Tobias Andersson (SD):
Ledarsidornas Johan Westerholm har i omgångar granskat och kritiserat rapporten Islamofobiska hatbrott från Brottsförebyggande rådet.
Rapporten har sitt ursprung i att den dåvarande jämställdhetsministern Åsa Lindhagen 2019 gav Brå i uppdrag att göra en fördjupad studie om så kallade islamofobiska hatbrott, detta för att uppnå mer kunskap i hopp om att förbättra det förebyggande arbetet mot islamofobi och rasism.
Johan Westerholms kritik mot rapporten är både bred och nyanserad och bygger bland annat på att Brå inte anger vilken form av hatbrott som studerats - hatbrott på individuell kognitiv nivå eller som utslag av en rasistisk rörelse på strukturerad makronivå - samt att det initialt inte framgick vilka delar av den muslimska gruppen som intervjuats.
Ledarsidorna har även berört att islamofobi som begrepp inte är ett helt oproblematiskt sådant. Jag kommer att återkomma i mitt nästa anförande till Ledarsidornas kritik av begreppet, men avser först att framföra viss egen kritik. Herr ålderspresident! Låt oss först konstatera att vi alla motsätter oss rasism.
Rasism ska bekämpas - förvisso inte genom åsiktslagstiftning, men visst ska samhällets samlade kraft stå upp mot rasism, även när muslimer drabbas. När jag brukar termen rasism åsyftar jag rasism alldeles oavsett vem som drabbas. Olika invandrargrupper kan utsättas för eller utsätta andra för rasism, så även svenskar.
Tyvärr är det många som menar på att svenskar som grupp inte kan utsättas för rasism givet att vi inte utgör en minoritetsgrupp, även om vi de facto gör det i vissa områden i delar av landet. Mot den bakgrunden brukar jag ibland svenskfientlighet som term för att slippa fastna i en diskussion kring huruvida svenskar kan vara föremål för rasism eller inte.
Regeringen med flera har däremot i allt större utsträckning börjat bruka olika termer beroende på vilken grupp som berörs. Afrofobi och islamofobi utgör två nya favorittermer. Detta är enligt mig beklagligt. En fobi är en "intensiv, irrationell rädsla för bestämda företeelser, t.ex. ormar eller trånga rum", som Nationalencyklopedin definierar det.
Gemensamt är också att det ses som en sjukdom som kan behandlas genom till exempel beteendeterapi. Jag vill därför mena på att det går att ifrågasätta rimligheten i att bruka dessa termer när man exempelvis vill beskriva att det är islamofobiskt att någon sagt något nedlåtande till en muslim för att den är muslim.
Lider den som sagt någonting dumt av en irrationell rädsla som kan botas med beteendeterapi? Begränsas personen i sin vardag som en konsekvens av sin fobi mot muslimer? Sannolikt inte. Vi tar det ett steg längre. Kan en homosexuell ung kille som bor i ett muslimskt land där islamsk lag gäller och islamism genomsyrar samhället anses ha en irrationell rädsla för islam?
Eller är det snarare rationellt att han, som riskerat att dödas för sin sexuella läggning, är rädd för orsaken? Är det irrationellt av en kristen från Syrien, som flytt till Sverige undan islamismens framfart i sitt hemland och som fått familjemedlemmar och vänner torterade, våldtagna och mördade i islams namn, att känna rädsla inför att Sverige nu välkomnar hans förövare hit?
Det anser inte jag vara irrationellt. Anser Märta Stenevi det?