KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jan Björklund (L):
Det måste föreligga ett missförstånd här. Det är nämligen så att i kommunala skolor har man inte heller i dag några mål i årskurs 3. Mats Pertoft får det att låta som att det är Waldorfskolan som får sin frihet något avgränsad av detta nya nationella prov. Det är sant, men det kommer att gälla även den kommunala skolan. De mål som finns i svensk läroplan i dag finns i årskurs 9 och årskurs 5. Det finns inga uppnåendekrav i årskurs 3.
När det nu införs blir det en begränsning av friheten på det sättet att man inte längre har rätt i en skola att säga: Läsa, skriva och räkna struntar vi i de första åren, det tar vi sedan. Plötsligt blir det nödvändigt att fokusera på det de första åren. Exakt samma regler kommer att gälla alla. Jag minns när Mats Pertoft och jag satt i Skollagskommittén och båda slogs för att det skulle vara likvärdiga villkor mellan fristående skolor och kommunala skolor.
Detta är verkligen en sådan sak som ger likvärdiga villkor. Alla har rätt att under de första tre åren i grundskolan få lära sig läsa, skriva och räkna. Rätten uttrycks genom ett nytt mål som Skolverket har fått mitt uppdrag att arbeta fram och som ska skrivas in i den svenska kursplanen för svenska i årskurs 3. Det målet ska mätas med nationella prov, och det kommer att gälla alla typer av skolor.
Jan Björklund (L):
Jag uppfattar att samma fråga ställs gång på gång. Jag tycker att jag har gett ett tydligt svar. De nationella prov som avses att användas i årskurs 3 om några år kommer att användas i alla skolor, även i friskolor. Frihet i pedagogik ska man ha, men den friheten har gränser. Frihet i pedagogik innebär att man kan välja olika undervisningsmetoder.
Man kan inom ramen för de läroplaner som finns välja att ta momenten i skolan i olika inbördes ordning och så vidare. Men det är inte fråga om frihet i vad eleverna ska lära sig i skolan. Det är trots allt angivet i våra nationella läroplaner. Då håller jag med om att det är en avsnävning av friheten inom skolväsendet när vi nu säger att man i årskurs 3 ska ha uppnått det och det.
Så är det, absolut, utan tvekan. Så har man inte sagt innan. Man har sagt att eleven i årskurs 5 ska ha uppnått en del saker, men det mesta ska eleven ha uppnått till årskurs 9. Det ger en mycket större frihet att välja när man lägger ut olika kunskapsmoment under de nio åren. Nu säger vi att man ska ha nått olika mål i årskurs 3. Varför gör vi den avsnävningen?
Det beror på att vi för det första vet att just basförmågorna läsa, skriva och räkna är fullständigt fundamentala för att klara av någonting annat, i varje fall i teoretiska ämnen i skolan. För det andra vet vi att om eleverna inte har lärt sig detta de allra första åren är risken mycket stor att de sedan misslyckas. Det går säkert att peka på någon skola, Waldorfskola eller kommunal skola, där man klarar av att ta igen det även efter årskurs 3.
De kanske säger: Vi borde inte vara med i provet, för vi klarar det ändå. Min bedömning är allmänt att en del i svensk skolas sjunkande kunskapsresultat de senaste 10-15 åren beror på att vi har slutat att ha kontrollstationer tidigt i skolan. Vi har dem sent i skolan på gymnasiet, årskurs 9 och så vidare, när det ofta redan är för sent att få upp dem på spåret som har hamnat fel. Det är en viktig del i regeringens politik.
Det ska vara kunskapsmål i läsning, skrivning och räkning i årskurs 3 i grundskolan. Det ska följas upp med att vi har nationella prov. Jag tycker precis som när jag satt som ledamot i Skollagskommittén tillsammans med interpellanten. Vi var då överens. Vi anser att det ska vara likvärdiga villkor mellan kommunala skolor och friskolor. En del i den likvärdigheten är att underkastas samma typ av utvärdering.
Jan Björklund (L):
Vad är mål, och vad är medel? Det är en central fråga att ställa sig i sammanhanget. När det gäller målen för vad eleverna ska lära sig är det inte förhandlingsbart. Det vi kommer överens om i denna riksdag utfärdar regeringen sedan bestämmelser om i form av läroplaner och kursplaner från regering och Skolverket. Eleverna ska lära sig en del saker i historia, andra saker i svenska, och så vidare.
När det väl är bestämt är det inte så att enskilda skolor kan säga: Vi har egna mål. Det är den rättighet vi har satt upp i Sverige. Vi har skolplikt i Sverige. Vi definierar vad eleverna har rätt att få lära sig under den tiden i skolan. Vi säger också att en del i det är att eleverna ska ha lärt sig vissa saker redan före en viss årskurs i grundskolan. Vi har mål i årskurs 5. Vi inför nu mycket tydliga mål i läsning, skrivning och räkning i årskurs 3.
Det har eleverna rätt att få lära sig. Det kommer inte att finnas möjlighet för en friskola eller för en kommunal skola att säga: Nej, vi struntar i de målen, utan eleverna lär sig läsa och skriva på högstadiet i stället. Varför ska det inte finnas den möjligheten? Jo, därför att vi vet att det är så centralt att vi börjar i den änden. Vi ska inte styra upp mer än vad som är nödvändigt. Det är så centralt att eleverna har nått målen för läsning, skrivning och räkning under de fösta åren i skolan. Det är därför vi väljer de ämnena.
Det gäller inte alla möjliga ämnen, utan just de tre. Det gör vi för att säkerställa att elever har med sig de baskunskaperna när de går vidare. När vi nu gör den regelförändringen finns det också en annan viktig princip. Vi ska likvärdiga regler för friskolor och kommunala skolor. Jag är helt medveten om att det finns enstaka kommunala skolor som inte kommer att gilla detta. Det kommer att finnas enstaka friskolor som inte heller gillar det. Men det gäller för alla skolor, oavsett huvudman.
Det handlar inte om några pedagogiska metoder. Det väljer man själv. Men de kommer att underkastas gemensam utvärdering.
Jan Björklund (L):
Rossana Dinamarca verkar inte lyssna på eller läsa de svar jag ger. Det är sida upp och sida ned med åtgärder som vi vidtar. Det är bara det att Rossana Dinamarca inte tycker att de åtgärderna är bra, utan det är några andra åtgärder Dinamarca vill ha. Menar Rossana Dinamarca till exempel att det här att pojkars resultat sjunker inte är ett problem? Plötsligt är det pojkarna som har sämre resultat än flickorna, och då är det inget jämställdhetsproblem.
Det är bara när det är tvärtom som det är ett problem. Är det så? Den föregående regeringen, med stöd av samarbetspartierna, tog detta på allvar. Jag noterade inte att Dinamarca hade någon annan uppfattning på den punkten. I vårbudgeten i våras anslog man till exempel ett rätt stort belopp som vi nu fullföljer för att gå till botten med detta och se vad de här ökade skillnaderna i resultat beror på. Det är väl också ett jämställdhetsproblem? Det är väl inte så att den som säger ordet "könsmaktsordning" flest gånger på fyra minuter är mest för jämställdhet? Är det så man ska mäta det?
Man måste väl definiera vilka problem vi har i skolan, och sedan får man ta tag i dem. Sveriges skolväsende är det skolväsende i hela världen där språkbruket är mest kränkande. Rossana Dinamarca viftar bort det som om det inte är något problem. Det är klart att det är ett jätteproblem. Det är precis därför som vi vill stärka de vuxnas ansvar, de vuxnas roll och lärarnas befogenheter i skolan. Det är inte okej att man kallar tjejerna i klassen eller de kvinnliga lärarna för grova könsord. Det är inte okej. Då ska de vuxna säga ifrån.
Om 16-åriga grabbar systematiskt tänjer på dessa gränser för att provocera måste de vuxna ha befogenheter att ingripa just för att säkra och skydda de flickor som annars blir utsatta. Men det är ett problem som Dinamarca inte vill se. Det landar i disciplinära åtgärder, och det vill inte Dinamarca. Därför bortdefinierar hon problemet, men detta är ett stort problem. Studieresultaten är inget problem för flickorna. De har mycket höga studieresultat, och de stiger.
Svensk skolas resultat totalt sett sjunker, men flickornas resultat stiger, vilket betyder att det är pojkarnas resultat som sjunker ännu mer än vad flickornas stiger. De kunskapsmässiga resultaten i skolan är inget problem för flickorna, utan problemet är det klimat som råder på många skolor och i många miljöer där flickor trakasseras och kränks. Det är det vi vill göra någonting åt. Det vore intressant att höra om några åtgärder för att lösa det problemet från Dinamarca.
Jan Björklund (L):
En del i den behörighetsgivande utbildningen för lärare avser just genuskunskap numera på våra lärarhögskolor på det allmänna utbildningsområdet, och i den satsning som vänder sig till obehöriga lärare som ska bli behöriga ingår den typen av kompetensutveckling. Men det är något märkligt här. Rossana Dinamarca säger att det är förfärligt att lärarna skulle få några mer befogenheter - det blir så hårt klimat i skolan. Men vad är Dinamarcas lösning?
Jo, det är att tjejerna ska lära sig att slåss i stället. Allvarligt talat: Är det det som skulle skapa ett mjukare klimat - att skolan ska lära ungdomarna att slå varandra? Det kan väl ändå inte vara lösningen på problemet. Jag menar att man inte kan säga till tonåringar, barn och ungdomar i skolan: De här grabbarna är dumma mot er så ni måste lära er att slåss! Det måste väl i stället vara vuxenvärldens ansvar att skydda flickorna och dem som utsätts för den här typen av trakasserier.
Man kan väl inte säga: Nej, lärarna ska inte få göra någonting - flickorna ska få lära sig att slåss i stället på skolans bekostnad. Det är väl en otroligt märklig inställning: att skuldbelägga flickorna. Det är väl inte deras ansvar. De ska väl inte behöva ta ansvar för att en del pojkar beter sig illa. Det måste ju vuxenvärlden ta ansvar för i skolan. Låt mig sedan ta upp en fråga som nämns i svaret men som Dinamarca går runt.
Jag tror att det är otroligt väsentligt att vi får in fler män i både skola och förskola som lärare och förskollärare. Den utveckling som har skett i svensk skola under den tid då vänsterblocket har styrt de senaste tolv åren har ju inneburit att männen har flytt från skolan och ännu mer från förskolan. Det är otroligt ovanligt med män i förskolan. Det har alltid varit ovanligt, men i dag är det ännu mera ovanligt att män vill jobba i förskolan.
Också när det gäller skolan är det allt färre som söker till lärarutbildningar. Jag var på en lärarexamination på Lärarhögskolan i Stockholm för ett tag sedan, och det som slår en när man ser ut över de lärarkandidater som ska avlägga sin examen är att det nästan bara är tjejer allihop. Också i de mest traditionella manliga yrkena, teknik- och mattelärare på gymnasienivå, är det tjejer som dominerar helt och hållet nu.
Vi måste göra något med läraryrket, med läraryrkets status och med lärarutbildningen så att man får in fler män. Uppenbarligen är det så att den politik som har förts på senare år på det området har varit totalt misslyckad från jämställdhetssynpunkt. Det vore intressant att höra någon självkritik på detta område.
Jan Björklund (L):
Det är något lustigt med debatten. Jag har varit skolminister i fem veckor, och Rossana Dinamarca försöker ställa mig till ansvar för situationen i svensk skola. Det är trots allt så att Rossana Dinamarcas eget parti har styrt i tolv år, och under den tiden har de här problemen bara förvärrats. Det är uppenbart att de recept som Rossana Dinamarca föreslår inte fungerar i verkligheten. Klimatet i skolan, att man använder grova könsord mot tjejer, har förstärkts enligt Skolverkets rapporter.
Det är statens eget skolverk - under den förra regeringen - som påstod detta med stöd i internationella undersökningar: I ingen annan skola i hela världen finns ett så kränkande språkbruk mot flickor som det gör i den svenska skolan. Varför gjorde ni ingenting åt det här? Vi försöker ju ta tag i det. Det är det vi gör. Sedan gillar inte Dinamarca de åtgärder vi har, men vi har åtgärder. Under tolv års tid har ju problemen bara förvärrats.
Detsamma gäller läraryrkets snedrekrytering, det vill säga att inga män längre vill bli lärare. Varför är det viktigt att det finns manliga lärare, kan man fråga. Jag tror att det är viktigt att se att de grabbar som beter sig på ett sådant sätt att de kränker unga flickor är i behov av inte bara disciplinära åtgärder - man är i behov av manliga förebilder som kan uppföra sig och visa hur man beter sig.
Det tror jag. En stor brist med den snedrekrytering som har skett i läraryrket är att tonårsgrabbarna inte får några manliga förebilder. Detsamma gäller naturligtvis i förskolan - det finns inga män runtomkring smågrabbarna som de kan identifiera sig med. Jag tror att det är ett problem. Jag tror att ingen av oss riktigt sitter inne med svaren på alla de problem som finns.
Jag uppfattar att de problem vi ser, Rossana Dinamarca och jag, i huvudsak är desamma, även om vi kanske beskriver dem i delvis olika termer. Vi redovisar nu ett antal förslag, och det står naturligtvis Dinamarca fritt att kritisera dem, men det skulle vara intressant att höra några andra alternativ.
Jan Björklund (L):
Mats Pertoft har frågat mig om jag har för avsikt att verka för att tillåta en verksamhet där elever sitter som ledamöter i lokala styrelser för kommunala gymnasieskolor utan att eleverna utgör majoriteten av ledamöterna. Fru talman! Eleverna ska ha inflytande i skolan, men inte i kraft av sitt flertal i skolans verksamheter kunna bestämma över rektorer och lärare.
Försöksverksamheten med lokala styrelser med elevmajoritet upphör därför vid halvårsskiftet. Regeringen anser att det är önskvärt att de enskilda skolorna i Sverige ges ökad makt och inflytande över sin egen verksamhet. Det är till exempel en given utgångspunkt för arbetet med den nya skollagen att många uppdrag till skolväsendet ska adresseras direkt till de professionellt verksamma i skolan.
På många skolor finns elevråd som tränar eleverna i demokratiska arbetsformer. Det är en bra form för inflytande, eftersom den ger rektor och skolledning en möjlighet att ta till sig elevernas synpunkter. Regeringen ser positivt på tanken om "kommunala friskolor", det vill säga att kommunala skolor ges större självständighet gentemot sina kommunala huvudmän.
En del i att öka självständigheten är att möjliggöra lokala styrorgan för den enskilda skolan, som då kan överta vissa av de uppgifter och befogenheter som annars ligger hos skolhuvudmannen. Regeringen avser att återkomma med regler för sådana styrorgan, som möjliggör ett införande den 1 januari 2008.
Jan Björklund (L):
Det är flera diskussioner samtidigt. Vi avslutar, som sagt var, det här med elevmajoritetsstyrelserna, och vi kan kanske lämna den diskussionen därhän för dagen. Är det då möjligt, i och med den lagstiftning som i övrigt finns, att ha styrelser efter den 1 juli? Ja, då får man ju stödja sig på de övriga lagar som finns.
En kommun har numera fullständig rätt att själv bestämma sin nämndorganisation, så visst kan en kommun ha en skola som har en egen nämnd, en kommunal nämnd i vanlig mening. Och kommunen bestämmer ju själv vem som ska sitta i nämnden. Det är vissa krav i lagen när det gäller vem som ska sitta där. Det är ju en lagstiftning som har gällt i alla tider. Några av de kommuner som har kommunala friskolor tror jag har använt sig av detta.
Man har liksom ansett att det är en kommunal nämnd där det normalt sitter politiker. Men det är klart att det är fullmäktige som bestämmer vem som ska sitta i en sådan nämnd. Och så bestämmer man dess befogenheter samtidigt. Det vi avser är att, inom ramen för just det här med kommunala friskolor, ta fram en särskild förordning om hur sådana styrorgan skulle kunna se ut.
Exakt hur de ska se ut är jag inte beredd att gå in på i dag, för vi har inte tänkt färdigt. Det står i alliansens valprogram bland annat att vi ska göra detta, men det är inte mer specificerat än så. Vi sätter i gång det arbetet nu. Jag tror inte att det är något speciellt märkvärdigt egentligen, utan man öppnar upp en del möjligheter. Sedan avgör man lokalt om man vill utnyttja dem. Jag vill betona att det också finns en väldig skillnad.
När det gäller de styrelser som nu har funnits med elevmajoritet har ju avsikten varit att de delvis skulle ta över rektors uppgifter. Jag vill säga att de här nya lokala styrorganens makt skulle kunna ligga i att ta över en del ansvar som i dag ligger på skolhuvudmannen, det vill säga kommunen, vilket är en skillnad. Jag vill inte att styrelser ska inskränka rektorers och lärares professionella maktutövning och befogenheter.
Jag tycker däremot att det är en annan sak om kommuner vill ge ifrån sig av sin kommunala makt till en lokal styrelse. Vi återkommer med sådana här riktlinjer, men det blir, som sagt, tidigast från den 1 januari 2008. Och detta är någonting helt annat än de elevstyrelser som har funnits.
Jan Björklund (L):
Frågan kommer med all säkerhet att ingå i utredningen. Jag minns när jag själv var elevrådsordförande. Jag satt i någon sådan där samarbetsnämnd, tror jag det hette. Det var lagreglerat att det skulle finnas på gymnasiet till exempel. Och det skulle ingå två elever. Det var många ledamöter, så två elever utgjorde ingen majoritet, men man var representerad.
Man kan diskutera all möjlig representation i ett sådant här organ, och det är möjligt att vi inte lagreglerar vilka som ska sitta där utan att det blir föremål för lokala beslut. Frågan som ställs kommer ju att vara: Kan man ha omyndiga elever i en styrelse om det ska finnas maktbefogenheter och om man ska kunna ställas till ansvar? Den frågan ställer ju Mats Pertoft, och jag har för dagen inte något svar. Eller ska de representanterna ha någon särställning i vissa frågor där de inte får delta?
Allt det där får man titta på i utredningen om de lokala styrorganen. Vi vill ge möjlighet för kommuner att frikoppla skolorna mer från den kommunala kroppen, så att säga. De ska få bli mer självständiga i form av kommunala friskolor. Exakt vilka maktbefogenheter det ska vara och exakt hur styrorganen ska se ut har jag tyvärr i dag väldigt få precisa besked om.
Jan Björklund (L):
Får jag bara klargöra en sak. Den så kallade samarbetsnämnd som jag själv satt i när jag var elev, som var föreskriven i den tidens gymnasieförordning, hade inga maktbefogenheter. Och där finns väl en viktig skillnad. Sätter man in omyndiga elever är det väldigt svårt att ge ett sådant organ reella maktbefogenheter. Ingen vill åta sig att ställa elever till ansvar efteråt för de beslut som fattas. Det är väl ett litet vägval man gör.
Och det är det här som har varit det stora misstaget, tycker jag, med styrelserna med elevmajoritet. Man har satt in omyndiga elever som har getts majoritet samtidigt som man har gett styrelsen maktbefogenheter. För mig går det inte ihop. Där makt finns måste ansvar kunna utkrävas. Det är en väldigt viktig princip för mig i varje fall. Vi får väl se hur reglerna kommer att se ut. Det finns många åsikter om kommunaliseringen av svensk skola.
Jag själv är inte så jättenöjd med allt som kommunaliseringen har lett till, som bekant. Men nu har vi det så. Men jag skulle vilja att de kommunala skolorna skulle kunna få bli självständigare gentemot kommunerna genom begreppet "kommunala friskolor". Däri ligger att man kan tillsätta lokala styrorgan som skulle få mera makt. Vilken makt och hur de ska se ut får vi återkomma till.
Jan Björklund (L):
Helena Frisk har frågat mig vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att trygga barntillsyn till alla, även för dem med oregelbunden arbetstid. Det är viktigt att föräldrar kan känna sig trygga med sina barns omsorg, även om de arbetar andra tider än dagtid måndag till fredag.
Det är angeläget att föräldrar som har behov av barnomsorg utanför reguljär arbetstid, och som inte kan lösa behovet av omsorg på annat sätt, får sitt behov prövat av kommunen. Enligt skollagen ska förskoleverksamhet tillhandahållas i den omfattning det behövs med hänsyn till föräldrarnas förvärvsarbete eller studier, eller barnets eget behov.
Av lagens förarbeten framgår att det är önskvärt att verksamheten om möjligt även erbjuds till barn vars föräldrar har obekväma arbetstider eller till och med nattarbetar, men att något generellt krav på detta inte har ställts upp. En kartläggning från Skolverket visar att det stora flertalet kommuner våren 2003 anordnade barnomsorg på tider som familjen har behov av. Ett antal kommuner hade dock beslutat att inte tillhandahålla omsorg på kvällar, helger eller nätter.
Regeringen avser att behandla frågan om barns omsorg på kvällar, nätter och helger i ett kommande förslag till ny skollag. Min utgångspunkt i detta arbete är att det inte är önskvärt att införa någon generell rätt till kommunal barnomsorg på obekväm arbetstid. En sådan förändring skulle inskränka det kommunala självstyret.
Jan Björklund (L):
Jag tycker att vi får göra en skillnad mellan hur vi skulle önska att det fungerade och vad vi är beredda att lagstifta om. Där jag har haft inflytande i den kommunala världen har jag medverkat till att erbjuda barnomsorg också på obekväm arbetstid, dock efter en mycket, mycket sträng prövning.
Det måste vara så att det inte går att flytta arbetstiden, att det inte går att hitta någon anhörig som kan hjälpa till och så vidare. Här i Stockholms kommun hade man när jag var ansvarig rätt till en sådan prövning. Och så gör ganska många kommuner: Efter en mycket sträng prövning kan man få hjälp om det inte går att lösa på något annat sätt. Jag tycker att kommunerna borde agera så.
En generell rätt i lagstiftningen är något annat. Då skulle detta bli en mycket större verksamhet utan samma krav på sträng prövning. Det blir en väldigt stor kostnadsfråga, och det är naturligtvis till sist det det handlar om: kostnadsfrågan och gränsen för samhällets åtaganden. Jag säger gärna till de kommunalpolitiker som jag har inflytande över att ta största möjliga hänsyn.
Det har varit ett stort fokus på kulturarbetarkåren i debatten, delvis kanske för att de lättare gör sig hörda än vårdens personal, men också därför att det för dem är ännu svårare att flytta arbetstiden - föreställningarna är ju på kvällen. Men i de tre stora städer där vi har stora kulturinstitutioner erbjuds faktiskt barnomsorg nattetid efter sträng prövning.
Jag tycker alltså att vi ska uppmana våra kommunala förtroendemän runt om i landet att ha inställningen att man efter en prövning kan bevilja detta. Men precis som den tidigare regeringen är jag inte beredd att lagstifta och göra detta till ett tvång.
Jan Björklund (L):
Den här debatten blir lite märklig. Idén med en debatt är ändå att man ska kunna samtala med varandra och reagera lite. Jag har nu ställt samma fråga till Nikos Papadopoulos tre gånger utan att få något svar. Socialdemokraterna i Stockholms stadshus anslår i sitt oppositionsbudgetalternativ mindre pengar till skolan än vad den borgerliga majoriteten gör. Varför gör ni det om ni är så oroliga? Det är den frågan som är obesvarad. Nikos Papadopoulos!
Det är helt rätt att en del av de riktade statsbidrag som tidigare har varit öronmärkta nu går in i påsen till kommunerna. Det är helt rätt. Det hade även den förra regeringen planerat. Den förra regeringen hade för avsikt att stoppa in vuxenutbildningsbidraget i påsen och även Wärnerssonpengarna på sikt. Det har alltid varit ett tillfälligt riktat anslag. Det har aldrig varit tal om någonting annat, så det stoppas in i påsen nu.
Jag tycker för min del att om en verksamhet ska vara kommunal ska kommunerna ha ansvaret. Om staten håller på och pekar och pekar får man bestämma sig för att det inte ska vara kommunalt. Det är vi beredda att diskutera. Mitt eget parti röstade mot kommunaliseringen en gång i tiden. Men den fråga man måste ställa till Nikos Papadopoulos är: Varför genomförde ni kommunaliseringen om ni inte litar på kommunerna? Varför har ni kommunaliserat skolan om ni ska hålla på och detaljstyra allting, och det ska vara öronmärkta bidrag?
Det är väl mycket bättre att den är statlig i så fall. Man får ju bestämma sig någonstans. Antingen ger man några i uppdrag att sköta en sak, och då litar man på dem, eller så litar man inte på dem, och då ska man inte ge uppdraget. Men det håller inte att överlåta ansvaret och sedan inte låta dem bestämma själva.