KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Ja, visst har det tillkommit jobb de senaste åtta åren. Problemet är bara att befolkningen har vuxit mer än antalet nya jobb, vilket alltså har bidragit till en högre arbetslöshet. Arbetslösheten är ändå det vi måste fokusera på.
Den gick från ca 6 procent till ca 8 procent, och långtidsarbetslösheten växte ännu mer - vilket egentligen är det allvarligaste, för de som har varit borta länge från arbetsmarknaden är de som har svårast att ta sig tillbaka. Man kan nog alltså inte säga att det blev bättre under de borgerliga åren, utan arbetslösheten och långtidsarbetslösheten ökade.
Även ungdomsarbetslösheten ökade. Jag tycker att Ylva Johansson har presenterat många konkreta reformer, och vi hade också konkreta förslag i det budgetförslag som tyvärr föll när Sverigedemokraterna röstade för borgarnas budget. Det finns både nya förslag och förslag där man gör upp med det gamla, alltså det som inte har fungerat.
Jag vill också betona det Ylva Johansson säger, nämligen att kvinnor med utländsk bakgrund är olika. Det är jätteviktigt att man talar om analfabetismen och de kvinnor som har behov av grundläggande utbildning, men lika viktigt är det att man talar om de kvinnor som har både arbetslivserfarenhet och högskoleexamen från sina hemländer. Det är en stor förlust för det svenska samhället att vi inte kan använda de kvinnornas kompetens.
Jag har träffat många av dem, bland annat i Internationella Kvinnoföreningen i Malmö. Det är högutbildade, ambitiösa kvinnor som inte får använda sina kunskaper. Därför tror jag att Ylva har helt rätt ingång här. Förslagen har redan presenterats, och det kommer även att komma fler.
Hillevi Larsson (S):
Jag tror att det nästan inte finns något som har så vida ramar som diskussionen om närhetsprincipen i EU. Den kan användas både för och emot saker i alla möjliga sammanhang. Men det är helt uppenbart att vi har grundläggande rättigheter på EU-nivå. Det handlar om mänskliga rättigheter och demokrati. Det finns minoritetsskydd med mera.
I dessa mänskliga rättigheter finns jämställdheten, för kvinnors rättigheter är också mänskliga rättigheter. Med detta som grund är det helt legitimt att kräva att också kvinnors kompetens används. I dag ser vi det omvända, att kvinnor som grupp diskrimineras. Och det saknas inte lämpliga kandidater, tvärtom, men kvinnorna utestängs.
Kvinnor har minst lika mycket kompetens att tillföra, vilket vi kan se i Norge där man har infört könskvotering till bolagsstyrelser och höjt kompetensen. Den borgerliga regeringen konstaterade också att just inom den privata sektorn kan man verkligen se obalansen. Kvinnor utestängs från maktpositioner. Ju högre maktpositioner, desto färre kvinnor är det.
Därför är det förenligt med närhetsprincipen att motverka denna diskriminering. Det handlar inte om fifty-fifty. Trots att kvinnor utgör halva befolkningen handlar det inte om att kräva 50 procent kvinnor men att man i alla fall sätter en procentsats, vilket man inte har i dag. I dag kan det vara hur få som helst. I Norge har man satt 40 som procentsats, och det har fungerat alldeles utmärkt.
Om Robert Hannah och Folkpartiet håller med om grundanalysen att kvinnor diskrimineras, inte minst i det här sammanhanget, och att det inte händer något av sig självt - vi har försökt jättelänge men det händer absolut ingenting - vad vill ni då göra i stället? Jag vill också återupprepa frågan: Vill ni införa lagstiftningen på nationell nivå?
Hillevi Larsson (S):
Om vi tittar på omfördelningen över landet kan vi se att skatteutjämningen är en liten del. Det handlar om knappt 1 procent. Det är 1 miljard kronor, men mycket större omfördelning sker med statliga pengar. Här framställs det som att det bara är kommunerna som fördelar, men det är framför allt staten. Syftet är att kompensera kommuner som har en service utöver genomsnittet.
Det handlar om extra förskolekostnader och skolkostnader ifall man har många barn. Ifall man har många äldre blir det större omsorgs- och vårdkostnader. Det kan handla om att långa avstånd blir dyrt för den kommunala servicen. Det här är egentligen ett sätt att stärka likvärdigheten över hela landet.
I exempelvis Skåne, där jag bor, kan man se att två av tre nya jobb som tillkommer i Malmö går till personer som bor utanför Malmö. De pendlar alltså in och jobbar i Malmö men åker tillbaka till sin hemkommun, som ofta är en kommun med lägre skatt än Malmö. För Vellinge, som är en riktig pendlingskommun, gäller det omvända.
Många som bor i Vellinge pendlar till andra städer. Där finns det bara täckning för en tredjedel av kommuninvånarna när det gäller arbetstillfällen. Det innebär att majoriteten pendlar till andra kommuner, inte minst till Malmö. Då förstår man att man inte kan se det statiskt, som en kamp mellan olika kommuner där Vellinge skulle ses som en förlorare.
Vellinge vinner nämligen mycket på att invånarna kan pendla till exempelvis Malmö för att arbeta. Däremot får Malmö, som till exempel har många barn, ta del av skatteutjämningen. Om man tar med arbetstillfällen, vilket ministern också nämner, blir det ännu tydligare att det inte handlar om en orättvisa som drabbar vissa kommuner.
Det är tvärtom ett sätt att öka rättvisan och likvärdigheten i alla kommuner. En del kommuner som får betala i det här systemet har låg skattesats men får ändå in mycket pengar eftersom många i kommunerna har jobb och högre inkomster. Att ha låg skatt kan dessutom vara ett sätt att dra till sig invånare.
Därmed har man ändå täckning för den kommunala servicen. Självklart bidrar också andra kommuner till den kommunala servicen. Till exempel bidrar Malmö med fritids- och kulturliv även för kranskommunerna. Det är alltså inte så enkelt att man kan dela upp kommunerna med gränser, utan det finns ett symbiotiskt förhållande mellan kommunerna, inte minst när det gäller kranskommunerna.
Det är också en bra bakgrund till att skatteutjämningssystemet finns. Det har funnits problem i systemet. Man förutsätter till exempel att alla barn i en kommun får förskola. Det behöver inte alls vara på det sättet. Om man tar med det i beräkningen blir det den faktiska kommunala servicen. Det blir ännu mer rätt riktat och riktigt i det nya systemet.
Med tanke på beroendeförhållandet som finns och med tanke på att likvärdigheten faktiskt är hotad när det är stora skillnader ökar det här snarare rättvisan. Man kan inte ens säga att kommunerna som betalar är förlorare eftersom de i det stora hela är vinnare, bland annat genom det ömsesidiga beroendet av andra kommuner för arbetstillfällen, service med mera.
Hillevi Larsson (S):
En åtgärd hade ju varit att bygga hyresrätter. Om man ska rikta någon kritik mot en del kommuners agerande finns det faktiskt kommuner, till exempel Vellinge, som har satt i system att locka till sig höginkomsttagare med hjälp av skatteintäkter. Samtidigt kan kommunen då ha lägre skattesats. Men om man hade byggt hyresrätter hade det kanske flyttat in invånare som inte har så höga inkomster.
Som exempel kan jag nämna Malmö, som bygger hyresrätter och har gjort det under lång tid, även om det såklart behöver byggas ännu mer. Skulle man ta bort utjämningen, vilket incitament skulle det ge? Jo, snarare ett incitament för att den inslagna vägen fungerar bra. Man talar om välskötta kommuner. Med en välskött kommun menar man att kommunen har lyckats stänga ute dem som har lägre inkomster.
Därmed får kommunen en högre skattekraft. Man kan ha lägre skattesats och ändå ha råd med den kommunala servicen. Det är inte vad jag anser vara en välskött kommun. En välskött kommun är en kommun som kan ta hand om alla sina invånare och som ser till att ungdomar inte tvingas flytta till andra kommuner för att de inte får någon bostad eftersom hemkommunen inte bygger några hyresrätter. En välskött kommun är en kommun som tar hand om invånarnas behov fullt ut. Jag tycker att det är bra att utjämningen finns.
Därmed innebär det inte att de kommuner som är med och betalar automatiskt blir förlorare. De är i ett beroendeförhållande till andra kommuner. Gynnar man regionen som sådan, gynnar det också de kommunerna. När det gäller bostadsbyggande övergår man nu mer till nybyggnation och mindre renovering. ROT-avdraget används till framför allt renovering.
Nu satsar vi på nybyggnation, och det är det som verkligen behövs i Malmö, i Vellinge och i många andra kommuner. Det är det vi satsar på.
Hillevi Larsson (S):
Ministern har själv presenterat det som behöver göras, och man kan i dag läsa på DN Debatt om sex punkter, tror jag att det var, med åtgärder. Jag tänkte fokusera på tre av dem. Det handlar om statens ansvar, om att snabba upp byggprocessen och om konkurrens. Det är inte därmed sagt att de andra punkterna är oviktiga, men jag börjar med de här.
När det gäller statens ansvar har staten i praktiken inte haft något ansvar de senaste åren. I stället har det legat enbart på kommunerna, och det har varit en tuff uppgift för dem. Har man ett kommunalt byggbolag har man nämligen det verktyget, men i övrigt har man inte många verktyg i kommunen.
Det är klart att man kan göra en bättre markprocess och att det finns mycket sådant, men när det de facto handlar om att sätta igång och börja bygga ligger det i byggbolagens händer. Byggbolagen har prioriterat det som ger mest pengar. Det är lönsamt att bygga hyresrätter, men byggbolagen har bedömt att det är ännu mer lönsamt att bygga bostadsrätter och villor.
De hyresrätter som ändå har byggts är framför allt fashionabla hyresrätter med höga hyror. Över hälften av landets kommuner uppger att de har bostadsbrist, och det är framför allt hyresrätter med rimliga hyror som behövs. Det är dock inte det byggbolagen vill bygga, och det är här staten kommer in. Genom ett statligt ansvarstagande kan man stimulera byggandet av det som behövs.
Det har tidigare gjorts stimulanssatsningar, och det har faktiskt fått effekt. Det har dömts ut som att det inte har fått effekt, men det är på grund av att det sattes in ganska sent. Där kan man vara självkritisk och säga att vi när vi var i regeringsställning borde ha satt in insatserna tidigare, men man såg definitivt att det fick effekt. Det byggdes fler hyresrätter med rimliga hyror på grund av stödet.
Därför är det en bra väg. Av interpellanten kallas det ineffektiva subventioner, men det har bevisligen haft effekt där det har provats. Sedan kan man fråga sig vad vi kallar det stöd som finns till det ägda boendet, alltså framför allt villor men även radhus och till viss del bostadsrätter, även om det bara gäller den egna lägenheten och inte bostadsrättsföreningen.
ROT-avdraget kallas avdrag, men det är också en form av subvention. Detsamma gäller ränteavdraget. Man kan sänka sin skatt genom ränteavdraget på det lån man har på sin bostad. Inget av detta gäller för hyresrätter. Det finns dessutom en form av dubbelbeskattning på hyresfastigheter.
Är inte dessa avdrag en form av subvention? Det viktigaste är inte vad man kallar det utan att det är en förmån. Vi kan se att skillnaden har vuxit mellan hyresrätt och ägd bostad när det gäller beskattningen. Det finns en skattemässig diskriminering, och den behöver vi rätta till. Det här med att snabba upp byggprocessen är en svår fråga, för det får inte hota rättssäkerheten.
Men vi ska göra vad vi kan, och det pågår ett arbete. Bristande konkurrens är ett enormt problem som vi måste jobba vidare med, för det leder till dyrare byggande och i vissa fall till att det inte byggs alls.
Hillevi Larsson (S):
Det är naturligtvis ingen självklarhet att gå på den skattemässiga diskrimineringen genom att ta bort de fördelar som finns för det ägda boendet. Man skulle i stället kunna angripa det från andra hållet och titta på vad vi kan göra för att minska den skattemässiga diskrimineringen av hyresrätten och på lång sikt kanske helt utradera den. Det ställer till stora problem att det är på det här sättet. Det här handlar inte om att gynna en viss boendeform.
Det är ingen som säger att vi ska ha en omvänd skattemässig diskriminering där hyresrätten plötsligt ska gynnas på bekostnad av ägt boende. Vi behöver alla boendeformer. Den skattemässiga diskrimineringen i sig är orättvis och ställer dessutom till stora problem som drabbar de boende.
När frågan utretts har man sett att en hyresgäst betalar mellan 11 000 och 40 000 kronor mer per år jämfört med den som bor i en ägd bostad. Det är ganska mycket pengar samtidigt som vi vet att många som bor i hyresrätt inte har så bra ekonomi.
Jag tror att det är viktigt att komma till rätta med det här, såväl för de enskildas skull - de som straffbeskattas och betalar extra - som för att komma igång med byggandet av hyresrätter och trycka ned hyresnivåerna så att fler har råd att bo i bostäder. Ett problem som har lyfts fram i den här debatten är att utmaningen inte bara är att bygga hyresrätter utan också att det måste finnas någon som har råd att bo i dem.
Efterfrågan är viktig, och vi måste göra något. Man kan göra på olika sätt. Det har kommit många förslag som handlar om momsen vid byggandet, dubbelbeskattning - både bolagsskatter och fastighetsavgifter - och statligt stöd. Det finns alla möjliga varianter när det handlar om byggandet av hyresrätter.
Hillevi Larsson (S):
Det framgår tydligt av svaret att rutinerna har skärpts. Redan i detta fall fanns en tanke att både Tjeckien och Tyskland skulle ta ett ansvar i processen. Om det inte har funkat fullt ut har man skärpt rutinerna. Det är positivt i sammanhanget.
Även om de bästa intentionerna finns, och det bästa regelverket, får man om man ser att det inte fungerar lära sig av erfarenheterna och förbättra regelverket. Det har nu skett. Sedan får man givetvis noga följa vad som händer. Jag tycker snarare att utvecklingen på senare år i Sverige har varit att rutinerna för vapenexport har skärpts.
Det gäller garantier för att vapnen inte ska hamna i fel händer, det vill säga hamna i länder som vi inte vill exportera vapen till, och även i stort.
År 2011 gick Socialdemokraterna, Vänsterpartiet, Miljöpartiet och även Folkpartiet och Kristdemokraterna ut med ett besked om att vi ska skärpa rutinerna för vapenexporten när det gäller kränkningar av mänskliga rättigheter och demokratifrågor. Det har getts många undantag.
Det sas redan då, och en stor del av riksdagen stod bakom. Jag tycker att utvecklingen har gått åt det hållet. Sverige är inte ensamt. Tyskland har ifrågasatt sitt vapenavtal för vapenexport med Saudiarabien. Sverige är inte ensamt i denna utveckling. Det är positivt. Det ska finnas ett tydligt regelverk, och det ska följas.
Det är viktigt för att våra svenska vapen inte ska användas på ett sätt som vi inte vill, men det påverkar också Sveriges utrikespolitik i stort vilken politik vi har för vapenexporten. Det är viktigt att detta går hand i hand så att det blir konsekvent.
Hillevi Larsson (S):
Det finns nog alltid förbättringspotential när det gäller det mesta. Jag tycker att svaret från utrikesministern är tydligt: Myndigheten har skärpt och förtydligat sina rutiner när det gäller den här frågan. Tydligare än så tror jag att det blir svårt att få det. Jag tror aldrig att vi får ett hundraprocentigt säkert system.
Det är på grund av att vi, om vi till exempel exporterar till ett land som är okej enligt våra riktlinjer, inte vet vad som händer i nästa steg. Det landet kanske exporterar vidare till ett annat land, som vi inte vill exportera till. Jag tror att det alltid kan bli så att vapen hamnar på avvägar. Men vi kan så långt som möjligt se till att vi gör allt vi kan för att undvika det.
Det är vårt ansvar men i det här fallet såklart också Tjeckiens och Tysklands att man får tydliga slutanvändarintyg. Jag tycker att det är tydligt att man har lärt av erfarenheten och förtydligat regelverket.
Hillevi Larsson (S):
Jag tror att det även finns en annan oro, som kanske egentligen är större, och det är oron för barnens skola. Det finns ett tydligt samband mellan personaltäthet och kvalitet i undervisningen. Därför har vi gått fram med att vi snarare vill öka personaltätheten.
Det handlar inte bara om att ta bort övervinsterna i välfärden, utan det handlar även om att i den vanliga, offentliga skolan ta bort de jättestora klasserna där man inte ser barnen och kan hjälpa barn med särskilda behov. Det ena utesluter heller inte det andra. Man kan ha både bra lärare och hög personaltäthet. Det är inget som står i motsatsställning till varandra utan snarare tvärtom.
Det är också ett sätt att ta vara på de bra lärarna, så att de inte blir utbrända. Det är många som har blivit det under dessa år av nedskärningar. Jag ser alltså ingen motsatsställning där. De vinster som har gjorts är inga småpengar. Det är miljardvinster, och det är våra skattepengar som går till dessa vinster. Då är det framför allt personalkostnader som man kan göra vinst på.
Genom att minska personalstyrkan blir det mindre kostnader. Därför är detta ett sätt att också effektivt komma åt övervinsterna och de riskkapitalbolag som har gett sig in i välfärden för att tjäna pengar. Det finns en målsättning att de ska stängas ute. Syftet måste huvudsakligen vara att bedriva en bra skola, inte att tjäna snabba pengar.
JB, John Bauer-koncernen, hade en lägre personaltäthet än vanliga offentliga skolor och gjorde stora vinster. Helt plötsligt stod sedan barnen utan undervisning när man gick i konkurs. Det drabbade också lärarna, som fick söka efter andra jobb.
Det fanns också mycket klagomål på undervisningen och att den var för dålig på grund av nedskärningarna på personalstyrkan. Jag tror alltså tvärtom att det här är ett sätt att komma åt de problem vi har haft. Det är inte fel om den här utredningen tar ett tag.
Det är ju väldigt viktigt att vi gör det här på ett sätt så att vi verkligen kommer åt problemet och att man inte hittar kryphål i systemet och andra vägar. Men målsättningen är tydlig, och det har tydligt gått ut till elever, lärare och alla som bedriver skolor vad målsättningen och inriktningen är. Sedan får vi se till att det blir ordentligt gjort, så att vi kan få det förverkligat så småningom.
Jag tror att den oro som framställs är minst lika stor bland lärare, elever och föräldrar. Det finns en allmän oro i samhället över skolresultaten, som bara har gått ned. Sverige har utmärkt sig på ett negativt sätt. I OECD kan vi se att våra resultat har fallit snabbast.
Detta är inte bara ett sätt att se till att våra skattepengar används på rätt sätt, det vill säga till skolundervisning, utan också faktiskt ett sätt att öka kvaliteten och därmed vända den negativa utveckling vi har sett på senare tid.
Hillevi Larsson (S):
Det handlar både om personaltäthet och om lärarnas löner. Det har ju varit en stor diskussion om att läraryrket måste upplevas som attraktivt med tanke på hur viktigt jobbet är, och man kan se att läraryrkets status har fallit jämfört med tidigare. Det handlar alltså både om personaltäthet och om personalkostnader.
Har man bra lärare och då drar ned på personalkostnaderna drabbar det ju dessa bra lärare, och därför är både personaltäthet och personalkostnader viktigt: Se till att det är tillräckligt många lärare, och se till att de har någorlunda bra betalt för sitt uppdrag. Därför kan jag inte förstå hur man ska kunna bedriva en verksamhet med väldigt få bra lärare när man drar ned så mycket på kostnaderna.
Vill man ha bra undervisning kostar det också. Det är ju inte så att det här slår mot all skolverksamhet som inte är helt offentligt driven, för det finns ju väldigt många alternativ där huvudsyftet ändå är en bra utbildning. Men i de riskkapitalbolag vi har sett har huvudsyftet varit snabba vinster där man till och med kanske planerar att sälja verksamheten inom en ganska kort tid och hoppas kunna tjäna ännu mer pengar vid försäljningen.
Det är inget långsiktigt bra intresse. Det här handlar om våra skattepengar, och då måste man kunna ställa krav. Kravet är att den privata verksamheten ska vara lika bra som den offentliga. När vi då säger att vi har höga krav på det offentliga när det gäller kvalitet och bemanning ska det såklart gälla även de privata aktörerna så att eleverna där inte får en sämre undervisning.
Det här är något som är bra för all skolverksamhet, och jag tror att det framför allt är riskkapitalbolagen som är rädda i den här situationen.
Hillevi Larsson (S):
Vi hade en liknande debatt under den förra mandatperioden, när det var en borgerlig regering. Då handlade det om att jämställdhetsmålet hade tagits bort, det vill säga det mål som tidigare fanns för Försäkringskassan som handlade om att informera om föräldraförsäkring och på det sättet bidra till jämställdheten. Det fanns ett uttalat mål att det skulle råda jämställdhet, och man skulle främja jämställdhet i sin information.
Men detta togs bort. Vi kan se på hur föräldraförsäkringen tas ut. Det är ett mycket större problem med jämställdheten än med valfriheten. Människor vet redan vilken valfrihet som finns i systemet. Däremot halkar jämställdheten efter. Vi kan se att 75 procent av föräldradagarna tas ut av kvinnor och att 25 procent tas ut av män. Men vi kan också se hur många dagar man är hemma.
Då handlar det om 90 procent. Kvinnor är alltså hemma också obetalda dagar. Man kan alltså se att jämställdhetsproblemet är ännu större än det man kan se i fråga om uttagna föräldradagar. Kvinnor förlorar ännu mer ekonomiskt, eftersom de är hemma utan att få betalt. Vi ser de enorma effekter som det här får för familjerna men framför allt när det gäller kvinnornas arbetsliv. Det är här de 3,6 miljonerna uppstår.
Kvinnor tjänar alltså under ett arbetsliv 3,6 miljoner mindre än män. Då räknar vi inte ens in pensionen - då blir problemet ännu värre. Men i det här läget måste vi göra någonting, och då måste jämställdheten vara det viktigaste. Jämställdhet är inte att 100 procent av dagarna tas ut av den ena eller den andra föräldern. Familjer kan se olika ut. Det kan vara två mammor. Det kan vara två pappor.
Men vi kan ta den vanligaste konstellationen: en man och en kvinna. Vi vill inte att papporna ska vara hemma 100 procent. Vi vill inte heller att mammorna ska vara det. Det är därför de vikta föräldramånaderna finns, och det är viktigt att komma ihåg att de är vikta för båda föräldrarna. Det är alltså inte bara pappamånader, utan det är också mammamånader. Det innebär att om man till exempel skulle öka med en vikt månad till så ökar man för båda föräldrarna.
Det är jämställdhet som ska främjas. Jag tycker att det är viktigt att påminna om den diskussionen. Nu talas det om valfrihet, men den förra mandatperioden var det faktiskt jämställdheten som hade strukits. Det skulle inte vara ett viktigt uppdrag i informationen att främja jämställdheten. Men det är det som är den stora utmaningen när det gäller föräldraförsäkringen.
Vi ser ju de enorma konsekvenserna i arbetslivet och i familjelivet, där mönstret etableras med kvinnor som sköter hemarbetet, ofta går ned till deltid och förlorar mycket lönemässigt, även om hon jobbar heltid efter föräldraledigheten. Det här är alldeles för viktigt för att viftas bort.
Valfriheten är på ett sätt problemet i dag, för det här är inte en individuell försäkring som alla våra andra försäkringar. Det är därför som det för jämställdheten är så viktigt att gå fram med ytterligare en vikt föräldramånad. I informationen borde det vara en självklarhet att jämställdheten är det allra viktigaste.