Agneta Luttropp (MP):
Jag stöder alla Miljöpartiets reservationer, men för tids vinnande yrkar jag bifall bara till reservation 6 och reservation 8. Det är något märkligt när politiker debatterar funktionshinderspolitik rent generellt. Alla är så välvilliga. Alla är så förstående.
Men ser verkligheten i Sverige ut som vi tror och hoppas för unga, barn och vuxna med funktionsnedsättning? Nej, det gör den inte. Sverige har skrivit under standardregler för att tillförsäkra människor med funktionshinder delaktighet och jämlikhet. Det gjorde vi 1993. Det är alltså snart 20 år sedan.
Ändå är det mycket kvar innan Sverige har nått fram till det vi har lovat. Under rubriken Delaktighet och jämlikhet i standardreglerna finns ett stycke om tillgänglighet för service, aktiviteter, information och dokumentation. Dit har vi inte nått. Endast hälften av landets grund- och gymnasieskolor är till exempel tillgängliga för elever som är rullstolsburna.
Vad gäller affärer, restauranger, biografer etcetera är det inte ett dugg bättre. Därför vill Miljöpartiet ha in tillgänglighet i diskrimineringslagen. Lika rättigheter finns inte heller. 68 000 personer med funktionsnedsättning står utanför den reguljära arbetsmarknaden. År 2008 var siffran 30 000.
Den har alltså mer än fördubblats på fyra år - detta trots att Sverige har skrivit under att dessa personer bör få det stöd de behöver inom det reguljära systemet för utbildning, hälso- och sjukvård, arbetsmarknad och social service. Vi är som sagt välvilliga och förstående, men när det kommer till handling är det mycket som fattas.
LSS innebar ett nytt liv för alla personer med funktionsnedsättning och deras familjer. Så kom en dom från Regeringsrätten, numera Högsta förvaltningsdomstolen, om personlig assistans och grundläggande behov. Domen har inneburit försämringar för de personer som är beroende av personlig assistent för full delaktighet i samhällslivet, vilket vi säger att det ska vara.
Regeringsrättens dom innebär en omdefiniering av grundläggande behov. Domslutet innebär att personlig assistans endast är avsedd för den som behöver hjälp med mycket privata angelägenheter. Domen som blivit praxis för Försäkringskassan har gjort det svårare för många att leva ett liv i delaktighet i samhället.
Någon säger: Jag är både blind och rullstolsburen och är alltså tvungen att ha en person som kan hjälpa mig med förflyttningar. Beslut: Noll assistanstimmar! En pojke med Downs syndrom och autism fick assistanstimmarna neddragna från 122 till noll timmar. Det finns otaliga exempel på detta, bland annat med personer som har fått sluta arbeta på grund av att de inte har fått sin assistans.
Kruxet med detta är att lagen inte är ändrad, utan det är domen som har gjort att Försäkringskassan måste rätta sig efter domen och alltså göra en ny tolkning av lagen. Vi som var aktiva i handikapprörelsen när LSS kom till vet att det vi ser nu aldrig var avsikten.
Även Bengt Westerberg, som var en av arkitekterna bakom detta, uttryckte det i en intervju i mars i år: Med hjälp av sin assistent ska assistansanvändaren kunna utföra det som en normal person utan funktionshinder kan utföra. Tidsåtgången för arbetsuppgifterna bör också utgå från en person utan funktionsnedsättning.
Vad gör vi då som rikspolitiker? Det är möjligt och till och med troligt att vi måste ändra eller förtydliga lagen så att den efterlevs enligt intentionerna. Men för att göra det behöver vi veta hur och i vilken mån domslutet har bidragit till att assistenttimmar dras ned eller försvinner.
Ställningstagandet innebär att Inspektionen för socialförsäkringen ska ta fram ett underlag för att kunna bedöma orsakerna till utfallet av Försäkringskassans beslut om assistansersättning. Detta ska redovisas en första gång i december 2012. Sedan ska man återkomma till utskottet.
Det är som sagt möjligt att vi kommer att stå för en lagändring eller ett förtydligande. Det vet vi inte förrän vi har sett vad man har kommit fram till. Utgångspunkten i arbetet ska vara intentionerna i LSS. Det kan tyckas som en lång tid att vänta till årets slut, och det är det också.
Men för att fatta ett beslut som håller och inte rivs upp av en ny dom är det viktigt med material och analyser som vi kan använda under lång tid. Räkna med att Miljöpartiet noga kommer att följa redovisningen från ISF! Det är, som jag sagt tidigare, möjligt att MP kommer fram till att § 9 måste skrivas om. Fru talman! Jag går nu över till att tala om glasögon till barn.
Så ovetande var jag att jag trodde att alla landsting gjorde som mitt hemlandsting Västmanland, det vill säga att alla barn under åtta år har full subvention för glasögon. Det är gratis för barnen i Västmanland. I det alliansstyrda Stockholm får barnet inte en krona. Något måste vara fel! Hur kan tolkningar av vad som är hjälpmedel vara så komplett olika från län till län?
Det gäller att bo på rätt ställe. Därför är det viktigt att kartläggningen angående landstingens tillämpning av sitt ansvar för hjälpmedel vad avser glasögon för barn startar.
Därmed har man tillmötesgått Miljöpartiets motion om en översyn av riktlinjerna för stöd till barns glasögon för att stärka möjligheten för barn med synfel att få glasögon oberoende av var de bor.
Miljöpartiet har ändå lämnat ett särskilt yttrande eftersom det man skriver är att frågan huruvida synnedsättning hos barn ska definieras som en funktionsnedsättning bör klargöras. Har man det minsta tvivel om detta är det bara att gå in på Socialstyrelsens hemsida och läsa. Där står det hela ordagrant beskrivet utifrån WHO:s kriterier.
När man använder glasögon har man naturligtvis inget funktionshinder, men funktionsnedsättning har man så fort man inte använder dem. Dess värre blev det inte heller någon tidsangivelse för när detta ska återrapporteras. Det sägs bara att man ska återkomma till riksdagen med en redovisning så snart resultaten är klara. Risken är att det blir en långbänk utan tidsangivelse.
Men vi håller ögonen på detta, bokstavligt talat. Fru talman! Jag ska säga något om personkrets. Som ni säkert vet finns det tre personkretsar. Den första är i huvudsak personer med utvecklingsstörning och autism. Den andra är personer med hjärnskada i vuxen ålder. Där är diagnosen utgångspunkten.
Sedan kommer det tredje kruxet; det står att det gäller en person med andra stora och varaktiga fysiska eller psykiska funktionshinder som ger betydande svårigheter i den dagliga livsföringen och som har ett omfattande behov av stöd. Som ni hörde tidigare räknas man alltså inte till personkrets 3 även om man är blind och rullstolsburen.
Här är det inte diagnosen som är avgörande, utan den enskildes svårigheter i det dagliga livet och behovet av stöd och service. Man kan ju fundera på om en person som är både blind och rullstolsburen inte har väldiga behov. Det är en märklig bedömning. Här måste det bli ett förtydligande så att det inte råder någon tvekan om att personer med grava synskador hör till personkrets 3.
Fru talman! Många personer med funktionsnedsättning behöver ledsagarservice för att öka sin delaktighet i samhället. Ledsagarservice innebär att man får stöd av en person för att kunna delta i aktiviteter i närmiljön utanför hemmet. Kommunerna gör olika bedömningar när det gäller både kostnader för ledsagarservice och omkostnader för själva ledsagningen.
Vem betalar biobesöket, kafébesöket eller tågbiljetten för ledsagaren - personen med funktionsnedsättning eller kommunen? Socialstyrelsen genomförde 2010 en kartläggning av ledsagning och kommunernas ansvar. Man kom bland annat fram till att det råder osäkerhet beträffande vem som står för ledsagarens omkostnader och i vilken utsträckning.
I fyra av tio kommuner är ledsagningen avgiftsfri, medan den i de övriga är avgiftsbelagd. Även vem som står för ledsagarens omkostnader vid ledsagning varierar mellan kommunerna.
Slutsatsen från Socialstyrelsen är att ledsagningen är en betydelsefull, ofta avgörande insats för att öka delaktigheten i samhället för enskilda personer med funktionsnedsättning. Kartläggningen ger emellertid ingen enhetlig bild av ledsagarinsatserna i riket, utan former, omfattning, villkor och begränsningar för ledsagarinsatsen varierar.
För att kunna erbjuda individuellt utformad ledsagning på lika villkor och med god kvalitet oavsett kommun bör större enhetlighet mellan kommunerna eftersträvas. Här är Socialstyrelsen och Miljöpartiet helt överens. Det ska inte vara boendeort som avgör om jag kan använda ledsagarservice eller inte.