Anders Borg (M):
Vi hade Ekofinmöte i förra veckan och fick en redovisning av det ekonomiska läget i Europa. Det är en kris som går över Europas länder. Arbetslösheten når nivåer som vi inte upplevt sedan 30-talet. Vi har 200 miljoner arbetslösa, tror ILO, under det kommande året samlat i industriländerna.
Sverige har klarat krisen bättre än de flesta därför att vi har varit tydliga med en ansvarsfull finanspolitik och därför att vi har förstärkt arbetslinjen. Det kanske ändå finns ett värde i att vi tittar på siffrorna. Vi fick arbetskraftsundersökningen förra veckan.
Antalet sysselsatta ligger på 4 663 000 personer, och det låg i september 2006 på 4 440 000 personer. Det är alltså en kraftig ökning av sysselsättningen. Då kan man argumentera att så har det varit i alla länder; i de flesta europeiska har det varit en kraftig ökning av sysselsättningen. Men så är det inte.
Sverige är ett av de få länder där sysselsättningen har ökat under de här åren. Det är en handfull länder som utmärks av att de har styrts på ungefär samma sätt som Sverige, som Tyskland och några till, och där sysselsättningen har ökat. I de allra flesta länder ligger den lägre. Därtill kommer att vi i Sverige under de här åren förstärkt arbetslinjen, och det har gjort att färre är beroende av bidragssystem.
När det var som mest besvärligt var en fjärdedel av den arbetsföra befolkningen beroende av något av de sociala transfereringssystemen under ett år. Det har minskat kraftigt.
Mätt på det sätt som den socialdemokratiska regeringen uppfann på 90-talet, med helårsekvivalenser, är det en minskning med 200 000 personer under den värsta ekonomiska kris vi upplevt sedan depressionen och då många skulle ha sagt att det var ofrånkomligt att vi skulle få en kraftigt stigande arbetslöshet och en kraftigt sjunkande sysselsättning och arbetsmarknad såsom det ser ut i många andra europeiska länder.
Den socialdemokratiska argumentationen är fascinerande. Jag vet inte hur många interpellationsdebatter som jag har haft om jobbskatteavdragen. Finns det någonting som jag har lärt mig är det att socialdemokrater avskyr jobbskatteavdrag. Det är en kärna i nästan varje riksdagsdebatt. Det var konsekvent så länge som man hävdade att vi skulle föreslå kraftiga skattehöjningar för varenda löntagare i Sverige. Det var ju Socialdemokraternas linje tidigare. Nu hävdar man att man alltså är för hela jobbskatteavdraget.
Man tänker i huvudsak inte röra det. Men hur kan man vara så infernaliskt emot någonting och sedan inte stå för att man ska höja skatten för låg- och medelinkomsttagare? Nu låter det här som att Socialdemokraterna anser att vi ska sänka skatten för pensionärerna så mycket att de får exakt lika stor skatt som löntagarna. Då ska man komma ihåg att den jämförelsen haltar eftersom vi, i förhållande till många andra länder, har ett annat förhållningssätt till arbetsgivaravgifter.
Det är inte så att vi i Sverige har en större skillnad mellan löntagare och pensionärer, utan den är tvärtom mindre än i många andra länder, som vi alla borde känna till. Är det då så att Socialdemokraterna har ett stort förslag om sänkt skatt för pensionärer som de tänker genomföra? Nej, de har en justering i förhållande till regeringens förslag till pensionärsskatt. De har aldrig, som Carl B Hamilton påpekade, i regeringsställning någonsin föreslagit en så här kraftig sänkning för pensionärerna.
Från oppositionen lät det i valrörelsen som att det skulle bli skattesänkningar på kanske ett tiotal miljarder för att få ned pensionärsskatten. När man tittar på budgeterna nu handlar det om en liten justering. Fru talman! Socialdemokraterna har tappat bort arbetslinjen. Det sitter i ryggraden att det aldrig får löna sig att sätta sig i bilen, åka till jobbet och slita i sitt anletes svett. Det är huvudproblemet med Socialdemokraternas ekonomiska politik.