Staffan Danielsson (C):
Den debatt vi nu för är viktig, men den är svår och väldigt känslig. Vem vill väl stå upp för den som behandlar djur illa och som är en djurplågare? Därför är alltid statens myndigheter och djurskyddsinspektörer försedda med starka befogenheter, och de är i ett väldigt överläge gentemot den lantbrukare som, ibland efter anonyma anmälningar, misstänks för brister i sin djurhållning.
Vi är helt överens om att när det gäller husdjur som far allvarligt illa måste ansvariga statstjänstemän akut kunna gripa in och till exempel utan förvarning tvångsomhänderta hundar, hästar eller nötkreatur. Då finns det inte tid för en domstolsprövning.
I dessa situationer kan en lantbrukare i efterhand, när ladugården är tom och djuren är slaktade eller uppstallade till stora löpande kostnader, överklaga myndighetens beslut till förvaltningsdomstol. Han eller hon får nästan aldrig rätt. Myndigheten har fotodokumentation och veterinärintyg, och domstolen prövar främst i form, inte i sak.
Det är alltså inte en tingsrätt utan en förvaltningsdomstol. Det jag lyfter fram är inte detta - när omhändertagande är berättigat - utan alla andra situationer, och de är många. Det handlar om att det i månader eller år har förts en dialog mellan djurskyddsinspektör och lantbrukare om huruvida djurhållningen är tillräckligt bra eller inte. Det har funnits en orimlig praxis som ministern och regeringen har tagit bort, vilket jag verkligen välkomnar.
Denna praxis har dock gällt i decennier: Om länsstyrelsen för tredje gången har förelagt lantbrukaren att vidta åtgärder, oavsett om de är stora eller små, har myndigheten och staten rätt att utan förvarning slå till med dråpslaget att tvångsomhänderta alla djur. Detta har också skett ibland.
Man har jagat myggor med maskingevär; proportionerna har inte varit rimliga. Staten kommer plötsligt till gården med flera inspektörer, veterinärer, polis, massmedier och djurtransporter. Djuren transporteras bort till något jourstall där de kan stå uppstallade i många månader innan de slaktas eller säljs. Detta innebär väldigt höga kostnader, som lantbrukaren får betala. Han eller hon får inte bara sitt rykte förstört, utan ofta raseras också ekonomin.
Det finns många som har gått i konkurs. Så nog finns det straff om man har brister i sin djurhållning. Djuren säljs dessutom ofta till mycket låga priser. Detta har nu regeringen rättat till, och det ger jag lantbruksministern kredd för. Lantbrukaren ska i större utsträckning själv kunna sälja sina djur när det inte är akut fara utan när man ska sluta.
Straffet för lantbrukarna är i de här fallen som sagt mycket hårt. Om man har behandlat djuren alldeles för illa ska det vara hårda straff. Men ibland gäller det människor som har kämpat och slitit och gjort vad de har kunnat, och det har blivit en bedömningssport att avgöra om det har varit tillräckligt eller inte. Då kan straffet vara väldigt hårt. Djurskyddsinspektörerna är ibland unga och ambitiösa med hårt tryck på sig att gripa in. De har ofta synpunkter även på detaljnivå.
Myndighetens makt är stor. Djurägaren är i ett väldigt underläge, och inte ens LRF kan eller vill alltid göra så mycket. För vem vill försvara en djurplågare? Lantbrukarna upplever sig med all rätt vara i ett väldigt underläge, och en del knäcks psykiskt och ekonomiskt. Det har förekommit självmord och annat.
Min poäng med interpellationen är att ärendena borde föras till tingsrätt när det är allvarliga frågor på gång och tid finns.