Johan Hedin (C):
"Det började med lite svartsjuka, och jag kunde tycka att det var romantiskt att han var så kär i mig att han blev galen bara av att tänka på att jag bara skulle se åt en annan kille." Så berättar en ung kvinna i en mellanstor svensk stad - en ung person som borde ha hela livet framför sig men som nu tvingas att leva gömd med skyddad identitet. Hon lever under dödshot. Hon berättar också hur hennes partner successivt blev mer och mer kontrollerande.
Han ville ständigt veta var hon var, krävde att få titta i hennes telefon och ställde till så mycket bråk varje gång hon ville träffa någon kompis att hon efter en tid mer eller mindre slutade att umgås med sina vänner. Hon fick höra att hon var värdelös och fick ständigt sin moral och sin intelligens ifrågasatt. Det var fel på allt hon gjorde. Hon fick utstå hån och utskällningar. Han sa att hon var det värsta som hade hänt honom. Ändå skulle han aldrig någonsin släppa taget om henne; det var underförstått.
I det låg också ett högst allvarligt underförstått hot. Det första dödshotet tog hon inte på allvar - det var bara något man säger i en upprörd situation, tänkte hon. Men hoten blev vanligare och vanligare. Hon berättar att hon kände så mycket skuldkänslor. Hon kände att det var henne det var fel på, att det var hennes fel att han slog, för det började han göra efter en tid. Det var örfilar, knuffar och hårda nypor, och hon blev slängd i golvet.
Hon kände att det liksom var för sent att säga stopp. Hon hade börjat acceptera det sätt hon behandlades på, och det var för sent att ändra sig, det var för sent att lämna honom. Det är det naturligtvis inte, men det känns ofta så för den som drabbas av den här typen av behandling. Det kallas normaliseringsprocess.
Det är ett beteende som inte är brottsligt i lagens mening men som successivt leder relationen djupare och djupare ned i dysfunktionalitet, där steget blir väldigt kort till våld och andra brottsliga handlingar.
Brotten blir bara en naturlig förlängning av den makt, kontroll och psykiska misshandel som har pågått så länge att brottsoffret blivit så nedbruten att hon inte tror eller tycker sig kunna göra någonting för att bryta sig ur den fruktansvärda situation som den misshandlande partnern har försatt henne i. Fru talman! En del av de förslag som vi debatterar i detta betänkande syftar just till att stärka skyddet för våldsutsatta i nära relationer. Vi föreslår ett stort antal tillkännagivanden om exempelvis straffskärpningar, och det är bra.
Det behövs. Men jag vill ändå be er att titta på vårt förslag om att kriminalisera det som kallas för kontrollerande beteende, som träffar just den typ av psykiska misshandel som normaliserar, eller riskerar att normalisera, det snedvridna maktförhållande som ofta övergår i svåra våldshandlingar. Värdet av att bryta ett destruktivt mönster innan det går för långt går inte att överskatta. Jag vill därför yrka bifall till vår reservation 4 om att införa ett sådant brott.
Även om vi inte får majoritet för det i dag vill jag i all vänlighet be er andra att titta på förslaget, så kanske vi kan bli överens över tid. Brottet finns redan i Storbritannien sedan 2015, och tusentals åtal har väckts. Tusentals möjligheter har skapats att rädda människor från svårt lidande och livsfara. Tänk på saken! Fru talman! Vi har ju en överenskommelse om att yrka bifall bara till en reservation var, och jag ska följa den även i dag.
Men det var svårt att avstå från att yrka bifall även till reservation 3, som handlar om barnfridskränkningsbrottet. Det är naturligtvis väldigt bra att vi har ett sådant på plats som träffar barn som bevittnar brott. Men straffbestämmelsen borde omfatta även sådana kränkningar som drabbar barnet direkt, med kvinnofridskränkningsbrottet som förebild.
Bakom reservationen står två partier till, Kristdemokraterna och Liberalerna som kommer efter mig i talarordningen, så min förhoppning är att någon av dem använder sitt yrkande till just denna viktiga reservation.