KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jakob Forssmed (KD):
Det finns mycket man skulle kunna tala om. Regeringens misslyckande när det gäller tillgängligheten i vården, tryggheten och en lång rad områden. Det gäller inte minst tudelningen på arbetsmarknaden, som har vuxit under mandatperioden. Jag tänkte ta upp en fråga som jag har tagit upp många gånger. I dag kanske är sista chansen att få ett svar på den frågan.
Det handlar om den särskilda löneskatten som regeringen tidigt aviserade och sedan genomförde för äldre som arbetar. Personer över 65 år fick en särskild löneskatt om de valde att stanna kvar på arbetsmarknaden. Vi ser nu resultatet av detta.
De landsting som så väl skulle kunna behöva erfarna läkare, sjuksköterskor, undersköterskor, vårdpersonal och barnmorskor har fått dramatiskt ökade kostnader för att ha de personerna anställda. De har inte i den utsträckning som de hade behövt kunnat erbjuda de personerna bra villkor för att de ska kunna stanna kvar och bidra med sina erfarenheter några år extra om de så önskar.
Regeringen ansåg i höstas att den hade lite drygt 40 miljarder i reformutrymme. Den valde ändå inte att ta bort löneskatten. Nu, den 18 april, efter nästan fyra år, lägger regeringen fram förslag om 200 miljoner kronor som särskilt ska gå till att förbättra villkoren så att fler 65-plus ska få möjligheten att arbeta längre upp i åren i landstingen.
Om man slog upp "för lite och för sent" i en nyutkommen uppslagsbok skulle man se att det var det som hände den 18 april 2018, när regeringen lade fram 200 miljoner till det här ändamålet efter att ha dragit in miljarder från samma område.
Jakob Forssmed (KD):
Det är inte förbjudet eller farligt att någon gång i tillvaron säga: "Det där kanske var fel. Vi kanske borde ha ändrat det tidigare. Vi kanske inte borde ha infört en särskild löneskatt på äldre som jobbar. Eller vi kanske bara skulle ha haft den i ett år." När tillväxten sedan kommer kan man berömma sin egen politik och ta bort skatten. Men det har regeringen inte gjort.
Ni hade 40 miljarder i reformutrymme i höstas men valde att lägga det på gratis busskort till alla skolelever, på elcykelpremier, på elbåtmotorspremier och vad det nu var. Men det här skulle man ha kvar, den särskilda löneskatten på äldre som jobbar. Och nu, den 18 april, upptäcker man att det här drabbar de landsting - Jämtland, Gävleborg och vad det nu kan handla om för landsting - som har många äldre anställda och behöver den kompetensen.
SKL pekar på ett enormt rekryteringsbehov och på att vi utan denna erfarna grupp sannolikt inte kommer att klara kompetensförsörjningen i vården. Ändå ska skatten vara kvar. Och så lade ni 200 miljoner den 18 april, i slutet av mandatperioden, för att . jag vet inte, visa att ni möjligen har noterat problemet. Man kan säga: "Det var fel. Det var dumt.
Vi ska inte lägga särskilda löneskatter på äldre personer som vill vara kvar och bidra med sitt kunnande och sin kompetens." Vi vet dessutom att ju fler äldre som stannar kvar och bidrar med sina erfarenheter, ju fler äldre som väljer att stanna ett par år till, desto bättre välfärd får vi - och desto fler jobb för unga får vi, för det har visat sig att det finns ett samband: Fler unga kan komma i arbete när äldre stannar kvar och bidrar lite längre.
Jakob Forssmed (KD):
Hushållens bolåneskuld har ökat kraftigt. En bidragande orsak är ränteavdragen för bolån, som har drivit på bostadspriser och indirekt fungerat som en subvention av bankerna. Samtidigt har ränteavdragen historiskt sett bidragit till att hushåll utan stora kapitaltillgångar har kunnat köpa och äga en bostad. Det senare förhållandet kanske inte riktigt gäller längre när myndigheter som en följd av skenande bopriser och skuldsättning lagt restriktioner på hushåll i form av amorteringskrav och kapitalkrav.
Det har lett till att allt fler hushåll med stabila inkomster inte kan komma in på ägd bostadsmarknad utan är hänvisade till över tid betydligt dyrare bostadsrätter. Kristdemokraternas slutsats av detta är att det är dags att påbörja en långsam avtrappning av ränteavdragen under förutsättning att statens ökade intäkter går tillbaka till hushållssektorn, samtidigt som vi genomför reformer för att fler med stabila inkomster ska kunna äga sitt boende.
Regeringen har haft lite svårt att presentera en samlad syn på detta. Jag skulle vilja höra statsrådet Dambergs syn på frågan.
Jakob Forssmed (KD):
Tack, statsrådet, för svaret! Anledningen till att jag ställer frågan till statsrådet är att det låter lite olika från olika regeringsföreträdare - från bostadsministern, från finansmarknadsministern och från finansministern. De har i dag fått frågan med anledning av att IMF har pekat på detta. Frågan beskrivs som helt hypotetisk, och det sägs att det inte finns någon som helst process. Jag är glad att statsrådet öppnar lite grann för en nedtrappning.
Är regeringen beredd att ingå en bred överenskommelse där man värnar hushållens ekonomi samtidigt som man påbörjar en nedtrappning?
Jakob Forssmed (KD):
Min fråga går till statsrådet Strandhäll. Väntetiderna i vården har med regeringens politik ökat kraftigt. Förtroendet för vården har försvagats. Och i stället för reformer för att komma till rätta med detta har regeringen satsat på gratisreformer. Det har så att säga blivit gratis för äldre att sitta allt längre på akuten eller att vänta längre på operation. När allt färre landsting uppfyller vårdgarantin som innebär att man har rätt att träffa en läkare inom sju dagar vill regeringen införa en ny vårdgaranti där denna rätt tas bort.
Regeringens egen expertmyndighet, Vårdanalys, avråder i sitt remissvar: "Förslaget riskerar att leda till ökad ojämlikhet, försämrad tillgång till läkare, ett urholkat värdeerbjudande samt i förlängningen ett sänkt förtroende för primärvården." Regeringen kallar det dock för en förstärkt vårdgaranti. George Orwell skulle ha varit grön, kanske till och med rödgrön av avund, om han hade hört detta nyspråk.
Hur kan en sådan försvagning av vårdgarantin beskrivas som en förstärkning?
Jakob Forssmed (KD):
Om man tror att kömiljarden är orsaken till arbetsmiljöproblemen inom hälso- och sjukvården har man gjort en något bristfällig analys. Jag återgår gärna till myndigheten Vårdanalys bedömning av ert förslag, Annika Strandhäll. De varnar för att det "riskerar att leda till ökad geografisk ojämlikhet och ökade skillnader mellan grupper".
Är inte det precis motsatsen till det regeringen säger sig sträva efter med sina förslag?
Jakob Forssmed (KD):
När du är som svagast ska välfärden vara som starkast. Så skrev Socialdemokraterna i sitt valmanifest 2014. Men det var innan S fick makten. Nu ser vi hur det blev. Många utsatta funktionsnedsatta har blivit av med sin personliga assistans. Vårdköerna har mer än fördubblats på bara tre år.
Nya siffror från Socialstyrelsen i dag visar att de som får vänta längst på akuten är våra äldsta äldre. Var tionde person över 80 år får nu vänta mer än åtta timmar. Det är en kraftig ökning på bara ett år. Förtroendet för vården sjunker i takt med mandatperioden. Socialstyrelsen meddelar också att inget landsting klarar vårdgarantin. Köerna förlängs, och ojämlikheten ökar.
Regeringens egen expertmyndighet Vårdanalys varnar för att regeringens försök att ändra vårdgarantin leder till mer ojämlikhet och att de starkare gynnas på de svagares bekostnad. Har inte Socialdemokraterna med allt detta brutit sitt löfte om att värna den som är svagast och behöver välfärden som mest?
Stefan Löfven lovade också i sitt valmanifest att alla med diagnosen cancer skulle garanteras påbörjad behandling allra senast efter fyra veckor. Av dem som drabbas av Sveriges vanligaste cancerform, prostatacancer, är det 84 procent som inte har fått påbörjad behandling ens inom åtta veckor. Jag tycker att det är tydligt att ni har svikit era löften.
Anser statsministern att Socialdemokraterna har hållit löftena till de cancerdrabbade och till de sköraste med störst behov av vård och omsorg?
Jakob Forssmed (KD):
Först läser man statistiken från Socialstyrelsen, och sedan hör man Stefan Löfven säga att det finns mycket kvar att göra. Nej, förhoppningsvis har ni inte det. Förhoppningsvis byts ni ut och det kommer några som kan göra något åt problemen. Stefan Löfven säger också att man måste bestämma sig för vad man ska göra. Men hur ser det då ut? Du pratar mycket om Alliansens tid vid makten, men ta någon gång ansvar för hur utvecklingen har sett ut under socialdemokratins tid vid makten!
Fixeringen vid Alliansen är inte sund. Jag förstår att statsministern är intresserad av Alliansen - många är det - men faktum är att vi satsade mer resurser för varje patient på sjukhusen. Vi kortade vårdköerna från 130 000 till 40 000. Nu är det 84 000 i kön. Svara gärna på frågan: Har Socialdemokraterna hållit sitt löfte till cancerpatienterna och till de mest utsatta som ni lovade i ert valmanifest?
Jakob Forssmed (KD):
Min fråga går till äldreministern. De äldre har fått betala ett högt pris för regeringens politiska passivitet. De drabbas värst av de kraftigt ökande vårdköerna. Var tionde äldre som sitter på en akutmottagning får nu vänta mer än åtta timmar. De demenssjuka drabbades när regeringen direkt när den tillträtt strök budgeterade medel på nästan en halv miljard till en nationell demensplan.
Och i äldreboendebristens spår har isolering och otrygghet blivit vardag för många. Nu behövs det ett omfattande reformprogram, inte minst så att fler äldre får plats på ett äldreboende. Jag är övertygad om att det kräver en ny regering som prioriterar äldres behov hela mandatperioden.
Min fråga till äldreministern är: Om Socialdemokraterna, mot förmodan, får förnyat förtroende i regeringsställning, ska de äldre då förvänta sig en ny lika passiv mandatperiod när det gäller äldrefrågorna?
Jakob Forssmed (KD):
Jag konstaterar att det är mycket som brister i äldreomsorgen. En person som summerar det på ett tredje sätt, utöver mitt och Lena Hallengrens, är Lena Hallengrens företrädare Åsa Regnér. Hon har i intervju efter intervju efter att hon slutade som statsråd för två månader sedan sagt att hon är besviken, att hon önskar att regeringen hade prioriterat äldrefrågorna högre och att hon hade gjort mer för äldrefrågorna. Har hon fel?
Jakob Forssmed (KD):
Mattias har en funktionsnedsättning och kan inte föra sin egen talan. När han får lunginflammation och får svårt att andas åker han till sjukhus. Där meddelas ett beslut om så kallad behandlingsbegränsning. Vården ska nu inte, som den brukat göra, försöka rädda hans liv om han blir sämre - allt enligt Ekots granskning.
Mattias mamma tar strid, men det tar ett och ett halvt dygn innan en annan läkare upphäver beslutet, som enligt IVO:s expert var förhastat och felaktigt. Mattias kunde lyckligtvis fira sin 30-årsdag, men det känns som ett lotteri, säger hans mamma. Detta är ett exempel från den djupt oroande granskning som Ekot gjort av brister kring beslut om behandlingsbegränsningar i vården.
Granskningen visar att utsatta och sköra personers liv faktiskt riskeras. Det är livsavgörande beslut och får inte bli fel, men granskningen visar allvarliga brister. Beslut om att neka livsuppehållande behandlingar tas utan föreskrivet samråd med patienter och utan att anhöriga informeras. I en femtedel av de granskade fallen skrivs ingen motivering trots att så alltid ska ske. Patienter förväxlas.
Läkare räddar liv genom att överpröva felaktiga beslut. Det här hotar tilliten till vården. Det som kanske oroar mest är att det i granskningen framkommer indikationer på en glidning som hotar människovärdesprincipen, och funktionsnedsatta och äldre värderas annorlunda. Personers egenskaper spelar roll i den här typen av beslut om liv och död.
Min fråga till statsministern är därför: Vilka åtgärder kommer regeringen nu att vidta för att stärka människovärdesprincipen och återupprätta tilliten till sjukvården?
Jakob Forssmed (KD):
Jag gav ett exempel från en granskning av hundratals fall. Den har sänts i flera dagar. Statsministern har möjligen hört det. Han lyssnar säkert på Ekot . När det gäller de här behandlingsbegränsningarna menar Yngve Gustafson, professor i geriatrik, att äldre diskrimineras och på felaktiga grunder nekas livsuppehållande behandling.
Om det smyger sig in ett tänkande som innebär att vi värderar människan utifrån hennes egenskaper och inte utifrån att hon behöver vård är det inte resurserna som är problemet. Då är det den etiska kompassen som behöver ställas rätt. Där har regeringen naturligtvis ett ansvar.
Om det finns den minsta sanning i Ekots granskning, om de har det minsta rätt i sin granskning, kan vi inte vänta en dag till med att se till att detta inte förekommer och med att skärpa reglerna och se över lagstiftningen. Vi måste se om detta kan stämma.
Jakob Forssmed (KD):
Vi har varit mycket tydliga med att det vi gör nu är seriöst och genomarbetat och att den beredningsprocess som Fredrik Olovsson pekar på har lett till att vi har genomfört förändringar i vårt förslag så att det ska vara genomförbart. Vi har till exempel talat med Skatteverkets generaldirektör, som har berättat vilka skatteförändringar man kan genomföra. Detta känner ju Fredrik Olovsson väl till.
Man kan också konstatera följande: Vi ändrar på 2 1⁄2 procent av utgifterna, och vi gör det på ett sätt som kan leda till kortare vårdköer, fler poliser och ökade möjligheter att försvara Sverige mot hot och angrepp. Vi gör det för att påbörja arbetet med att återupprätta LSS.
Vi gör det helt enkelt för att det finns problem i verkligheten som vi behöver hantera så snart som möjligt. Vi behöver få reformer och resurser på plats. Jag tycker att Fredrik Olovssons och andra partiers position - att låta en övergångsbudget gå igenom - är hedervärd.
Jag tycker inte att det är något fel på den positionen; den är rimlig i det läge som vi befinner oss i. För Kristdemokraterna har det ändå vägt över att från riksdagens sida - och detta är ingen övergångsriksdag, utan den är i full kraft att också fatta beslut om en budget - försöka göra ett antal förändringar för att nu påbörja den förändring som är så nödvändig.
Anser Fredrik Olovsson att dessa förbättringar inte ska ske?
Jakob Forssmed (KD):
Jag konstaterar att Fredrik Olovsson säger att beredningsprocessen har genomförts som den ska. Jag tycker att det är bra att vi kan vara överens om det här inne i kammaren. Jag sa när vår motion presenterades - du kan se den pressträffen i efterhand, Fredrik Olovsson - att ett beredningsarbete nu påbörjades. Jag förklarade också att alla dessa förslag inte kommer att gå att genomföra vid årsskiftet utan att vi i den process som nu följer kommer att behöva göra justeringar. Det har vi också gjort, därför att vi tar ansvar i detta svåra läge.
För mig väger det över när samhällsproblemen är så stora, när vi behöver resurser och när vi behöver göra reformer. Jag håller med Fredrik Olovsson: Folk där ute förväntar sig att vi nu löser de problem som de ser i sin vardag. Vi går fram med vår politik. Det var Fredrik Olovssons huvudsakliga anklagelse - vi försöker driva igenom vår politik i Sveriges riksdag. Som svar på den anklagelsen kan jag bara konstatera: Guilty as charged!
Jakob Forssmed (KD):
Ulla Andersson tog upp många saker i sitt anförande. Jag tycker att det är tråkigt om hon anser att vi ska hållas borta från bostadspolitiken, eftersom hon då faktiskt tappar en allierad i vissa bostadspolitiska frågor. Det gäller till exempel ränteavdragen. Jag tycker att vi har ett fördelningsproblem på bostadsmarknaden i dag, där de som försöker ta sig in på bostadsmarknaden får bära en alltför stor del av bördan för den ökade skuldsättningen.
Med långsamt avtrappade ränteavdrag tror jag att vi kan lätta på en del av de kreditrestriktioner som nu hindrar många hushåll från att faktiskt komma in på bostadsmarknaden med ägda bostäder, vilket många hushåll vill. När man ser på vad Vänsterpartiet ofta pläderar för handlar det om hyresrätter. Det kan vara ett utmärkt boende för många personer under en period i livet. Men för många med stabila inkomster som vill rota sig på ett ställe är det ofta det ägda boendet som efterfrågas.
Då gäller det att det finns en politik som möjliggör detta. Det är därför som vi i dag yrkar bifall till en reservation om att faktiskt ta bort det förstärkta amorteringskravet. Ulla Andersson kan stödja denna reservation, så att fler med stabila inkomster får möjlighet att komma in på bostadsmarknaden med ägda bostäder. Vi förordar ett bosparande, så att fler personer faktiskt ska ha möjlighet att spara ihop till en kontantinsats till en bostad. Detta är viktiga reformer för att fler ska få denna möjlighet.
Vi ser också att vi kan använda det offentligas muskler lite mer och till och med faktiskt hjälpa till och ställa ut säkerheter för ett startlån för hushåll, vilket många andra länder har, för att också hushåll med lite lägre inkomster faktiskt ska ha en möjlighet att komma in på bostadsmarknaden med ägda bostäder. En ägd bostad är ofta över tid billigare och också bättre fördelningsmässigt. Att vi tog bort fastighetsskatten skäms jag inte för. Den tvingade människor från hus och hem för att grannen sålde dyrt.
Det är ett system som vi inte ska ha tillbaka. Om Vänstern fick råda skulle fastighetsskatten vara högre för vartenda hushåll i hela Sverige.
Jakob Forssmed (KD):
Att Vänsterpartiet vill höja skatten är ingen nyhet. Det brukar vara en standardlösning på de flesta problem. Vi såg ett problem med fastighetsskatten. Vi såg att människor faktiskt kände en stor otrygghet i sina boenden när grannen sålde dyrt, när taxeringsvärdena drog i väg och de helt enkelt inte hade pengar för att betala fastighetsskatten.
Ett hus är ingen bankomat där man kan ta ut pengar för att betala en skyhög fastighetsskatt, som kanske drog i väg med 10 000 kronor. Det är dessa skatteprinciper man måste fundera på: Ska det vara höga skatter i alla lägen, eller ska det vara det när man gör en vinst, tjänar pengar eller drar in pengar - som man också har för att betala skatten med? Vi skiljer oss från Vänsterpartiet i synen på detta.
Vi tycker att det ska finnas en förutsägbarhet i skattesystemet. Människor ska inte känna otrygghet för att de inte vet vilken skatt som kommer att drabba dem, och det gamla fastighetssystemet var ju expert på att orsaka just otrygghet för människor i deras hem. Vi såg till att den otryggheten försvann, och jag är rätt glad och stolt över det. Därmed är det inte sagt att vi inte har mycket att göra kring de här frågorna i dag.
Ulla Andersson har uppenbarligen haft rätt väldigt länge, i många frågor. Jag har i några år pläderat för förändringen av ränteavdragen, och jag stöttade det första amorteringskravet som infördes. Jag tyckte att det var rätt, och där tror jag att vi gjorde gemensam sak. Det var alltså bra. Jag tolkar dock Ulla Anderssons inlägg här som att Ulla Andersson inte vill ha attefallshus. Hon vill inte förbättra möjligheterna för enskilda att hyra en del av sin privatbostad.
Jag tycker att det är utmärkt om vi kan använda det befintliga beståndet, de befintliga fastigheterna, bättre än vi gör i dag för att öka möjligheterna för människor att bo någonstans. Jag tror att vi behöver alla dessa möjligheter, inte stora begränsningar i vad vi ska göra.
Jakob Forssmed (KD):
Tack, Björn Wiechel, för anförandet! Jag tänkte fråga lite om den där helheten. Du nämnde två åtgärder. Den ena var det förstärkta amorteringskravet, och den andra var ett ökat byggande. Men dessa åtgärder står emot varandra; de ingår inte i samma helhet. Nu ser vi ett kraftigt vikande byggande, där många pekar ut den första åtgärden som orsaken till det kraftigt vikande byggandet. Då finns det inte riktigt någon fungerande helhet.
Regeringen kan i och för sig försöka kompensera detta genom att pumpa ut ineffektiva miljarder till byggandet av hyresrätter. Men vi ser också i undersökningar att många människor vill bo i ett ägt boende och att dessa möjligheter nu minskar. Jag har en konkret fråga till Björn Wiechel. Finansinspektionen visar nu att de som har ändrat sitt beteende allra mest är de äldsta låntagarna på bostadsmarknaden.
Är det detta som ni och regeringen vill uppnå med det förstärkta amorteringskravet? Vill ni att de äldsta ska bo kvar i sina bostäder i stället för att flytta till mer anpassade boenden och då träffas av kraftiga krav på amorteringar?
Jakob Forssmed (KD):
Först noterar jag att jag inte alls fick svar på min fråga om de äldsta bolånetagarna och deras ökade bekymmer med att flytta. Enligt Finansinspektionen är det de som har anpassat sig mest till den nya politiken. Jag skulle vilja ställa två andra frågor. Ränteavdragen nämns inte alls av Björn Wiechel. Det vore ju ett sätt att förändra bördefördelningen lite.
Vi är överens om att vi ska ha åtgärder som minskar skuldsättningen och som dämpar utvecklingen med en allt högre skuldsättning i hushållssektorn. Långsamt avtrappade ränteavdrag är ett sätt att göra det på ett fördelningspolitiskt mycket bättre sätt eftersom det träffar alla bolånetagare, inte bara de unga hushållen som vill komma in eller de äldsta hushållen som vill flytta. Detta tycker jag borde finnas i varje regerings verktygslåda i det här läget.
Jag noterar dock att Socialdemokraterna hela tiden duckar i den frågan. Här vore ett svar på sin plats: Varför är man inte beredd att göra detta? Det skulle också kunna leda till att man ser över de kreditrestriktioner som i Björn Wiechels värld tydligen är helt oproblematiska men som de facto orsakar en del rörlighetsproblem och annat på bostadsmarknaden.
Jag skulle också vilja ha ett förtydligande av något som sas i en tidigare replik: Är det Björn Wiechels uppfattning att fler förstagångsköpare har tillgång till marknaden för ägda bostäder efter införandet av det förstärkta amorteringskravet? Det var nämligen det som påstods i replikväxlingen - att fler har denna tillgång.
Är det korrekt uppfattat att Björn Wiechel anser att fler har tillgång till marknaden för ägda bostäder efter införandet av ytterligare en kreditrestriktion?
Jakob Forssmed (KD):
Det var fascinerande att lyssna på inlägget. Jag håller med om att vi har en svår politisk situation, och jag tycker att det finns flera hedervärda positioner i denna situation. Jag har inte kritiserat Socialdemokraternas position, utan jag tycker att det är en rimlig position att gå på övergångsregeringens förslag. För Kristdemokraternas del har det ändå vägt över när vi har sett de stora problem som vi har i samhället. Riksdagen har ett fullt ansvar. Riksdagen har finansmakten och är ingen övergångsriksdag.
Därför har vi valt att lägga fram ett antal förslag, som jag tycker att Ingemar Nilsson borde vara mer nöjd med. Nu kommer miljarderna till välfärden, nu kommer satsningarna på vården och äldreomsorgen och nu kommer satsningarna som möjliggör mer personal i skolan. Men Ingemar Nilsson säger i stället att det är dåligt, för då får kommunerna sämre planeringsförutsättningar. Fråga kommunerna om de vill ha pengarna eller om de vill ha planeringsförutsättningar!
Jag tror att de svarar att de vill ha pengarna, för de behövs i välfärden och de behövs för att göra allt det som kommunerna gör. Det är viktigt inte minst ur ett fördelningsperspektiv att välfärdstjänsterna fungerar, och de har inte fungerat under denna mandatperiod. Ingemar Nilsson säger att vi inte ska ha några skattelättnader för de välbeställda och att vi inte ska sänka skatten och ge mest till dem som redan har mest.
Detta är alltså en socialdemokrati som för en och en halv vecka sedan var beredd att som första åtgärd gå fram med en skattelättnad enbart riktad till dem som tjänar mest. Då skulle en genomsnittlig svensk bankdirektör få 560 000 kronor per år i skattesänkning medan en medelinkomsttagare skulle få noll kronor. Med vårt förslag får alla som jobbar sänkt skatt med max 500 kronor i månaden.
Det stärker kommunernas ekonomi på sikt när det blir mer lönsamt att arbeta. Det skapar större möjligheter att hålla tillbaka kommunskatteökningar, och det är viktigt. Jag måste säga, fru talman, att jag är lite förvånad över inlägget.