Jonas Sjöstedt (V):
Tack, miljöministern, för svaret! Det vi diskuterar nu är ett mycket betydande miljöproblem. En stor del av tungmetallutsläppen i Sverige kommer från äldre nedlagda gruvor eller från pågående gruvdrift. Man ska förstås veta att medvetenheten om miljöproblemen var lägre tidigare, och därför har vi många gamla synder som vi fortfarande betalar för på området.
Det som är oroande, inte minst med tanke på den granskning som SVT:s Västerbottensnytt gjorde, är att så många av de gruvor som är i drift nu inte klarar miljökraven. Ett exempel är Blaikengruvan, som år 2010 släppte ut 1 700 kilo zink - tre gånger så mycket som de hade tillstånd till. Det är Lappland Goldminers som driver gruvan. Det är långt över vad Naturvårdsverket anser vara rimligt med hänsyn till vad som är farligt.
Av de 13 aktiva gruvor som undersöktes var sju utsläppare av mer än det som tilläts. Det är ett underbetyg. Till detta ska läggas att det från gamla gruvdeponier läcker stora mängder inte minst tungmetaller. Många åtgärder måste vidtas även för de gamla gruvorna. Det här visar att vi inte kan vara nöjda. Det är inte bra nog att säga att det görs mycket.
Uppenbart räcker mycket inte till i det här fallet. Vi måste göra mer. Frågan är vad. Jag har tagit upp exemplet Hornträsket. Det är en sjö i Västerbotten. Det exemplet är belysande. Där har man inte ens lyckats klarlägga vem som är ansvarig till att sjön i praktiken är död. Jag blir uppringd av människor som bor vid sjön och som ser hur den natur de lever i, eller hoppas få leva i, fullständigt har slagits ut som ekosystem. Det är en sjö som levererar vatten till Vindelälven, som ska vara en skyddad nationalälv.
Det är något som inte fungerar när man inte ens lyckas klarlägga vem förorenaren som ska betala är. Då räcker det inte med att säga att man har gjort mycket. Jag kan hålla med om att Sverige har en ambitiös lagstiftning på gruvmiljöområdet. I första hand handlar det om efterlevnad av de lagar som finns. Även om det kan finnas fall där de måste skärpas är efterlevnaden huvudproblemet - inte att det behövs lagskärpningar. Där finns mer att göra.
Det finns också en lagstiftning på EU-nivå på området som Sverige har eller håller på att genomföra. Men för att det ska fungera krävs en fungerande tillsyn. Här brister det uppenbarligen. Om de domstolar som handlägger miljöärenden inte har de resurser som krävs finns det ytterligare ett hinder i systemet för att det ska fungera på ett effektivt sätt. För min hemby i Västerbottens län handlar det här om framtiden.
Det finns nu en rad gruvbolag som vill starta gruvor, och det tycker vi som parti är bra. Vi välkomnar gruvnäringen, men den måste bedrivas på ett miljöriktigt sätt. Det finns planer på en jättegruva utanför till exempel Hemavan. Där finns ett stort lokalt motstånd. Hur ska vi garantera dem att deras miljö inte kommer att förstöras för generationer när vi kan se att utsläppen är högre än vad som tillåts på så många andra håll?
I grunden handlar det här inte bara om naturvärden - det viktigaste - utan det handlar också om att stora ekonomiska värden står på spel om vi inte kan visa att gruvnäringen klarar att driva verksamheten med högsta möjliga miljökrav. Här kommer också Miljödomstolen i Umeå in. Miljödomstolen i Umeå ger tillstånd till i stort sett det mesta av landets gruvnäring. De har oerhört tunga tillståndsärenden som rör hundratals miljoner kronor och hundratals arbetstillfällen.
Man avgör framtiden för hela bygder. De har nu färre jurister än för tio år sedan. Det tar flera år att bedöma ärenden därför att de är noggranna och vill göra sitt arbete ordentligt. Det är i dag ett stort hinder - ett miljömässigt hinder och ett ekonomiskt hinder - att de inte får tillräckliga resurser. Det enkla svaret är att säga att det här är Beatrice Asks bord.
Det bästa svaret för miljöministern är att säga att han ska prata med Beatrice Ask på jullunchen i morgon och komma fram till en lösning. Om viljan finns att finna en lösning kan regeringen bidra till den.