Jakob Forssmed (KD):
I kommunerna bygger vi Sverige, som Birger Ekstedt sa. Men Sveriges kommuner och regioner är hårt pressade. Den demografiska utvecklingen tillsammans med en annalkande konjunkturavmattning riskerar att skapa större budgethål, underskott och välfärdsbehov som inte möts.
Bankerna är väldigt viktiga i det finansiella blodomloppet och centrala för den finansiella stabiliteten i ett samhälle. Denna uppgift gör dem till viktiga institutioner som på olika sätt skyddas av det offentliga. Annars skulle miljontals kunder kunna få se sina pengar förlorade. Risken skulle även vara stor att fler banker dras med i den enskilda bankens kollaps, vilket i värsta fall skulle kunna leda till en fullskalig finansiell kris.
Finansieringsgapet i kommunsektorn, alltså skillnaden mellan kostnads- och intäktsutveckling, kommer 2023 att uppgå till 43 miljarder kronor, enligt prognoser från Sveriges Kommuner och Regioner, SKR. Prioriteringar krävs, såväl lokalt som nationellt. I detta läge för regeringen en politik som vänder kommuner och regioner ryggen.
Bankerna åtnjuter en särskild position med vilken det följer ett särskilt ansvar. Därför måste det också finnas speciella regler som bankerna måste följa samt utställda garantier från staten som bidrar till stabilitet. Därför är det viktigt att bankerna agerar på ett sätt så att förtroendet för dem upprätthålls. Det är viktigt för hela samhället, för det finansiella systemet bygger på förtroende.
Budgeten för nästa år är, den tilltagande kommunkrisen till trots, förbluffande svag när det gäller tillskott till kommunsektorn. I stället prioriteras januaripartiernas olika prestigeprojekt som de tvingat på varandra. Den bristande förståelsen för kommunernas situation märks också i den dåliga hanteringen av kostnadsutjämningsförslaget, vilket riksdagen beslutar om i dag och som är tänkt att träda i kraft vid årsskiftet.
Vi kan inte acceptera att detta förtroende äventyras, oavsett om det är fartblindhet, girighet eller omdömeslöshet som ligger bakom. Det får allvarliga skadeverkningar för hela samhället. I grunden handlar det om att följa såväl en god etik som lagar och regler och om att medborgarna måste känna sig trygga med vad man gör på banken efter klockan tre.
Förvisso tar regeringen vidare i sin budget en del satsningar från KD-M-budgeten. Det generella tillskottet ligger kvar, kömiljarden likaså. Men de resurser och reformer man själv presenterat är otillräckliga. Regeringen har till och med skurit ned på resurserna till äldreboenden, trots den stora brist som väntar. När dammet lagt sig efter interna budgetstrider var det annat som fick förtur.
Just nu finns inte detta förtroende fullt ut. Återkommande penningtvättsskandaler har skadat tilliten till det finansiella systemet. Det är nu mycket viktigt att myndigheter som Finansinspektionen kan utöva en effektiv tillsyn, med sanktioner i proportion till den potentiella skada banker kan göra genom att underlätta eller inte agera mot misstänkt penningtvätt.
Annat fick förtur framför de 120 000 patienter som väntat olagligt länge på vård och de 26 000 äldreboendeplatser som måste byggas till 2026. Regeringen ansåg sig ha 25 miljarder i reformutrymme men lyckades knappt tillföra några ytterligare resurser till kommunsektorn och välfärden utöver det som redan var aviserat i M-KD-budgeten.
Jag gick i våras ut med krav på en ordentlig genomlysning av hur myndigheten har fungerat och hur den bör göras om för att bli starkare, ha rätt kompetens, klara sitt uppdrag och höja ambitionerna. Myndigheten bör bli större och starkare. I dag klarar den inte att fullt ut upprätthålla alla sina uppgifter med full kraft, utan fokus växlar mellan åren. Ulla Andersson från Vänsterpartiet hade liknande idéer.
Statsministern och finansministern höll pressträff om äldresatsningar, men det var bara omfördelning av befintliga medel. Samtidigt låg nedskärningarna från i våras fast. Utbildningsministern höll pressträff om miljardsatsningar på skolan. Det visade sig vara ett nettotillskott på 100 miljoner. Så har det låtit när budgeten har presenterats. Då är det förstås förståeligt att regeringen med andra metoder försöker göra någonting åt kommunkrisen.
Tillsammans tog vi fram ett förslag till utskottsinitiativ, som nu resulterat i en utredning som ska genomlysa inspektionen brett och titta på sanktioner, personalförsörjning, myndigheternas återkoppling till bankernas tillsyn samt inte minst frågor om sekretess mellan banker för att man inte ska kunna shoppa runt med sina försök till penningtvätt. Detta är utmärkt och välbehövligt.
Nu har man lagt fram en proposition om ändrad kostnadsutjämning som ett delsvar på dessa problem. Förslaget kommer till del att underlätta för vissa kommuner och regioner att klara sitt uppdrag. Men samtidigt innebär regeringens bristfälliga upplägg stora bekymmer för andra.
IMF pekade i en rapport 2017 på att Finansinspektionen är en alltför tunt bemannad myndighet. Myndighetens internrevision och Riksrevisionen har pekat i samma riktning. Myndigheten Finansinspektionen behöver säkra kompetens och undvika situationer som den för två år sedan, när man på just penningtvättsavdelningen tappade medarbetare motsvarande en personalomsättning på 85 procent.
När propositionen presenterades i mitten av hösten hade många kommuner och regioner nämligen redan fattat beslut om sina budgetar för 2020 eller var i färd med att göra det. Förslaget har inneburit att man har varit tvungen att ändra. Stora belopp har fått prioriteras ned i kommuner och regioner bara månader eller veckor före budgetårets start. Att förslaget läggs fram så sent vittnar om att regeringen inte riktigt tar kommuners och regioners situation på allvar.
Det går inte att acceptera en situation där snacket på stan blir att duktiga medarbetare på Finansinspektionen snabbt kan rekryteras till banksidan. Finansinspektionen ska inte kunna köpas sönder på det sättet. Vi måste nu bygga en starkare finansinspektion, och i grunden är det bankerna som ska betala för den. De tillsynsavgifter som bankerna betalar bör höjas för att finansiera en större inspektion.
Vi kristdemokrater föreslår ett mer ordnat införande, där staten tar ett större ekonomiskt ansvar på grund av att införandet nu sker i hast. I vårt alternativ genomför vi förändringarna i kostnadsutjämningen enligt propositionen. De förändringar som nu föreslås anser vi i allt väsentligt i sig är rimliga. En del beräkningsfaktorer har inte uppdaterats på flera år. Verkligheten har sedan länge sprungit förbi dem.
Detta är i högsta grad rimligt, då en stark inspektion stärker det förtroende som bankerna är beroende av. Jag är övertygad om att den utredning som nu följer kommer att föreslå en utökning av både kostym och befogenheter. Men vi kristdemokrater vill redan nu stärka Finansinspektionen, och hade våra budgetramar vunnit bifall hade Finansinspektionen fått 20 miljoner kronor ytterligare nästa år. Nu blir det inte så, och det beklagar jag.
Andra har bytts ut till faktorer med något högre träffsäkerhet. Som ett exempel kan nämnas att hemtjänstkostnader i glesbygd tidigare bara räknades för personer över 80 år, medan det nya även inkluderar gruppen mellan 65 och 79 år. Det är en bra förändring. Men de negativa effekter som uppstår för vissa kommuner och regioner i det nya systemet måste enligt vår uppfattning dämpas.
Det ytterligare tillskottet hade behövts för att redan nu stärka bemanningen och tillsynen och för att ha ett uthålligt fokus på penningtvättsfrågorna så att bekämpningen också ska kunna ske starkare i internationella samarbeten, då penningtvätt inte känner några landgränser. Herr talman! Banker är centrala i det finansiella blodomloppet.
Det är inte rimligt att genomföra förslaget i den hast som nu sker. I vårt förslag ligger införandebidraget kvar på den högsta nivån i tre år i stället för ett år. Framför allt skjuter staten till medel till de kommuner och regioner som får en försämring när den nya utjämningen införs. Det handlar om drygt 90 kommuner och sju regioner som har en negativ förändring i propositionen.
Förtroendet är grundläggande; medborgarna måste känna sig trygga och inte fundera på vad man gör på banken efter klockan tre. Starkare myndigheter på finansmarknadsområdet är viktiga för det förtroendet.
Vi tar ansvar och har i vårt budgetalternativ därför satt av 2 miljarder extra 2020 och 2021. Detta gör vi utöver specifika satsningar på välfärd i kommunsektorn på över 5 miljarder kronor för vartdera året.
Med vårt förslag får kommuner och regioner med positivt utfall i förslaget sina ökade resurser vid årsskiftet i enlighet med propositionen samtidigt som effekterna för de kommuner som har en negativ bidrags- eller avgiftsförändring begränsas till ett minimum.
Vårt förslag matchar till delar regeringens, men eftersom det också är en budgetfråga där vi tillför resurser till de kommuner som drabbas med regeringens förslag kommer vi att avstå i huvudvoteringen med hänvisning till vårt budgetalternativ och därefter rösta på våra egna förslag. Fru talman! Vi kristdemokrater står bakom idén om att utjämning behövs. Det finns skilda förutsättningar som är svåra för den enskilda kommunen och regionen att påverka.
Att exempelvis glesare bygder kompenseras för att långa avstånd kostar mer är befogat om landet ska hålla samman. Det blir dock alltmer uppenbart att det skulle behövas en helhetsöversyn av utjämningssystemet. Vi föreslår en sådan. Den utredning som ligger till grund för propositionen hade enbart i uppdrag att föreslå ändringar i kostnadsutjämningen, vilket utgör ungefär en tiondel av hela systemet. Övriga delar är inte berörda.
Men precis som det nya förslaget väger upp för gleshetsfaktorer som innebär kostnader behöver utjämningen även ta bättre hänsyn till tillväxt. Det handlar om de utmaningar som följer av att växa snabbt när det gäller exempelvis infrastruktur, skola och sjukvård. Risken med en utjämning som inte tar tillräcklig hänsyn till detta är att drivkrafterna för tillväxt i kommuner och regioner försvagas, till skada för hela landets tillväxt.
Även möjligheterna till en mer regional modell bör analyseras. Ofta ligger ju boendekommuner och jobbkommuner geografiskt nära varandra och drar nytta av varandra. Inom utjämningssystemet behandlas de dock som separata entiteter och får olika profiler trots att det i hög grad kan vara så att personer som bor i den ena kommunen arbetar i den andra. Här skulle ett mer regionalt perspektiv kunna bidra till en mer rimlig omfördelning.
Jag yrkar bifall till reservation 3, där vi kräver en bred översyn av hela utjämningssystemet för att stärka möjligheterna för kommuner och regioner och för att stärka systemets legitimitet. Fru talman! En svår tid väntar för landets kommuner och regioner. För att säkra välfärden behövs en politik som nu prioriterar kommunsektorn och ser behoven hos alla landets kommuner och regioner.
Utjämningen är bara en liten del av den politik som behövs. Den här propositionen förändrar inte de stora behov som finns. Det behövs långt mer politik, långt större resurser och långt fler reformer för att vi ska kunna möta kommunkrisen i dess helhet.