Sven-Erik Österberg (S):
Det är ett intressant ekonomiskt läge just nu. Riksbanken slog ganska nyligen fast att räntan skulle vara oförändrad. Det var inte oväntat. Det kunde man gissa med ganska stor säkerhet. Men man sände samtidigt en signal om att höjningar ska komma under nästa år. I det konjunkturläge som är just nu är det ingen bra signal.
Vi ser i lite varierande del men är nog ganska överens om att konjunkturtoppen är nådd, och man går ned på den andra sidan. Hur den utvecklingen kommer att bli kan nästan ingen gissa. Jag har sett olika utfall och prognoser, men man kan vara rätt säker på att det är väldigt svårbedömt i det läge som har varit. I ett läge då industriutvecklingen går ned aviseras fortsatta räntehöjningar.
Där borde man egentligen ha en stimulans åt andra hållet. Det är där det kommer in att den inhemska efterfrågan fortfarande är så stark, på grund av de 80 miljarder som är utsläppta i skattesänkningar i kanske den starkaste högkonjunkturen i modern tid. Det gör att det håller uppe inflationstrycket så att Riksbanken känner sig nödgad att avisera ytterligare räntehöjningar, som egentligen försvårar i ett läge då konjunkturen vänder.
Det tycker jag är bekymmersamt. Det där är ingenting annat än ett resultat av en finanspolitik som är förd som är väldigt riskabel i det här läget. Det kan ta en ända med förskräckelse. Det kan kanske också balansera ut om finansministern har tur. Men om det råder osäkerhet. Jag tycker ändå att det är ett läge som är ganska osäkert, och det är farligt.
Den politik som förs är farlig på så sätt att den har skapat den här situationen. Här kan man inte skylla på någonting annat än den inhemska finanspolitik som förs och som finansministern som är ansvarig för. Den är besvärlig. Det andra man kan säga är naturligtvis att arbetsmarknadens parter, åtminstone den ena, är ganska provocerade av regeringen. Det är höjda egenavgifter i a-kassan, hårt piskande, borttagna skatteavdrag för fackföreningsavgift och a-kassaavgifter.
Fackföreningsrörelsen sade själv att dess ambition i förra lönerörelsen inte var att kräva kompensation för de pålagor som man har fått som löntagare i Sverige. Det var demokratiskt fattade beslut. Men det finns en gräns där man ändå fortsätter. Det är egentligen det som regeringen har gjort. Den ena parten piskar man på. Det gör att nästa lönerörelse helt enkelt kan bli besvärlig.
Till det ska läggas att en av de viktigaste baserna för att vi har haft en så bra ekonomisk utveckling i Sverige under den senaste perioden är att det har varit lönerörelser med relativt låga löneökningar men bra realt utfall som har gett mer pengar i plånboken för löntagarna. Staten har också tagit ansvar och sett till att man har haft en låg inflation. Det är därför det har blivit reallöneökningar. Vi står på gränsen och ser att det finns ett annat inflationstryck.
Det kan skapa en stor oro när man ser att små löneuttag inte ger någon reallöneökning, utan man är förlorare till slut. Det gör att när det kommer an på lönekrav kommer man att se på det här på ett annat sätt, vilket skapar en annan oro. När det gäller den breda subventionen av låglönejobb i Sverige, framför allt i tjänstesektorn där man försöker få ut mer människor, är det väl bra att folk får jobb.
Men i den takt som man drar bort subventionerna - det kommer väl en sådan tid som regeringen också har i sin plan - blir det en press på fackförbunden att inte ta ut för mycket löneökningar. Därför förlorar medlemmarna. Det är väl det som är Anders Borgs strategi. På så sätt har man skapat en ökad klyfta i samhället mellan dem som tjänar minst och dem som tjänar mest. Det är en tydlig högerpolitik som förs i det här landet under täckmanteln att andra ska få mer.
Jag tycker att det är ett systemskifte som Anders Borg har ansvar för.