Jörgen Johansson (C):
Jag tackar för svaret på min interpellation. Svaret är detsamma som jag själv skulle ha gett om någonting skett inom mitt ansvarsområde som jag tyckte var felaktigt. Jag har med andra ord, när jag läser svaret, en känsla av att vi är tämligen överens. Som jag ser det är beslutet att införa den här ammunitionen mycket olyckligt.
Jag skulle kunna stanna där och i stället avvakta de drastiska händelser som kommer att inträffa när den här ammunitionen används. Det är något som kommer att ske helt i onödan. Valet av en kula som expanderar och därmed vållar stor vävnadsskada, kraftig blödning och vid en träff i benpartier får direkt förödande effekter är underligt. Som jägare reagerar jag extra kraftigt.
Vid jakt använder vi nämligen en liknande kula, men då är målet att snabbt och effektivt avliva djuret utan att det lider skada, alltså för att döda. Men målet för polisen är ju inte att döda utan att sätta våldsamma personer ur stridbart skick, och då fordras inte den typen av kula. I stället kan man fråga sig om man inte tillämpar mer våld än vad nöden kräver.
I veckan hade Uppdrag granskning ett program om dumdumkulans effekter, och jag är övertygad om att de effekter av kulan som redovisades i programmet kommer att skapa en bred debatt kring frågan till dess att utredningen är klar. Den redovisning som gjordes i justitieutskottet är också intressant. Där redovisades tydligt att folkrättsjurister har samma uppfattning som den statsrådet nu redovisar, medan andra har en annan uppfattning.
Jag kan konstatera att dumdumkulor förbjöds för drygt hundra år sedan i Haagdeklarationen, men det som förbjöds var alltså användningen av själva kulan kombinerat med den hastighet som kulan får - inte, som här har hävdats, vilket vapen som används. Som jag ser det är kulan inhuman oavsett om den används i krig eller av svensk polis anno 2003.
Det har alltså gjorts ett misstag, och misstag bör rättas till. Man säger att skälet till användandet av kulan är att skydda tredje part. Då uppstår frågan vem som fört fram att det problemet finns. Det är knappast polisen på fältet. I stället bör man fråga sig hur den enskilde polismannen kommer att känna sig när han eller hon använder kulan och offret dör i onödan.
Frågan är också om vetskapen om kulans effekter kommer att innebära att polisen drar sig för att använda vapnet när så skulle behövas. Som jägare konstaterar jag att om det är något som är farligt så är det att inte lita på det vapen man använder. Det medför osäkerhet, vilket i pressade situationer kan vara direkt skadligt. Så får vi inte hantera den här frågan.
Jag delar inte heller den uppfattning som redovisats i justitieutskottet. Man refererar till händelsen i Malmö när polisen sköt mot den så kallade samurajmannen och då använde den gamla polispistolen 7.65. Den händelsen sägs ha inneburit att polisen övergick till ett annat vapen med grövre kaliber. Men detta kan inte ha gett anledning att gå över till den här kulan.
Om man ser på statistiken i dag kan man konstatera att polisen hanterar sina vapen på ett ansvarsfullt sätt, och så ska det också vara i framtiden. Statsrådet hänvisar till att det här är en fråga för RPS att avgöra. Jag delar inte den synen, för här används en ammunition som klart kan ifrågasättas utifrån en deklaration som har en grundmurad ställning i folkrätten.
Redan det är skäl nog att lyfta bort frågan från RPS. En relevant fråga i det sammanhanget är om inte detta innebär en uppluckring av Haagdeklarationen och att nästa steg kan vara införandet av kulan inom försvaret. Här sker alltså en glidning i grundvärderingarna. Från att ha haft en human syn när det gäller att sätta hotfulla människor ur stridbart skick har vi nu fått en situation där vi har som mål att döda.
Det är en glidning som jag inte anser vara förenlig med vårt svenska samhälle. Jag ser fram emot utredningen, men jag ser också fram emot konkreta åtgärder. Som situationen ser ut i dag anser jag nämligen inte att det är acceptabelt att den kulan används.