Elisabeth Svantesson (M):
Jag hälsar socialförsäkringsministern välkommen till kammaren. Finn Bengtsson och jag har ställt olika frågor - jag tror att det är sammanlagt sex stycken - till socialförsäkringsministern därför att vi är bekymrade. Jag vill börja med att berätta om en kvinna i Örebro som heter Linnea. Hon är en av alla de personer som under väldigt lång tid var sjukskriven.
Hon hade fastnat i de långa sjukskrivningarna, som vi såg tidigare. Det närmade sig uppåt tio år innan hon själv - jag pratade mycket med henne om detta - tog tag i situationen. Hon kände nämligen: Det är ingen som bryr sig om mig här hemma. Jag är institutionaliserad av min sjukskrivning. Till slut kontaktade hon Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen och sade: Jag vill få till ett samtal. Jag vill komma ut på arbetsträning.
När vi senare förändrade sjukförsäkringsreglerna tog sig Linnea vidare, inte helt frisk men med mycket arbetsförmåga, till att studera. Hon studerade till socionom. Och på sommaren, när hon pluggade, började hon för första gången på nästan ett decennium att arbeta heltid. Att gå från den långa sjukskrivningen in i arbete var någonting nytt för Linnea. Någon frågade efter henne.
Någon såg att hon behövdes. Det här är hela utgångspunkten för den sjukskrivningsreform som alliansregeringen tidigare införde. Jag ser en utmaning i det som nu är, vad jag kan se, socialförsäkringsministerns enda förslag i budgeten: att helt enkelt ta bort den bortre gränsen. Det finns en väldigt stor risk att människor återigen kommer att gömmas och glömmas i långa sjukskrivningar.
Det har ju varit lite av Socialdemokraternas tidigare affärsidé för att lyckas uppnå sina arbetslöshetsmål. Men människor är för viktiga för att glömmas bort. I en budget som regeringen har lagt fram nämner man detta med bara några få meningar. Sedan kan man inte, inte ens i det här svaret, ge besked om vad det här de facto kommer att innebära för människor. Socialförsäkringsministern svarar att regeringen vill återupprätta det grundläggande syftet.
Men vad menas med det? Är det tiden före 2006 som ministern vill tillbaka till? Är det grundläggande syftet med sjukförsäkringen att människor inte ska få rehabilitering? Är det grundläggande syftet att det inte ska finnas tydliga gränser som faktiskt hjälper människor och som tvingar myndigheter att sätta människor i fokus? Är det grundläggande syftet att man ska kunna vara, som Linnea, i sjukförsäkringen i princip hur länge som helst utan att någon bryr sig?
Jag menar att ALI och de arbetsmarknadspolitiska insatser som personer får som lämnar försäkringen har varit grundläggande och centrala. 10 procent av dem som har lämnat har gått till jobb. Det är 40 procent i arbetsmarknadspolitiska insatser. När man möter de här personerna berättar de det som Linnea berättar: att de har blivit sedda och att de har kommit vidare. Andra går tillbaka till sjukförsäkringen. Regeringen beskriver detta som ett stort svart hål.
Men det händer någonting efter de här två och ett halvt åren. Väldigt många har andra typer av ersättningar, även om de inte är kvar i sjukförsäkringen. Jag menar att det här svaret inte lämnar tydlighet om vad regeringen vill. Man vill ta bort en gräns. Det deklarerar man. Man vill återupprätta ett grundläggande syfte, men man förklarar inte vad det är. Det väcker många fortsatta frågor som jag hoppas att socialförsäkringsministern kan reda ut i interpellationsdebatten.