Maria Larsson (KD):
Detta har utvecklats till att bli en mycket bred debatt som handlar om både det ena och det andra. Men jag väljer att fokusera på det som är interpellantens kärnfråga, nämligen socialsekreterarnas villkor. Jag upplevde att det var det som interpellanten ville debattera. Jag har träffat representanter från ungefär 30 olika socialtjänster de senaste månaderna. Jag reser runt mycket i landet och besöker socialtjänsten.
I fredags träffade jag socialtjänsten från Uddevalla, Vänersborgs och Munkedals kommuner. Det är intressant att träffa både små och stora kommuner eftersom det är mycket olika förutsättningar för deras arbete. Låt mig säga att socialsekreterare gör ett fantastiskt arbete. De har en mycket svår arbetsuppgift och kan många gånger känna både vånda och problematik som kryper inpå bara kroppen.
Jag skulle vilja säga att de gör ett fantastiskt arbete och borde ha guldstjärna allihop. Jag är imponerad över deras arbete. Det är också viktigt att skilja mellan vad som är statens uppgift och vad som är kommunernas uppgift.
Statens uppgift är att lägga fast en lagstiftning, och när vi lägger nya uppgifter på socialtjänsten tillämpar vi finansieringsprincipen, och då skickar vi också med nya pengar för att fullgöra dessa uppgifter. Det är precis vad vi gör nu när det handlar om förbättrad social barn- och ungdomsvård. Då skickar vi med pengar för att göra det möjligt för varje barn att få en egen socialsekreterare.
För alla nya uppgifter följer det med pengar. Men sedan är det kommunerna som har ansvaret för att se till att lagstiftningen följs och att man naturligtvis upprätthåller en rättssäkerhet. Man ska se till att man har personal som har betalt så att den stannar och att den får förutsättningar för kompetenshöjningar. Det är kommunerna som har huvudansvaret.
Jag har inte heller förstått att Eva Olofsson vill att staten tar över anställningsansvaret för socialsekreterare utan att det är en bra ordning som vi har att kommunerna ska sköta detta. Sedan handlar det om hur kommunerna prioriterar. Det ser jag också olika exempel på när jag är ute i kommunerna. Kommunsektorn prognostiserar ett överskott på 18 miljarder, tror jag, för innevarande år. Resurser finns alltså. Men det handlar mycket om prioriteringar.
Staten lägger fast lagar, och vi skickar med pengar från staten när vi gör det. Vi har en tillsyn för att tillse att rättssäkerheten finns på plats. Upplever man att den inte finns är det naturligtvis skäl för tillsyn att titta på huruvida den upprätthålls eller inte. Det är statens ansvar.
Det som jag har velat göra genom att sjösätta flera utvecklingsprojekt är att hjälpa socialtjänsten att på ett nationellt plan ta fram både en stödstruktur för ny kunskap och för nya metoder. Det är vad vi kallar för evidensbaserad praktik. Vi började med att göra det inom missbruks- och beroendevården där uppdraget heter Kunskap till praktik . Vi gör det tillsammans med Sveriges Kommuner och Landsting.
När jag nu reser runt och träffar socialtjänsten säger man att detta har betytt mycket för att man ska kunna professionalisera sitt arbete och för att man ska känna att statusen faktiskt växer. Vi kopplar ihop den nya forskningen med det utvecklingsarbete som pågår inom en socialtjänst som är fantastiskt receptiv och som har utfört ett fantastiskt utvecklingsarbete under de senaste åren.