
Eller vad är det egentligen som detta förutsättningslösa står för?
Eva Olofsson (V):
Moderaternas politik i största allmänhet är inte något som Vänsterpartiet älskar. Men det finns frågor där vi kan vara överens, och en sådan fråga är rätten till insemination för ensamstående föräldrar. Sedan tror jag inte att ni kommer att köpa vår politik för individuell föräldraförsäkring ni heller - det gjorde ju inte Kristdemokraterna, men det tror jag inte heller att Moderaterna gör. Man tillsätter en utredning för att man vill något - så är det.
En utredning brukar alltid leda åt något håll. Det vore hemskt intressant att se direktiven för utredningen. Ett kunskapsunderlag kan tas fram på många andra sätt än genom att tillsätta en förutsättningslös utredning. Vi kan konstatera att Statens medicinsk-etiska råd, SMER, håller på med detta kunskapsunderlag och håller på att plocka fram många frågor när det gäller etik och annat.
Man hade kunnat vänta tills de var färdiga. De har kommit en bit på väg, har jag hört. Vi har tagit ställning utifrån en feministisk syn på kvinnors rätt till sina egna kroppar och till reproduktion av barn. Vi kan inte se att vare sig ett icke-kommersiellt surrogatmoderskap eller ett kommersiellt surrogatmoderskap kan leva upp till kvinnors rätt till sina egna kroppar.
Mats Gerdau pratade om Sara, Abraham och tjänstekvinnan Hagar, som fick föda barn till Abraham kanske mest - det är inte säkert att Sara var så förtjust i det. Så ser det ut i världen i dag på många håll. Vi kan väl säga att de indiska kvinnorna - och många andra kvinnor som är fattiga och ställer upp som surrogatmamma av de skälen - är Hagar.
Det finns också en organisation, Feministiskt nej till surrogatmödraskap, som innehåller bland annat S-kvinnor i Jönköpings län, Gröna kvinnor, Ung Vänster, Kvinnliga Läkares Förening, Sveriges Kvinnolobby, ROKS, Kvinnojourerna och en rad andra organisationer. De har samma utgångspunkt för sitt nej som Vänsterpartiet har.
Eva Olofsson (V):
En familj som duger för KD är mamma-pappa-barn, det är tydligt när man hör Roland Utbult. Vad händer om det är mamma-mamma-barn eller pappa-pappa-barn? Två vuxna som älskar varandra och som har barn, duger inte det alls? Det är en sådan fråga som är relevant att ställa till Kristdemokraterna.
Jag tycker också att det är mycket relevant att ifrågasätta att på det här sättet klassa ned alla andra familjekonstellationer.
Ensamstående föräldrar som älskar sina barn och som jobbar och sliter och kvinnor som har valt att få barn genom insemination eller på annat sätt och som har ett jobb har tänkt igenom beslutet, har ett nätverk och släktingar omkring sig som ställer upp och tillsammans ger barnet en väldigt bra och trygg uppväxt - det duger tydligen inte.
För Vänsterpartiet kan familjen se ut på väldigt olika sätt. Det betyder inte att den inte är viktig. De närmaste människorna kring ett barn, de närmaste vuxna som ger kärlek och trygghet, är jätteviktiga. Men det kan se ut på många olika sätt.
Den här bilden av att det perfekta är mannen, kvinnan och barnet tycker jag snarare skapar en sorts stigmatisering av alla andra familjekonstellationer som finns. Det tror jag inte gynnar barnen, och det gynnar inte de andra familjekonstellationerna heller.
Vad vi behöver är ett samhälle som faktiskt har barnperspektivet i fokus oavsett vilken familj barnen lever i. Det har inte KD, utan man talar om vad som gäller, är bra och är normen, och det ska alla andra rätta sig efter, annars vill de inte ha en bra uppväxt för barnen. Jag förstår inte det här, Roland Utbult! Mamma-mamma-barn eller pappa-pappa-barn - kan inte det duga lika bra?
Eva Olofsson (V):
Självklart har barn behov av föräldrar. Men nu var du inne på begreppet familj, och då satte du likhetstecken mellan det och det som är mamma-pappa-barn. Du måste vidga ditt familjebegrepp! Det handlar inte om din eller min livsstil, utan det handlar om vilket samhälle vi bygger upp, vilken lagstiftning vi har, vilket stöd vi ger och vilka möjligheter vi ger till människor som gör olika livsval och på alla sätt försöker ge sina barn en bra uppväxt.
Det ska kunna fungera oavsett vad man väljer för familjekonstellation, och det ser jag inte att KD bejakar alls. Vill man ha närvarande pappor, som jag sade tidigare i dag, vore ju en delad föräldraförsäkring jättebra. Vi vet av erfarenhet att pappor som har tagit del av sina barns småbarnstid och varit nära dem inte blir sådana pappor som försvinner vid en skilsmässa eller jobbar hela tiden och inte har tid med sina barn.
Det är de som kommer att fortsätta att spela en stor roll och ha kontakt med sina barn oavsett om det blir skilsmässor eller inte. Sedan är det inte så att man är ensamstående jämt för att man fått barn som ensamstående via insemination, eller att man alltid är en familj för att man varit det när man fick barnet. Det är en väldigt statisk bild. Vi vet ju att väldigt många förhållanden spricker. Vi vet att ensamstående kvinnor som har fått barn genom insemination kanske träffar någon att leva med.
Den här bilden är alltså oerhört statisk, och jag tycker att KD verkligen borde fundera på vilka signaler man sänder ut när man bygger upp en idealbild som består av en familjekonstellation. Vad vi vill göra är att stötta människor så att de kan ge barnen en trygg uppväxt. Vi vill att föräldrar ska kunna jobba och fungera med barnen samtidigt.
Vi vill ha barnomsorg med mindre barngrupper och se till att inga ensamstående föräldrar behöver vara fattiga i den utsträckning som de är i dag. I stället vill vi ha ett samhälle som bejakar olika familjekonstellationer och som skapar trygghet för och kärlek till barnen.
Eva Olofsson (V):
Jag kan instämma i väldigt mycket av det Börje Vestlund sade. Jag har läst många av dina motioner och i flera fall också lyft fram dem även när ditt eget parti inte har gjort det. Det du ville ta upp och diskutera med Vänstern var surrogatmoderskap. Du hade inte så mycket talartid kvar. Vi har reserverat oss här för att vi ser att det är problematiskt när det gäller kvinnors rätt till sina kroppar och till sin reproduktion.
Det gäller både vid kommersiellt surrogatmödraskap och vid ett icke-kommersiellt. Vi ser också att de kan hänga ihop. Jag vet att du ser frågorna om klass, kön och etnicitet när du tittar på den här frågan eftersom jag har läst dina motioner. Vad vi ser är också att med ett surrogatmoderskap som är icke-kommersiellt kan det finnas saker inunder.
Det handlar om kvinnor som har det tufft ekonomiskt, svagare ställning och annat går in i ett surrogatmoderskap. Det har också visat sig i England att många därifrån ändå åker till Indien därför att det är ganska få kvinnor som bara av rent altruistiska skäl utan att de erbjuds någon fördel tar på sig att föda barn till någon annan.
Vi ser att med detta att vara gravid i nio månader, att föda ett barn och att lämna bort det blir kvinnans kropp till för något annat än för sin egen skull. Vi ser att det ligger en stor problematik i det. Kvinnors kroppar är fortfarande på många håll i världen, och deras möjligheter att föda barn och ta hand om barnen, något som andra bestämmer över och utnyttjar.
Vi ser här en problematik som kan hänga ihop. Det är anledningen till att vi inte kan tänka oss en förutsättningslös utredning.
Eva Olofsson (V):
Jag tycker att det är viktigt att Börje Vestlund lyfter fram att detta inte bara handlar om hbt-frågor. Det är många par - både sådana som inte kan få barn och en del som kan få barn men som väljer detta av andra skäl - som skaffar barn på detta sätt. Det kompliceras ytterligare av att man kan donera ägg och sätta in ett ägg som inte är moderns.
Man kan använda den stora industri som finns i Indien, men detta finns ju också i USA, som du säger. Ofta är det kvinnor som inte har så gott ställt som får ett tillskott som de kan leva på när de ställer upp som surrogatmödrar där. Jag tror att frågan måste lyftas fram på flera plan. Det är ingen lösning att säga att vi inte gör någonting. Vi måste titta på detta att barn finns.
Vi måste titta på vad som händer internationellt nu när handeln finns. EU har tagit upp frågan, och vi måste gå vidare med den. Men det vi har svårt att ställa upp på är att man säger att det är en förutsättningslös utredning när man öppnar för ett icke-kommersiellt surrogatmoderskap. Man kan ju säga att man inte heller har sagt nej till ett kommersiellt sådant, även om det är få i Sverige som driver den linjen.
Men den drivs, och vi har sagt att på denna premiss kan inte vi ställa upp. Men det finns frågor som man måste titta på och på något sätt ta ställning till, lyfta fram och reglera. Och det är ingen lösning att säga att vi inte säger någonting; det kan jag instämma i och hålla med dig om. Vår utgångspunkt är i mycket kvinnors rätt till sin kropp och reproduktion och att detta inte ska utnyttjas.
Kvinnan och det barn som föds ska inte vara något som kan bli en behållare och vara till för andras önskan att få barn. Vi vill inte använda kvinnors kroppar på det sättet.
Eva Olofsson (V):
Jag skulle vilja ställa en konkret fråga som handlar om rätten till barnomsorg på obekväm arbetstid. Det är en fråga som vi egentligen borde kunna vara ganska överens om. Vi vill att människor ska ha jobb. Det säger ni också att ni vill. Barnomsorg på obekväm arbetstid skulle öka många människors möjlighet att ha ett jobb, och det skulle ge barn möjlighet till en trygg och bra barnomsorg när föräldrarna jobbar.
Under de senaste fem åren har antalet som arbetar kvällar, nätter och helger ökat med 25 procent. 300 000 av dem har barn under sju år, men bara 40 procent av kommunerna erbjuder barnomsorg på obekväm arbetstid. Detta innebär att många människor har svårt att fixa barnomsorgen på ett bra sätt som är tryggt för barnen.
Men det innebär också att många, kanske inte minst ensamstående föräldrar, där det inte finns en annan förälder med andra arbetstider, får det tufft när det gäller att ta många av de jobb som finns. Det är många servicejobb nu. Det är jobb i vården, i butiker och på restauranger. 70 procent av småbarnsföräldrarna där jobbar regelbundet på obekväm arbetstid. Inom de här sektorerna finns många kvinnor.
Naturligtvis påverkas möjligheterna för ensamstående mammor att få jobb av att det kanske inte fixar sig med barnomsorgen. Nu står det bara att man ska sträva efter barnomsorg på obekväm arbetstid. Skulle inte Helena Bouveng vilja se det som en rättighet att få barnomsorg? Skulle det inte öka människors möjligheter att få jobb, inte minst ensamstående mammors?
Eva Olofsson (V):
Innebär det då att regeringen kommer att ta upp frågan om att skärpa lagstiftningen, så att människor får denna rätt, eller abdikerar man när det gäller att öka möjligheterna för inte minst ensamstående mammor att få jobb och säger att det är upp till varje kommun att sträva efter detta? Det är det som är den viktiga frågan.
Sveriges Makalösa Föräldrar är en organisation för ensamstående föräldrar som både driver deras intressefrågor och stöttar gemenskap och gemensamma aktiviteter. Jag pratade med dem häromdagen. Barnomsorg på obekväm arbetstid är en av de allra viktigaste frågorna för dem. Dessutom är det fler och fler jobb som utförs på obekväm arbetstid.
Det är heller inte alltid en trygghet att fixa och få ihop det på olika sätt med barn och ragga kompisar. Alla barn har inte föräldrar på samma ställe. Alla har inte heller föräldrar som delar vårdnaden veckovis och som kan ställa upp båda två. Vissa föräldrar är helt enkelt ensamma med sitt barn och får ta det ansvaret.
Då är det oerhört viktigt för den här föräldern att kunna söka jobb, ta ett jobb och få en inkomst, men också att ha tryggheten att veta att man har en bra barnomsorg med utbildad personal och att man inte behöver hålla på och fiffla, byta och flytta runt barnet hela tiden för att få det att gå ihop. Jag har fortfarande samma fråga.
Jag förstod inte riktigt om det här skulle vara en fråga för kommunerna eller om Helena Bouveng är beredd att se till att det blir en lagstiftning om rätten till barnomsorg på obekväm arbetstid.
Eva Olofsson (V):
Jag är glad att Folkpartiet och Vänsterpartiet har samma synpunkt när det gäller att införliva barnkonventionen i svensk lag. Det är bara att hoppas att också Moderaterna förflyttar sig i frågan. Jag tänkte ställa samma fråga till Maria Lundqvist-Brömster som jag ställde tidigare. Den gällde barnomsorg på obekväm arbetstid.
Jag tror att du också är medveten om att det är ett starkt önskemål som lyfts fram av till exempel Makalösa Föräldrar. Det är också något som skulle öka möjligheterna för ensamstående mammor att bli självförsörjande. En rättighet är betydligt starkare än om kommunerna eventuellt vill fixa barnomsorg på obekväm arbetstid.
Jag tror också att det kan vara en bra lösning för barnet att ha en trygg barnomsorg och veta var man ska vara när mamma arbetar. Det vore intressant att höra hur du ser på att ensamstående föräldrar får det tufft. Man är ensamstående med ett barn. Barnet börjar på dagis.
Barnen smittar ned varandra på dagis, och sedan måste man vara hemma. Det är inte så lätt när man samtidigt ska fixa jobbet. Det är något som arbetsgivaren kan se som mindre attraktivt och försöker anställa någon som inte har barn eller som har en familj med två föräldrar.
Barnomsorgsstöd i form av en barnskötare som kommer hem när barnet är sjukt - när föräldern jobbar är barnet på dagis - skulle förbättra situationen betydligt. Om man vill vara hemma med sitt barn ska man naturligtvis ha rätt att göra så. Jag skulle gärna vilja veta vad Folkpartiet tycker om dessa två frågor.
Eva Olofsson (V):
Jag tycker att det är synd att man överlämnar det till kommunerna, för det har visat sig att lite mer än hälften av kommunerna inte erbjuder den servicen. Jag tycker att det är en rättighet som man skulle kunna ta upp på nationell nivå. Vi har ju rätten till barnomsorg annars. Sedan funderar jag på glasögon till barn. Det diskuterades här förut.
Om man har andra funktionsnedsättningar, som att man hör dåligt eller behöver andra hjälpmedel, är det ingen som säger att man ska köpa och betala dem helt själv. För mig är det egentligen en gåta att glasögon till barn, som behöver dem för sin utveckling och för att kunna funka i skolan, är något som föräldrarna plötsligt ska betala. Vi vet att ungar leker och att glasögon kan gå sönder.
Alla vill ju inte heller gå till socialkontoret. I stället försöker man gneta ihop pengarna tills man har dem, och barnet får klara sig med glasögon som inte funkar. Jag tycker att det borde vara självklart att barn skulle kunna få glasögon och inte behöva ha svårt att hänga med i skolan och svårt att se verkligheten klart därför att deras föräldrar har ont om pengar.
Den frågan skulle jag vilja ställa till dig tillsammans med den tidigare. Dessutom är det något jag undrar över när det gäller den borgerliga politiken. Jag är överens med er om att man ska försöka få jobb och att jobbskapande åtgärder ska vidtas. Men om ett barn har föräldrar som är sjuka länge eller har föräldrar som ingår bland de långtidsarbetslösa, som har blivit dubbelt så många de senaste åren, ska inte barnet då kunna leva på en vettig nivå?
Är det rimligt att många till exempel står utanför a-kassan eller att a-kassan har försämrats och att sjukförsäkringen har försämrats?
Eva Olofsson (V):
Roland Utbult sade att barn var drabbade av de försämringar i a-kassan och sjukförsäkringen som hans parti var med och beslutade om. Det är bara att konstatera att människor är drabbade. Det kan vi se i DN i dag. Det pågår i dag. De barn som lever med dessa föräldrar ska inte bara vara med i en familj där det är jättejobbigt att någon är arbetslös. De ska också drabbas av en väldigt dålig ekonomi. Det är likadant när människor blir sjuka i dag.
Det var klädsamt av Roland Utbult att ligga lågt i det tidigare replikskiftet. Vi vill ha en arbetslöshetskassa som fortsätter som förut. Men den kommer att bli så att i stort sett alla är med i den om man ger bra inträdesvillkor. Det handlar om att man gör avgiften låg och inte gör det svårare att gå med som Alliansen gjorde och att den för stora grupper ger 80 procent av lönen.
Jag har aldrig förstått vad den obligatoriska a-kassa som du talar om kommer att ge för nivå. Det viktiga är att dessa försämringar har drabbat barn och barnfamiljer. Jag funderade lite förut om Roland Utbult ville ha upp oss här på replikskiften när han svingade mot V och Miljöpartiet. Jag tror inte att han har läst Göteborgs universitets undersökningar om vad man kopplar till med olika partier. Jag kan rekommendera dem.
Jag vill också fråga vad det är för beskattning som KD vill göra av de miljardärer som ni anklagar sossarna för att inte vilja beskatta. Då måste du själv vilja det, antar jag. Det vore väldigt klädsamt om vi konkret fick höra vad barnsatsningen från KD:s sida innebär för de barn som är i ett ekonomiskt utsatt läge. Det gäller speciellt vad ni vill göra för ensamstående föräldrar.
Det jag hör från ensamstående föräldrar är att KD har glömt att det finns ensamstående föräldrar. KD för en politik som gynnar familjer med två föräldrar.
Eva Olofsson (V):
Jag har ännu inte hört hur Roland Utbult vill beskatta miljardärerna, men det kanske bara var något han svingade mot Socialdemokraterna. KD har drivit frågan om vårdnadsbidraget. Ensamstående föräldrar säger att de inte kan leva på det, utan de vill ha ett jobb, en lön och barnomsorg.
Därför vore det intressant att höra vad du, Roland Utbult, säger om barnomsorg på obekväm arbetstid, något som jag även frågat andra debattörer om, så att en ensamstående förälder kan känna tryggheten i att barnet är väl omhändertaget när han eller hon jobbar på obekväm arbetstid eller så att en arbetslös ensamstående förälder, oftast mamman, känner att hon kan söka de jobb som finns, varav många är på obekväm arbetstid.
Det vore intressant att även höra hur du ser på de stora barngrupper som finns i förskolan och i fritidshemmen. De har ju blivit väldigt stora. Med mindre barngrupper kan man naturligtvis stötta barnen, till exempel de barn som har utländska föräldrar, så att de tidigt lär sig språket, kommer i gång och klarar av skolan bättre.
Om man inte har mer personal på fritidshemmen, som i dag har grupper på 40 barn - grupperna har blivit mycket mindre personaltäta under den borgerliga regeringstiden - har man små möjligheter att stötta de barn som behöver extra stöd och som man mycket väl borde kunna fånga upp både i skolan och på fritidshemmen.
Fritidshemmen är i dag alldeles för mycket av förvaring jämfört med hur det var på 80- och 90-talen då det fanns personal på fritis. Det är två frågor som jag gärna vill höra hur ni ser på. Dessutom undrar jag om ni tänker höja underhållsstödet. Som jag sade var jag och talade med Makalösa föräldrar för några dagar sedan. Att höja bostadsbidraget är väl bra, sade de, men många av deras medlemmar vågar inte söka bostadsbidrag eftersom de kan bli återbetalningsskyldiga.
När de inte vet hur de har det med jobbet och ekonomin framöver är de rädda för att få en skuld som ska betalas. De vill mycket hellre att det satsas på underhållsstödet, och det vill vi i Vänsterpartiet höja.
Eva Olofsson (V):
Det var ett något bättre svar än det jag fick på interpellationen. Socialstyrelsens lägesrapport 2012 som kom för några veckor sedan bygger på den rapport som var resultatet av det uppdrag regeringen gav Socialstyrelsen att göra en kartläggning av ledsagningen, och den kom i mars 2011 och har funnits ett tag. Det har alltså gått att se var bristerna finns.
Jag är också säker på att SRF tydligt upplyste om det vid det möte som Maria Larsson talade om. Jag ska koncentrera mig på en fråga. Ledsagarservice enligt LSS är viktigt. Många människor får ledsagning genom socialtjänstlagen, och det kan bli väldigt dyrt.
Det hänger på den egna ekonomin om man ska kunna promenera, gå till simhallen, gå på konsert eller fotbollsmatch, hälsa på vänner eller annat. 62 procent av kommunerna tar ut avgifter för ledsagning enligt socialtjänstlagen, och avgifterna varierar. De flesta tar betalt enligt hemtjänsttaxan.
Där är taket 1 712 kronor i månaden, vilket är ganska mycket. Ofta ligger hemtjänstavgifterna på 200 eller 300 kronor per timme. Hur många av oss skulle vilja betala 200 kronor för en timmes promenad eller 600 kronor för ett besök i köpcentrumet eller på stan?
Vem har råd att betala både den egna och ledsagarens konsert- eller teaterbiljett plus kostnaden för ledsagningen? Vissa kommuner låter den som behöver stöd för att delta i olika aktiviteter betala både resor och eventuella inträden för såväl sig själv som ledsagaren, och det är rent ut sagt oanständigt.
Det här betyder att man måste ha bra ekonomi för att kunna vara delaktig i samhället. Här behöver vi sätta ned foten ordentligt. I svaret har statsrådet hänvisat till lagen om valfrihet, vilket statsrådet ofta gör. Det svarar dock inte på någon av frågorna: Hur ska vi komma till rätta med begränsningar som inte har stöd i lagen eller som ibland är alldeles orimliga?
Hur ska vi komma till rätta med att en del kommuner sätter avgifter som i sig blir en begränsning av ekonomisk art? Vi har haft aktiva förslag om att titta på nationella riktlinjer och om att utreda frågan om avgifterna. Räcker det att tala med SKL eller är statsrådet beredd att sätta ned foten ordentligt?
Vi vet att många funktionsnedsatta inte har så bra ekonomi. Många har lägre inkomster och svårare att få jobb än andra. Ska man dessutom vara isolerad i sitt hem för att man inte har råd med ledsagning? Borde vi inte kunna vara överens om att ändra på det?