KBLab/rixvox huggingface dataset:
Saila Quicklund (M):
Tack, Johan Andersson, för svaret! En nollvision är bra, men den måste också fyllas med innehåll som strategier och tillräckliga resurser. Det är uppenbarligen så att det inte fungerar. Jag tar några fler exempel. Även tjänstemän på Riksenheten för miljö- och arbetsmiljömål har tidigare vittnat om att Arbetsmiljöverket inte tar utredningar om dödsfall på arbetsplatserna på tillräckligt allvar.
Tidningen Arbetet rapporterar om polisen i Region Syd som har för svaga resurser för att hantera antalet anmälningar om arbetsmiljöbrott och att de var för få vid utredningarna av de här dödsfallen. Vi kan alltså konstatera att det finns brister i samverkan mellan myndigheterna. Resurserna är för små, dödsolyckorna prioriteras inte tillräckligt högt och det är långa handläggningstider.
Jag är helt övertygad om att de som jobbar på Arbetsmiljöverket och andra myndigheter och organisationer säkert gör vad de kan utifrån förutsättningarna, det är inte det, men det saknas uppenbarligen ledning och styrning. Där har också arbetsmarknadsministern ett stort ansvar om inte myndigheterna fungerar optimalt. Det behövs mer tydlighet från regeringen. Många här har påpekat de stora bristerna.
Låt oss också komma ihåg att regeringen faktiskt har jobbat med dessa frågor i hela fem år, men antalet dödsolyckor stiger fortfarande dramatiskt. Det är riktigt allvarligt, och att insatserna måste förbättras är helt klart. Jag är också klart medveten om att det är arbetsgivarna, de fackliga organisationerna och skyddsombuden som har det största ansvaret i de här frågorna.
Men om detta inte fungerar har arbetsmarknadsministern och regeringen det yttersta ansvaret för att myndigheterna ska fungera. Här ser vi stora brister. Låt oss påminna oss om att det var 170 döda på fyra år och 58 under 2018. Jag känner en stor oro. Hur ska jag lugna dem som känner samma oro som jag?
Saila Quicklund (M):
Tack, arbetsmarknadsministern, för svaret! Jag vill inleda den här interpellationsdebatten med att verkligen beklaga de dödsfall som har skett på våra arbetsplatser runt om i landet. Det är en förälder, en make eller maka, en son eller dotter som har gått till jobbet men inte kommit hem igen.
Varje enskilt fall är en stor tragedi, och varje dödsfall är ett dödsfall för mycket. Jag beklagar det återigen. Orsaken till min interpellation är att antalet dödsfall under flera år har ökat markant. I januari hade vi också det högsta antalet dödsfall - nio stycken - på tio år.
Under 2018 förolyckades 58 personer. På fyra år har 170 personer förolyckats - 170 personer! De branscher som är hårdast drabbade är transport, bygg och jord/skog.
Dödsfallen ökar alltså för fjärde året i rad, och utvecklingen går i helt motsatt riktning mot regeringens mål om en minskning av dödsolyckor. En ny arbetsmiljöstrategi genomfördes 2016, och där ingick en nollvision. En nollvision borde också föranleda en tydlig strategi och tillräckliga resurser och insatser kopplade till att just nå målet.
Det borde vara så, men det är inte så. Arbetsmarknadsministern får gärna korrigera mig, men jag finner inte fakta som visar något annat gällande detta. Låt mig ge några exempel på vad som tidigare har kommit fram i debatterna kring det här ämnet. Arbetsmiljöverkets ställföreträdande generaldirektör Håkan Olsson har uttalat att regeringen missar målet, eftersom dödsfallen ökar.
Han uttrycker också att "vi kan inte acceptera att någon dör, det måste vara en nolla som gäller". Han säger också att några konkreta mål i minskningen av dödsfall per år inte finns. Mål saknas alltså.
Svenska Dagbladet har i en granskning och reportageserie konstaterat att samarbetet mellan berörda myndigheter inte fungerar helt smärtfritt, vilket är alarmerande i sig och ligger nära arbetsmarknadsministerns påverkansområde i allra högsta grad. Justitieombudsmannen, JO, har tidigare kritiserat Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten gällande den dödsolycka som skedde vid LKAB i Norrbotten.
Efter fyra år - fyra år! - var utredningen ännu inte avslutad. Eftersom preskriptionstiden är fem år riskerade alltså detta att avskrivas. Ministern får gärna kommentera detta. Även Polismyndigheten har tidigare i en rapport markerat att hanteringen av arbetsmiljöbrott är bristfällig.
Handläggningstiderna är för långa, och för få utredningar ledde till åtal och fällande domar. Min fråga är: Vad säger arbetsmarknadsministern om vad dessa vittnen beskriver för oss? Vilket ansvar har arbetsmarknadsministern?
Saila Quicklund (M):
Jag vill kort kommentera Hillevi Larssons inlägg. En nollvision är betydelselös om den inte fylls med konkreta åtgärder. Det är helt uppenbart. Pengar är inte heller den enda insatsen som löser problem, utan det handlar också mycket om ledning, styrning, effektivitet, uppföljning och utvärdering. Där ser vi brister.
Jag fortsätter med vad som har framkommit i debatten. Även tjänstemän från Riksenheten för miljö- och arbetsmiljömål har tidigare vittnat om att Arbetsmiljöverket inte tar utredningar av dödsfall på arbetsplatserna på tillräckligt allvar. Det är mycket allvarligt! Hur har ministern agerat i detta? De faktorerna är kända genom offentliga uttalanden från dessa personer.
I fjol rapporterade tidningen Arbetet om att polisen i Polisregion syd hade för svaga resurser för att hantera antalet anmälningar om arbetsmiljöbrott och att de var för få vid utredningar av just dödsfall. Det finns alltså en historia av för lite resurser.
Vi kan alltså konstatera att det brister i samverkan mellan myndigheter, resurserna är för små, dödsolyckorna inte prioriteras tillräckligt högt, det är för långa handläggningstider och preskriptionstiden är för kort - som också ministern uttalade nyss. Ja, listan är lång. Transportbranschen vill ha en utvecklad samverkan mellan Arbetsmiljöverket och Trafikverket.
Det handlar om satsningar på till exempel bättre vägar, bättre underhåll av vägar, plogning, sandning, viltstängsel och så vidare. Transportbranschen har alltså tydliga förslag, och man har haft dem länge. Det är inga nyheter. Vi har tagit del av tydliga vittnesuppgifter där många beskriver vad som är problemet.
Ändå får jag intrycket att regeringen famlar och inte vet vad man ska vidta för åtgärder. Det har också ministern nyligen uttalat sig om. Det är bra med denna tydlighet från branschens sida, men det är olyckligt att förutsättningarna för ett bra arbetsmiljöarbete är så undermåliga.
Jag är helt övertygad om att varje myndighet och de enskilda personer som arbetar där gör precis allt de kan. De jobbar med de förutsättningar som finns, och vi vet att resurserna är små. Men det handlar som sagt också om styrning och ledning - även från regeringens sida. Vi kan inte lägga allt på arbetsgivarna, för det är regeringen som styr resurstilldelningen.
Jag är också klart medveten om att arbetsgivarna har ett stort ansvar. Det delas med skyddsombud, fackliga organisationer med flera. Men när detta inte fungerar har regeringen och inte minst arbetsmarknadsministern det övergripande ansvaret. Vi talar om 170 döda på 4 år, varav 58 stycken 2018. Ministern har nyligen sagt att hon ska lyssna på företrädare inom detta område.
Efter fyra år uttrycker hon det. Antalet dödsfall har ökat väsentligt under många år. Ministern uttrycker också att hon känner sig vilsen och inte vet vad hon ska göra. Jag tycker att det är bra med ödmjukhet, men nu krävs handfasta och konkreta åtgärder för att förhindra fler dödsfall. Jag känner en oro.
Min fråga till statsrådet är: Hur ska jag lugna dem som känner samma oro som jag?
Saila Quicklund (M):
Tack, statsrådet! Hillevi Larsson sätter sitt hopp till en ny regering. Det är faktiskt samma regering som vi har haft under fyra år; därav den stora frustrationen. Jag tycker att det är bra att ministern uttrycker att vi inte ska låta dödsolyckorna vara ett politiskt slagträ i debatten.
Jag har önskat en förklaring av vad regeringen avser att göra i den mycket svåra frågan om det ökande antalet dödsolyckor på arbetsplatserna. Det var det som var syftet. Jag kan också kort nämna vad Alliansen gjorde på området. Man ökade tillsynen. Man lade resurser på att informera mer inom området. Det handlade också om kunskapsinhämtning, sanktionsavgifter och så vidare.
Men låt oss fokusera på framtiden. Jag hör vad ministern säger, men jag känner fortfarande väldig osäkerhet vad gäller konkreta och slagkraftiga åtgärder i frågan. Vi har som sagt haft fyra år med samma minister och samma ansvarsområde, och tendenserna har varit tydliga i fråga om antalet arbetsplatsolyckor.
Regeringen har också det övergripande ansvaret när det inte fungerar, framför allt när myndighetsansvaret och samverkan inte fungerar. Vi måste få se konkreta åtgärder för detta. Det handlar om samverkan mellan de olika aktörerna, och det måste komma till stånd omgående.
Jag hyser förhoppningar om det ministern ändå uttrycker och vill avslutningsvis tacka för debatten. Arbetsmiljöfrågorna är oerhört viktiga och centrala, och jag kommer mycket noggrant att följa regeringens arbete på detta område.
Saila Quicklund (M):
Min allmänpolitiska fråga går till statsrådet Per Bolund. År 2013 utlovade Stefan Löfven att vi skulle ha EU:s lägsta arbetslöshet. Då låg Sverige på tionde plats bland EU:s länder. Efter en mandatperiod med S och MP i regering är vi nu på 19:e plats. Arbetslösheten har visserligen sjunkit en del, men den har sjunkit snabbare i andra länder och är lägre i länder med svagare konjunktur.
Jag noterar också att arbetslöshetsmålet inte längre finns i regeringsförklaringen och att det heller inte finns en politik för fler jobb i den överenskommelse som nu ligger till grund för regeringens politik. I stället är det fokus på sänkta skatter för höginkomsttagare och att människor ska jobba mindre.
En relevant fråga till statsrådet Per Bolund är då: Är det inte dags att erkänna att regeringens politik har misslyckats vad gäller jobbpolitik och målet?
Saila Quicklund (M):
Antalet dödsolyckor på våra arbetsplatser har ökat markant. I januari hade vi det högsta antalet dödsfall på tio år, hela nio stycken. Det är fjärde året i rad som dödsfallen ökar, och utvecklingen går i helt motsatt riktning mot regeringens nollvision. Under 2018 omkom 58 personer.
Det finns en omfattande kritik mot regeringen, som faktiskt har myndighetsansvaret, gällande bristande samordning mellan myndigheter, för lite resurser, otydlighet och så vidare. Regeringen har haft det övergripande myndighetsansvaret i fem år och har alltså haft fem år på sig att förbättra situationen men inte lyckats.
Vilka insatser avser regeringen att vidta för att förhindra dödsolyckor på våra arbetsplatser?
Saila Quicklund (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Anledningen till den här interpellationsdebatten är just statsrådet Ygemans uttalande tidigare i år om att en av orsakerna till att antalet arbetsplatsolyckor ökar bland elektriker är att det råder en machokultur.
Uttalandet kom i Morgonekot , och många med mig undrar nog över innebörden i det här med machokultur som statsrådet uttryckte. Att förstå innebörden av den formuleringen är viktigt för att vi ska kunna göra adekvata insatser för att förebygga fler olyckor.
Ministern svarade inte riktigt på frågan om detta i sitt svar, men jag hoppas att vi kan ta del av vad han menade med det under den här debatten. 0,5 procent av elektrikerna i dag är kvinnor, och ett sådant här uttalande underlättar inte precis rekryteringen av fler kvinnor. Enligt Wikipedia betyder machokultur följande: "Machismo, spanskt ord för machokulturen i främst latinamerikanska länder."
Det står vidare: "Machismo är en typ av levnadsmönster där traditionellt manliga beteenden och attribut framhävs. Uppfattningen att en man ska uppföra sig som en självsäker, kaxig kvinnotjusare och ha en manlig identitet förknippas starkt med machokulturen." Ord har betydelse. Fru talman!
Förra året anmäldes 226 elrelaterade arbetsplatsolyckor och även flera dödsfall. Som ministern också uppgav i sitt svar skedde det även en dödsolycka alldeles nyligen, vilket självklart är djupt tragiskt. Jag håller med statsrådet om att vi inte kan acceptera att människor dör på sina arbetsplatser.
Jag vet nu, utifrån svaret från ministern, att statsrådet skulle träffa branschens aktörer och berörda myndigheter den 19 september. Jag önskar ta del av vad som framkom på det mötet, gärna lite mer än det som statsrådet uttryckte här nyss.
Jag önskar också svar på min fråga: Vad innebär machokultur för statsrådet utifrån den beskrivning som finns på Wikipedia?
Saila Quicklund (M):
Det är kanske ännu viktigare att statsrådet ägnar sig åt att åtgärda antalet arbetsplatsolyckor än att raljera över en googling på Wikipedia. Ord har betydelse. Jag har också nyss läst upp vad machokultur innebär. Fru talman! Jag är väl insatt i betydelsen av de arbetsplatsolyckor och i de åtgärder som vidtagits.
Jag har pratat med Svenska Elektrikerförbundet, som uppger att upphandlingarna skrivs utifrån effektivitetspress. Det är därför det uppstår en stress hos elektrikerna, vilket förorsakar arbetsplatsolyckor. Det handlar också om att elektrikerna måste åka väldigt långa avstånd, upp till 30 mil, i akuta sammanhang när man behöver få igång elförsörjningen.
Det gäller i till exempel mitt län, som har långa avstånd. Det handlar också om ensamarbete. När man, på grund av hur avtalen är skrivna när det gäller effektivitet, inte har tid inväntar man inte en kollega utan åker ut själv. Jag är väl insatt i den här problematiken. Det handlar alltså om stress, upphandlingarnas utformning, krav på effektivitet, avstånd och så vidare.
Låt mig också ta upp arbetsplatsolyckor och dödsolyckor mer generellt. Antalet har ökat markant de senaste åren. Vi har haft det högsta antalet på tio år, nio stycken bara i januari månad. Under 2018 förolyckades 58 personer. På fyra år förolyckades 170 personer. Det är fjärde året i rad som dödsfallen ökar.
Utvecklingen går i helt motsatt riktning mot regeringens mål om en minskning av antalet dödsolyckor - man har dessutom en nollvision. Jag vill ge några exempel som har kommit fram när det gäller dödsolyckor på arbetsplatser. Arbetsmiljöverkets ställföreträdande generaldirektör uttrycker att det inte finns några konkreta mål i fråga om minskning av dödsfall per år. Mål finns inte.
Svenska Dagbladet har i en reportageserie konstaterat att samarbetet mellan myndigheterna inte fungerar helt smärtfritt. Det är alarmerande. Justitieombudsmannen har kritiserat Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten gällande en dödsolycka på LKAB i Norrbotten. Hör och häpna - efter fyra år var utredningen inte färdig. Fyra år!
Även Polismyndigheten har tidigare rapporterat om och markerat att deras utredningar av arbetsmiljöbrott är bristfälliga. Handläggningstiderna är för långa, och för få utredningar har lett till åtal och fällande domar.
Vad säger statsrådet Ygeman, som representant för regeringen och den nollvision som regeringen har satt upp, när dödsfallen och olyckorna på våra arbetsplatser bara ökar? Var är de konkreta åtgärderna?
Varför har regeringen misslyckats så fatalt i frågan?
Saila Quicklund (M):
Det gläder mig att statsrådet ber Moderaterna om hjälp med att hantera arbetsmiljöfrågorna. Jag vill tacka för det. Jag fortsätter med att tala om det som har framkommit om arbetsplatsolyckor och dödsolyckor.
Även tjänstemän från Riksenheten för miljö och arbetsmiljömål har tidigare vittnat om att Arbetsmiljöverket inte tar utredningar av dödsfall på tillräckligt stort allvar. Det är allvarligt. I fjol rapporterade tidningen Arbetet om att Polisregion syd hade för svaga resurser för att hantera antalet anmälningar av arbetsmiljöbrott.
De var för få vid utredningar av dödsfall och så vidare. Det finns alltså en historia av att ha för små resurser. Det handlar alltså om brister i samverkan mellan myndigheter. Resurserna är för små, dödsolyckorna prioriteras inte tillräckligt högt och det är för långa handläggningstider.
Det är stora utmaningar för regeringen att ta tag i. Varje myndighet och enskilda personer gör verkligen allt de kan, tror jag, i sina uppdrag för att förbättra situationen. Men det handlar om ledning och styrning, inte minst från regeringens sida, för att kunna göra det. Det behövs större tydlighet från regeringen. Många har påpekat bristerna under många år.
Varför sätts insatserna inte in? Det har gått fem år med regeringen som har haft som mål att förbättra situationen men misslyckats. Jag är klart medveten om att arbetsgivare, fackliga organisationer och skyddsombud har ett stort ansvar.
Men om det inte fungerar har regeringen ändå det högsta ansvaret för att se till att förutsättningarna förbättras.
Saila Quicklund (M):
Jag vill också välkomna ministern till interpellationsdebatten. Jag hade inte tänkt delta i denna debatt; jag har nyss haft en annan interpellationsdebatt. Men när vi ändå debatterar utvecklingsåret eller friåret vill jag ställa en fråga till ministern.
Mellan januari och juli 2019 hade vi 182 skjutningar, 28 dödsfall och 120 sprängdåd - en 45-procentig ökning jämfört med samma period i fjol. Människor känner en väldig otrygghet i Sverige, och lag och ordning är en av de högst rankade politiska frågorna bland Sveriges befolkning.
Varför lyssnar då inte regeringen? Lägg därtill att Polismyndigheten framför ett kraftigt behov av mer resurser. I detta krisläge för Sverige väljer regeringen alltså att prioritera ett friår eller utvecklingsår framför mer resurser till polisen. Fru talman!
Hur kan detta ens vara möjligt, och hur motiverar statsrådet Nordmark denna prioritering?
Saila Quicklund (M):
Jag tackar ministern för svaret. Min fråga var vilka konkreta åtgärder ministern avser att initiera för att förbättra den oacceptabelt undermåliga arbetsmiljön för de anställda på Myndigheten för arbetsmiljökunskap, Mynak. Ministern svarar: "Generaldirektören ansvarar fullt ut för arbetsgivarpolitiken och har det fulla arbetsmiljöansvaret på myndigheten." Det är helt rätt.
Men om inte det här fungerar har ministern det övergripande ansvaret för myndigheten. Jag har debatterat den här frågan för ganska länge sedan med ministerns företrädare, Ylva Johansson, som svarade på samma sätt. Jag undrar: Var går smärtgränsen för den undermåliga arbetsmiljösituation som personalen på myndigheten har? Jag vill ge en kort bakgrund.
I juni kunde Dagens Nyheter avslöja att flera anställda hade sagt upp sig och larmat om en usel arbetsmiljö på den nystartade Myndigheten för arbetsmiljökunskap i Gävle. Generaldirektören anklagades för hård hierarkisk styrning och trakasserier av personal. Fackförbundet Sacos lokala skyddsombud gjorde en arbetsmiljöanmälan med krav på omedelbara åtgärder.
Parallellt skickades en skrivelse till Arbetsmarknadsdepartementet. Majoriteten av de anställda anses stå bakom skrivelsen. Det gjordes uttalanden som fick personalen att må dåligt. Det fälldes kommentarer om vikt. Det kom uppmaningar till kvinnor att bära kort kjol och högklackat. I augusti slutade ytterligare anställda vid myndigheten.
Branschorganisationen Sveriges Företagshälsor meddelade arbetsmarknadsministern att man inte längre hade förtroende för myndighetens förmåga att utföra sitt uppdrag. Detta är oerhört allvarligt. En del av myndighetens uppdrag är just att sprida kunskap om hur företagshälsor ska arbeta på bästa sätt. Därför anlitades också företagshälsobolaget Previa redan i juni.
Alla anställda skulle intervjuas om sina erfarenheter, och en rapport med förslag till förändringar skulle lämnas in i oktober. Previas kommunikationschef Peter Skald uttryckte sig såklart positivt om att man tog tag i detta och att man tog hjälp. Sedan har dock Previa avsagt sig uppdraget. Detta är anmärkningsvärt.
I början av september meddelade Previa myndigheten att bolaget hoppade av, då man enligt tjänsteanteckningar inte hade samsyn om uppdraget och skulle få svårt att samarbeta kring resultatet. Myndighetens fackliga företrädare från Saco, Annika Hed Ekman, har varit skyddsombud på arbetsplatsen.
Det var Annika Hed Ekman som i juni i sin roll som skyddsombud lade fram en begäran till generaldirektören om att en skyndsam arbetsmiljöåtgärd skulle vidtas.
Därvid räknades en lång rad problem upp som ansågs riskera medarbetarnas hälsa: hög arbetsbelastning, krav på snabb leverans, tillgänglighet på kvällar och helger, avsaknad av systematiskt arbetsmiljöarbete, vilket krävs enligt lagen, samt en starkt påfrestande situation. Ministern har i Dagens Nyheter uttalat att man tar situationen på allvar och att man följer det här.
Det är samma uttalanden som den tidigare ministern har kommit med. Min fråga är: Vad menar ministern med att man tar detta på största allvar? Problematiken har varit känd länge men fortsätter. Jag vill gärna ha svar på det här.
Saila Quicklund (M):
Det finns tydliga förväntningar på en myndighetschef som stipuleras i myndighetsförordningen 2007:515 och som sedan utvecklas i regeringens chefspolicy för myndighetschefer. Till det kommer även övriga lagar och förordningar som man har att förhålla sig till som arbetsgivare och chef.
Det är intressant att veta hur statsrådet ser att myndighetschefen uppfyller kraven i myndighetsförordningen. Upplever ministern att myndighetschefen gör det? I 4 § 4 står att myndighetens ledning ska säkerställa att det vid myndigheten finns en intern styrning och kontroll som fungerar på ett betryggande sätt.
Det står också i förordningen att myndigheten ska se till att de anställda är väl förtrogna med målen för verksamheten och skapa goda arbetsförhållanden och ta till vara och utveckla de anställdas kompetens och erfarenhet. Dessutom skulle det vara intressant att få höra hur statsrådet ser att myndighetschefen uppfyller kraven i chefspolicyn.
Där står följande om kvalificerat statligt ledarskap: Myndighetschefen ska entusiasmera och motivera sina anställda och vara initiativrik och analytisk samt ha en god samarbetsförmåga. Myndighetschefen behöver inte nödvändigtvis själv vara den främsta experten inom sitt verksamhetsområde men ska ha förmåga att samla den personal som krävs för att verksamheten ska kunna bedrivas effektivt och säkert.
Myndighetschefen behöver vidare ha en förmåga och ett intresse av att samarbeta och arbeta strategiskt med kompetensförsörjningsfrågor. Flera medlemmar av det befintliga insynsrådet har uttalat sig om ett bristande förtroende för myndighetens förmåga att leverera sitt uppdrag, vilket är allvarligt.
Mina frågor är: Har statsrådet eller departementet undersökt hur de viktigaste intressenterna ser på myndighetens möjlighet att utföra sitt uppdrag? Vilka insatser ser statsrådet som nödvändiga för att upprätta förtroendet för myndigheten? Vilka råd eller instruktioner har myndighetschefen fått av statsrådet? Alla människor kan göra misstag.
Grunden i den lagstiftning och praxis vi har på arbetsmarknaden är att alla ska ha chansen att rätta till det som inte fungerar. Arbetsgivaren, det vill säga regeringen, har också ett omfattande ansvar att stödja den anställde så att den kan förändra det beteende som arbetsgivaren inte anser stämmer överens med de krav som finns på arbetsmarknaden.
Här skulle det vara väldigt intressant att ta del av om statsrådet anser att de allvarliga beteenden som har rapporterats är i enlighet med de krav som regeringen ställer på just myndighetschefer.