KBLab/rixvox huggingface dataset:
Olof Lavesson (M):
Jag utgår från att Siv Holma med gigantiska skattesänkningar menar att låg- och medelinkomsttagare har fått mer pengar i plånboken och att jobbskatteavdraget har varit en viktig del av arbetsmarknadspolitiken. Det står vi för. Det är ett av de ben som har gjort att vi jämfört med andra har gått ganska oskadade ur den kris vi har bakom oss. Det kommer naturligtvis också kulturskapare till del. Att utgå från verkligheten tycker jag att Siv Holma ska fundera lite över. Siv Holma pratar om småföretagarkultur och småföretagarstruktur och vad det innebär att vara småföretagare i dag.
Det är en ganska differentierad verklighet. Ganska många kulturutövare är småföretagare redan i dag. Jag tror att man måste bestämma vad syftet är. Är det att understödja konstnärskap med de bidrag vi har? Ska de som har ägnat sig åt konst ha något att leva av på ålderns höst? Om det förstnämnda är målet är detta en väldigt bra förändring. Om det sistnämnda är målet sätter det snarast fokus på ett pensionssystem.
I propositionen tar regeringen upp det som flera remissinstanser har sagt, nämligen att det finns ett behov av djupare analys av pensionsfrågorna för de konstnärsgrupper som inte är arbetstagare. Det tycker jag är bra. Man ger Konstnärsnämnden i uppdrag att utvärdera övergången efter tre år och efter sex år. Det har Siv Holma valt att inte fokusera på. När det gäller frånvaro av arbetslinje finns det i alla fall en mottagare som håller med Siv Holma.
Det är bara några månader sedan Jan Myrdal konstaterade i Aftonbladet: Inkomstgarantin gör det möjligt att göra helt olönsamt arbete, som att resa till gerillan i Indien, där jag just har varit. För mig är det inte syftet med det statliga stödet till konstnärer.
Olof Lavesson (M):
Jag inledde mitt anförande med att sjunga företagsamhetens lov. Patrik Lundqvist gjorde något annat. Han valde att inleda med att sjunga skatternas lov. Det kan man ju göra, och det var kanske inte så förvånande. Det bekymrar mig lite när jag hör Socialdemokraterna redogöra för varför vi har skatter att de ser skatter endast som en inkomstkälla.
Det är ett sätt för stat, kommun och landsting att få in mer pengar till att satsa mer. Det kan tyckas vällovligt, men skatter har även andra funktioner. Skatter kan till exempel vara styrmedel. Genom att höja och sänka skatter kan vi se till att beteenden uppmuntras eller förändras.
Vi har till exempel höga skatter på alkohol och tobak för att vi tycker att det är dumt att människor häller i sig för mycket alkohol eller röker för mycket. Vilka skatter ser Patrik Lundqvist som skadliga? Hur ser han på skadliga skatter och skatter som styrmedel?
Jag delar Patrik Lundqvists synpunkt att skatter är viktiga för att få in pengar så att vi kan satsa på allt som vi vill förändra och göra bättre. Men vad är viktigast: att statens skatteintäkter ökar eller att allt färre betalar alltmer i skatt?
Olof Lavesson (M):
Då delar vi uppfattningen att skatterna är ett viktigt styrmedel, Patrik Lundqvist. Höjer vi skatten mycket på något minskar konsumtionen eller det blir mindre av fenomenet. Sänker skatterna premierar vi något. Då förvånar det mig att ni så ivrigt talar för en politik som så kraftigt höjer skatterna på arbete och företagande.
I regeringens budgetförslag höjs skatten på arbete och företagande 40 gånger mer än vad regeringen satsar på företagande. Självfallet får det konsekvenser. I gårdagens interpellationsdebatter sa finansminister Magdalena Andersson att det är i företagen som jobben måste skapas. Jag utgår från att Patrik Lundqvist delar finansministerns synpunkt.
Varför höjer ni då skatterna på företagande så mycket? Patrik Lundqvist säger att det är fel att subventionera med skatten. På vilket sätt subventionerar ett skatteuttag? Om jag har 100 kronor och betalar 50 kronor till staten avstår jag 50 kronor av min lön.
Om jag bara avstår 40 kronor av min lön, är jag subventionerad då? Hur kan det vara en subvention att sänka skatten på det som vi tycker är bra i samhället, på företagande och jobb? Hur kan det vara en subvention när vi fortfarande har några av världens högsta skatter? Jag får inte ihop retoriken. Det är fortfarande så att företagare och arbetstagare betalar skatt.
Men det är väl bättre att fler arbetstagare och företagare betalar skatt än att allt färre arbetstagare och företagare ska betala alltmer?
Olof Lavesson (M):
År 2013 köpte en halv miljon svenskar RUT-tjänster för ungefär 5 miljarder kronor. Skatteverkets bedömningar är att skulle man halvera eller ta bort RUT skulle 10 procent gå rakt till svart arbetskraft i stället för vit. Enligt Almega skulle Socialdemokraternas förslag minska omsättningen i branschen med 23 procent. Av 17 000 anställda riskerar 3 400 att förlora jobbet. Var fjärde anställd i branschen är under 26 år.
Tre av fyra kommer direkt från arbetslöshet. Nära hälften är utlandsfödda. 77 procent inom städ- och hemservice är kvinnor. Sju av tio egenföretagare i branschen är kvinnor, och sex av tio som köper tjänsterna är kvinnor. Det här är en verklighet som Peter Persson och Socialdemokraterna väljer att totalt blunda för. I stället väljer man förenklandets argumentation och förenklandets politik, som så många gånger tidigare.
Man väljer agitatorrollen, en roll som passar Peter Persson oerhört väl. Man för in plakatpolitiken i lagförslagen. Det är olyckligt. Inomhuspool, kocklandslag - tycker man att detta är värdigt en svensk budgettext? Säg mig, Peter Persson, vilka samhällsproblem är det som Socialdemokraterna försöker lösa med förslaget om inomhuspool?
Är det det som svenskarna ligger sömnlösa över om nätterna? Och om det är så viktigt att utreda hur det har gått med RUT och ROT, varför gör man inte det innan man lägger fram förslag om så kraftfulla försämringar som ni gör?
Olof Lavesson (M):
Peter Persson tar inte detta riktigt på allvar. Jag noterar även att han blir mig svaret skyldig på mina frågor. Jag skulle rekommendera Peter Persson ett besök i verkligheten; jag tror att det skulle gagna honom om han kunde släppa talarstolen en liten stund. Häromveckan var jag faktiskt och besökte ett av Sveriges största läxhjälpsföretag. Det är en kraftig expansion de har varit med om - 1 200 nyanställda i år, och av dem är tre av fyra födda på 1990-talet. Det är många unga som får in en första fort på arbetsmarknaden, vilket är viktigt. Vilka är det då som köper tjänsterna?
Jo, Peter Persson, när det gäller RUT och städtjänster är det någonting de flesta skulle klara av att utföra själva om vi tog bort den åtgärden. När det gäller läx-RUT är det dock ofta kompetensen man köper. Jag förstår att det kanske är lätt för Peter Persson att hjälpa sina barnbarn med derivata och vad man nu lär sig i matematiken och i skolan. Men det är inte alla föräldrar som klarar det, och de behöver den hjälpen. Det är också huvudsakligen föräldrar med utrikes bakgrund som köper hjälpen.
Det är inte heller så mycket pengar som Peter Persson talar om, utan det är ungefär 2 000 kronor i månaden. Det är mycket pengar, förvisso, men det är också en investering många är beredda att göra för att hjälpa sina barn ytterligare. När Peter Persson och Socialdemokraterna presenterade sitt budgetförslag stoppade det här läxhjälpsföretaget all nyrekrytering på en gång. Flytten till större lokaler fick avblåsas, och man såg mörkret framför sig. I går avvisade kammaren regeringens jobbfientliga förslag.
Direkt hörde företaget av sig och sa: Nu sätter vi oss på bussen och åker till KTH för att börja nyrekrytera. De var glada. Det har den senaste tiden pratats mycket om utsträckta händer och samarbete över blockgränsen. Detta kanske inte alltid har varit Peter Perssons starkaste sida. Han har trivts så bra i oppositionsrollen att valresultatet gått honom lite grann förbi, känns det som. Nu går vi till val, och jag får väl önska att Peter Persson får återvända till den roll han verkar trivas så bra i.
Olof Lavesson (M):
Jag måste börja med det som också Niklas Wykman tog upp. Monica Green värjer sig mot människosynen här. Jag värjer mig mot Monica Greens människosyn - på mig och på dem som köper tjänsterna. Hon talar om fattiga invandrare som städar hos rika vita - historiens vingslag. Det är en argumentation som inte är värdig denna kammare och inte är värdig Monica Green.
När det gäller finansministerns svar kan jag konstatera att hon varken läst eller lyssnat. Om man tror att detta är en debatt som handlar om poolrengöring, kocklandslag och bartendrar har man missförstått allt vad debatten handlar om. Jag är inte ett dugg orolig för dem som tjänar allra mest, som har cocktailpartyn i trädgården eller som behöver hjälp med lite skit i poolen. De klarar sig alldeles utmärkt med finansministerns politik. De har råd ändå.
Det här handlar om fler människor, om de övriga 600 000. Ska fler kunna få hjälp i hemmet, få hjälp med att få livspusslet att gå ihop, kunna hjälpa barnen med studierna? Det handlar om ett välfärdsperspektiv. Det är vad som skiljer Magdalena Andersson och mig. I Magdalena Anderssons Sverige är det bara de rika som ska klara detta. I mitt Sverige är det faktiskt fler.
Matavdraget används i stor utsträckning i dag av äldre personer som behöver hjälp med tillredning av mat i hemmet. Nu får de betala därför att Magdalena Andersson vill stoppa cocktailpartyn i Danderyd, som ändå kommer att fortsätta. Sedan var det frågan om läx-RUT. Skillnaden är att köp av städhjälp är att köpa tid. Man kan själv städa hemma, men med läx-RUT köps kompetens. Det innebär att om den hjälpen inte kan fås på annat sätt är också risken stor att en svart marknad växer fram.
Jag inledde med ett par frågor, och jag vill upprepa dem. Vilka ytterligare förändringar ser finansministern framför sig när det gäller RUT-avdraget? Kommer vi att se samma förändring som med ROT, eller kan hon lova att det avdraget får vara orört resten av mandatperioden?
Olof Lavesson (M):
Finansministern säger att det inte bara handlar om effekten av sänkta skatter eller av intäkter utan också om hur man använder dem. Det är fråga om olika effekter. På samma sätt handlar det inte bara om effekten av en sänkning av skatterna. Det blir ju en annan effekt om man höjer skatterna. Det är två olika saker. Finanspolitiska rådet, som Magdalena Andersson hänvisar till, har varnat för att det kommer att leda till en minskning av antalet jobb om regeringens förslag genomförs. Dessutom talar vi i dag om detta som om det bara gällde skatten på arbete för dem som är yngre, men så är det inte.
Det är fler grupper som drabbas kraftigt av regeringens politik, till exempel alla som fyllt 65 år och tycker att de fortfarande kan bidra på arbetsmarknaden. Här vill finansministern och regeringen återinföra den särskilda löneskatt som den tidigare regeringen tog bort. Det slår inte bara mot dem som är anställda utan också mot äldre företagare. Man fortsätter ofta sin anställning i egen verksamhet när man passerat 65 år. 72 000 personer har gjort så i Sverige, och med finansministerns förslag får de en direkt höjning av skatten på sin arbetsinsats med 5,6 procent.
Jag utgår dock från att finansministern inte heller här ser någon effekt av förslagen. Även om jag fortfarande inte är helt nöjd med svaret - jag har ännu inte fått svar om skillnaderna inom regeringen - vill jag tacka finansministern för debatten. Det är möjligt att finansministern inte heller är nöjd med mina frågor och svar. Jag kände tidigare ganska stor tveksamhet till vad som gäller från regeringens sida, men den tveksamheten är nu undanröjd.
Det torde stå alldeles klart för var och en som funderar över vilken koppling regeringen gör mellan nivån på arbetsgivaravgifter och tillskapandet av nya jobb att regeringen är delad. Det är glasklart. Å ena sidan har det ingen betydelse, för det ger ingen effekt vilken nivå man har på arbetsgivaravgifterna. Å andra sidan krävs sänkta arbetsgivaravgifter för att företag ska vilja anställa. I detta fall, som i så många andra, gäller väl att den som lever får se.
Det får vi förmodligen göra nästa vår då framtidsministerns arbetsgrupper ska leverera sina resultat. Kanske finns det anledning för Magdalena Andersson och mig att då träffas på nytt. Jag vill än en gång tacka för debatten samt tillönska finansministern en god sommar.
Olof Lavesson (M):
Jag uppskattar statsrådets engagemang i frågan, men jag blir ändå tveksam över svaret och över hur det utvecklas. Det blir jag med tanke på att Sverige inte bara har stått bakom syftet med konventionen utan också är ett av de länder som har drivit på och varit med och förhandlat fram den. Sverige borde därför vara medvetet om vilka problem som kan uppstå när det gäller den nationella lagstiftningen.
De länder som undertecknar konventionen förbinder sig att vidta åtgärder som kriminaliserar olagliga transplantationer, särskilt om de genomförs utan givarens frivilliga samtycke och uttryckliga vilja. Det finns också tydliga sanktionsmöjligheter om man bryter mot konventionen. Den öppnar upp nya möjligheter för internationellt samarbete och bidrar förhoppningsvis till att vi får ett mer harmoniserat regelverk.
Jag undrar vad som är försvaret för eller förklaringen till att Sverige inte redan har satt igång ett arbete där det finns en tydlig tidsplan för när man skulle kunna underteckna konventionen. Jag tycker att statsrådet borde kunna svara på frågan hur en sådan tidsplan kan se ut. Jag vet att ansvaret för det här arbetet, och därmed också arbetet med konventionen, har flyttats till ett annat departement och att det i dag är Socialdepartementet som har ansvaret för denna typ av frågor.
Statsrådet har i sitt svar hänvisat till Utredningen om donations- och transplantationsfrågor, men den utredningen svarar ju inte på de frågeställningar som omfattas av Europarådets konvention. Som statsrådet nämnde rör konventionen frågor som information till allmänheten, vårdgivarnas arbetssätt och donationsfrämjande insatser i vården. Sedan finns det ett tilläggsdirektiv om hur en eventuell ersättning skulle kunna se ut.
Men det vi talar om här är en ganska utbredd illegal handel med mänskliga organ där människor i utvecklingsländer far illa och i värsta fall dör i en hänsynslös jakt på deras inre kroppsdelar. Statsrådet hänvisar till att vi i stor utsträckning redan har lagstiftning på plats i Sverige och att vi redan har en kriminalisering. Men så är det inte överallt, och det vet Gabriel Wikström lika väl som jag. Som alla andra internationella konventioner vilar legitimiteten på att så många länder som möjligt är med och undertecknar dem.
Om länder som Sverige, som dessutom har förhandlat fram konventionen, inte tycker att ett undertecknande har högsta prioritet får det givetvis återverkningar. Jag tycker att Sverige har ett ansvar i detta. Jag har full förståelse för att det finns punkter som inte stämmer överens med svensk straffrätt. Gabriel Wikström hänvisar till ett omfattande beredningsarbete.
Min fråga blir vilka initiativ statsrådet har tagit för att få igång beredningsarbetet och få det avslutat och vilka initiativ han tänker ta framöver för att få nödvändig lagstiftning på plats.
Olof Lavesson (M):
När det gäller frågor som samtyckesfrågan finns det paragrafer i konventionen som säger att man ska ta hänsyn till nationell lagstiftning, som kan skilja sig åt mellan länder i just den här typen av frågor. Det kan också gälla en avliden person som inte uttryckligen har lämnat sitt samtycke innan personen har avlidit. Statsrådet pratade om vilka skyldigheter man har.
För mig är en sådan skyldighet att göra vad man kan för att genomföra de konventioner där man själv har tagit initiativ, själv har varit drivande och själv har ställt krav på andra länder. Sedan det här arbetet initierades har vi förvisso bytt regering. Men jag uppfattar inte att detta är en fråga som är vare sig parti- eller blockskiljande utan att det finns ett brett engagemang, och det är jag glad för.
Även om man tittar på den nationella lagstiftningen och den pågående utredningen bör man även titta utanför landets gränser. Det viktiga här handlar också om att skapa grund för internationellt samarbete och att man får harmoniserade regelverk på plats. Jag tror att det är en förutsättning för att man ska kunna angripa det verkliga problemet. Jag väljer att tolka statsrådets svar som positivt.
Jag kommer att fortsätta att följa frågan och hoppas att vi inom någorlunda överskådlig tid får en lagstiftning på plats och att vi kommer att underteckna konventionen.
Olof Lavesson (M):
Jag tackar Aron Emilsson för frågan. Låt mig göra en sak mycket klar. När det handlar om vad som nu införs när det gäller migrationsområdet och varför det görs finns det mycket som skiljer mig och Aron Emilsson åt och som skiljer Moderaterna och Sverigedemokraterna åt. Det finns mycket mer som skiljer än som förenar. Det är möjligt att någonting i retoriken kan förena, enligt det som Sverigedemokraterna hör, men när det gäller varför vi gör saker och ting och hur vi gör det finns det ingenting gemensamt över huvud taget.
Vi vidtar vissa åtgärder just nu, precis som jag sa i mitt anförande, för att kunna fortsätta ta det ansvar som Sverige alltid har tagit som humanitär stat och för att värna den öppenhet och den respekt vi har för olika människors värderingar, religion, härkomst och kultur. Det gör vi under en tillfällig period. Det Aron Emilsson och Sverigedemokraterna vill är att stänga dörrarna för evigt och säga tack men nej tack till människor som kommer hit. Det är också det här som skiljer oss åt när det handlar om kulturpolitiken. Vi ser på svensk kultur på olika sätt.
Vi ser hur svensk kultur genom hela historien har byggts av människor som har kommit hit och verkat här. Man har gjort det under kortare perioder och under längre perioder, och man har byggt sig en framtid här. Det är så Sveriges kulturliv har blivit starkt, det är så Sveriges kulturarv ser ut och det är så morgondagens kulturarv ser ut. Aron Emilsson och Sverigedemokraterna lägger fram en expansiv kulturbudget, men jag har aldrig varit med om att man lägger så mycket pengar på något som ska nå så få. Jag beklagar att ni inte har ett mer öppet och inkluderande perspektiv. Där skiljer vi oss oerhört mycket åt.
När det gäller våra prioriteringar tycker jag att jag klargjorde dem tydligt i mitt anförande. Jag sa exakt vad vi vill göra men också hur vi ser det i ett större perspektiv. Vi menar att kulturpolitiken måste ses i sitt sammanhang och att ett samhälle som bygger på kunskap, bildning, ekonomi och tillväxt också gagnar kulturen.
Olof Lavesson (M):
Jag vet inte om man kan kalla det för missuppfattning. Jag har ju läst Sverigedemokraternas förslag, och det står tydligt, svart på vitt, hur man ser på saker och ting där. Jag har suttit i parlamentariska församlingar med sverigedemokrater sedan 2002, och jag har aldrig hört en sverigedemokrat säga: Nu ska vi se till att få in fler intryck i vårt land, tänka ur ett mer mångkulturellt perspektiv och se hur vi kan bredda den svenska kulturen. Det har jag aldrig hört en sverigedemokrat säga. Det här är någonting helt nytt. Om det står för en omställning i politiken är det intressant och har skett här i dag.
Tvärtom har det alltid handlat om hur man ska skydda den svenska kulturen från andra intryck, som om alla perspektiv och influenser utifrån är någonting hotfullt och negativt. När det gäller att det skulle vara en missuppfattning kan jag alltså inte alls hålla med. Det är samma sak när det gäller synen på kulturarv. Jag har läst Sverigedemokraternas förslag på kulturarvsområdet. Jag blir bekymrad när jag träffar politiker som vill definiera och låsa in vad som är Sverige och vad som är svensk kultur och svenskt kulturarv.
Jag är stolt över de värderingar som präglar vårt land. Sverige ska vara en fristad för öppenhet, tolerans, yttrandefrihet och religionsfrihet, man ska kunna testa ordets gränser och yttrandefriheten ska råda i alla sammanhang. Man ska också kunna utvecklas i den kultur man kommer från eller ta till sig nya influenser. Det skiljer väldigt mycket mellan Sverigedemokraternas politik och den som Moderaterna driver. Nej, Aron Emilsson, det är inte en missuppfattning. Det är glasklart. Det är bara att läsa ert förslag så ser man det.
Nu har det aviserats från kulturministern att det kommer en kulturarvsproposition längre fram. Den ser jag och vi i Moderaterna fram emot. När den kommer kan vi ha en längre diskussion om det svenska kulturarvet och hur vi fyller på det på bästa sätt.
Olof Lavesson (M):
Tack för frågan, Rossana Dinamarca! Det är intressant hur man räknar vad som är nedräkningar och vad som är uppräkningar, vad som är besparingar och vad som är nedskärningar. Jag är van vid att man när man har en budgetdiskussion utgår från vad man har i år och hur nästa års budget ser ut. Det är ganska rimligt. Sedan finns det de som satsar mer och de som inte satsar fullt så mycket. Jämfört med hur budgeten ser ut för innevarande år är även vår budget en uppräkning och en nysatsning.
Däremot, vilket är helt sant, och det sa jag också i mitt anförande, har vi en betydligt stramare budget än vad regeringen har med stöd av Vänsterpartiet. Jag har suttit i riksdagen i nio år, och jag har aldrig varit med om att lägga en budget som inte är stramare än Vänsterpartiets. När Vänsterpartiet lägger fram sina förslag finns det obegränsat med resurser. Jag vet inte riktigt var man tar alla pengar från. Vi har ställt frågor om det de senaste nio åren.
Nu sitter partiet i en ansvarsposition där man agerar stödpatrull till regeringen, så det är väl lite svårare framöver att använda samma pengamaskiner som man har använt tidigare. När det gäller kulturskolan ska det inte gå till rika kommuner, säger Rossana Dinamarca. Det var ett tydligt besked, och det tackar jag för. Jag kommer att fråga kulturministern lite senare om hon ser det på samma sätt. Jag undrar hur man ska fördela pengarna. Vad har ni kommit överens om i förhandlingarna?
Ska de gå till de kommuner där avgiften är lägre eller där avgiften är högre? Eller ska de gå till ökad tillgänglighet, kompetensutveckling, omvärldsbevakning eller något annat av allt det som vi har hört om i debatten? Det är ändå 100 miljoner kronor. I så fall går pengarna till något helt annat än det som sägs i budgettexten, för där fastställs att de ska gå till sänkta avgifter och ingenting annat. 100 miljoner är ganska mycket pengar. Samtidigt har man en utredning som inte ska vara klar förrän den 30 september nästa år. Hur kan man säga ja till 100 miljoner om de inte ska gå till de kommuner där avgiften är som högst?
Olof Lavesson (M):
Låt oss fortsätta vara överens om en sak som vi tidigare har varit ganska överens om här i kammaren, Rossana Dinamarca. Det gäller vad som ställde till kaos förra året. Det var knappast att Moderaterna och Alliansen lade fram ett budgetförslag och röstade på sin egen politik. Det som skapade kaos var att ett parti bestämde sig för att inte rösta på sin egen politik utan på någon annans politik. Man skulle under alla omständigheter fälla en regering. Det skapade kaos i Sveriges riksdag.
Det var inte att Alliansen röstade på sin politik eller att Rossana Dinamarca röstade på sin. Jag vet inte om Rossana Dinamarcas svar när det gäller kulturskolorna var mer av en fråga än ett svar. Ja, pengarna ska gå dit där avgifterna är som högst för att harmonisera det hela och hjälpa de elever som betalar de högsta avgifterna. Vi kan konstatera att avgifterna är högst i de rika kranskommunerna runt våra storstäder. Men de ska inte få ta del av pengarna. Jag får inte ihop detta.
Rossana Dinamarca säger att de tittar på det just nu och ska lösa det och ta fram regler och annat för det. Det är det som är problemet på område efter område. Man ska titta på, man är inte klar och man har inte tänkt färdigt. Men man skjuter från höften och lägger lite pengar så att det ser bra ut. Det håller inte. När det gäller vad som skapade kaos förra året skulle det också kunna ses som att ni faktiskt fick ett helt år extra på er att förbereda er politik. Borde ni inte ha använt det året lite bättre i så fall för att kunna lägga fram lite mer väl förankrade förslag?