KBLab/rixvox huggingface dataset:
Margareta Gunsdotter (-):
Jag tror inte att pengar kan åtgärda attityder. Vi kan lägga hur mycket pengar som helst inom psykiatrin. Men har vi kvar den maktfullkomlighet och de maktobalanser som vi har i dag inom psykiatrin kommer det inte att bli någon skillnad. Det är också det som FN:s rapportör påpekar helt tydligt i sin rapport i juni 2017.
Man menar att det finns en koppling mellan den psykiatriska krisen och läkemedelsindustrin. Precis som FN:s särskilda rapportör säger behövs det nya djärva politiska beslut för att vända den negativa spiralen. Det krävs pålästa politiker med självförtroende att tänka självständigt. Det krävs ett öppet sinne och ett patientperspektiv där man i första hand frågar patienten hur behandlingen har varit och inte läkarna, för de har inte tagit behandlingarna.
Där finns det brister. I FN-rapporten från den 6 juni 2017 kan vi läsa att folkhälsopolitiken om psykisk ohälsa är i kris. Det är inte på grund av kemiska obalanser i hjärnan, som vi luras att tro, utan maktobalanser i samhället.
Därför varnar FN för att makt och beslutsfattande inom psykiatrin är koncentrerade i händerna på biomedicinska portvaktare och opinionsbildare köpta av läkemedelsindustrin. Fru talman! Vi måste därför lämna det förlegade synsättet på människan som en kemisk maskin och låta Wilhelm Wundt vila i frid. Jag hoppas att statsrådet en dag kommer att hålla med mig om det.
Margareta Gunsdotter (-):
Jag vill tacka statsrådet för ett klart och tydligt svar. Min fråga i denna debatt är: Hur kan vi stärka Läkemedelsverket i sin roll för att minska korruption inom läkemedelsbranschen? Statsrådet svarar: Det behövs inte. Jag tycker att det är ett märkligt svar.
Generellt sett är det intressant att Läkemedelsbranschen i sin helhet tycks gå helt fri i denna kammare från fördömanden eller förslag på åtgärder. Läkemedelsverkets huvudsakliga uppgift är att vara en tillsynsmyndighet gentemot läkemedelsbolagen. Men det blir svårt när man samtidigt ska föra en innovationspolitik.
Det är dessutom svårt att vara objektiv då man nästan helt finansieras av läkemedelsföretagen. Det är noll insyn i hur testerna görs, och läkemedelsföretagen vidareutbildar själva läkare och betalar bra för deras pr-kampanjer för preparat, som kallas föredrag.
Vidare vandrar anställda fram och tillbaka i anställningar mellan Läkemedelsverket och läkemedelsföretagen. Vi kan fråga vem som helst på gatan om de anser att detta system är patientsäkert. Jag kan sätta en månadslön på att nästan alla skulle svara nej - till skillnad från statsrådet.
Det skulle faktiskt vara intressant att göra en sådan marknadsundersökning för att få fram vad folk egentligen tycker om denna modell. Herr talman! Jag vill inte tro att det är statsrådets egna synpunkter som förs fram i svaret, och jag förstår att det måste vara tufft att stå här och försvara detta.
Den rödgröna regeringen är ju generellt emot vinster i välfärden, men läkemedelsindustrin tycks helt gå fri. Varför tar man inte till sig Riksrevisionens rapport, som lägger fram konkreta fakta? Man har ju i sin granskning sett hur Läkemedelsverket på sistone gått ifrån sitt egentliga uppdrag att vara en tillsynsmyndighet. Herr talman!
Från början startades läkemedelsverk över hela världen för att skydda allmänheten mot skadliga mediciner efter Neurosedynskandalen. Hade läkemedelsverket i USA fungerat som det skulle hade inte hundratusentals personer dödats i opioidkrisen. I Frankrike har man mer civilkurage.
Där omorganiserades nyligen deras läkemedelsverk efter tusentals dödsfall på grund av en skadlig diabetesmedicin. Ett stort antal tjänstemän åtalades. Där finansieras inte heller läkemedelsverket i samma utsträckning som i Sverige av läkemedelsföretagen.
Regeringen vill dock inte att Läkemedelsverket ska prioritera de säkerhetsorienterade uppgifterna. Varför? Regeringen vill inte att allmänheten ska få tillgång till producentoberoende information utan är helt tillfreds med läkemedelsbolagens egna manipulerade data.
Konsulter betalda av dessa bolag får avgörande inflytande på de behandlingsrekommendationer som Läkemedelsverket och Socialstyrelsen tar fram. Hur kan man tycka att detta är rimligt?
Margareta Gunsdotter (-):
Läkarna och industrin har två olika intressen. Läkare vill hjälpa patienter. Läkemedelsindustrin vill tjäna pengar. Detta går inte alltid ihop; för det mesta går det inte ihop. Statsrådet måste därför se sanningen som den är: Läkemedelsindustrin är världens mest lönsamma bransch, och de som underordnar sig direktiven har mycket goda möjligheter att göra karriär.
Vad vi kan se rent konkret är att ungefär hälften av Läkemedelsverkets utredare tidigare har haft engagemang i läkemedelsföretag, detta enligt Riksrevisionens egen jävsdeklaration. Vi har alltså att göra med en industri som förvränger statistik, gör studier som är designade för att komma fram till önskat resultat och forskning som inte publiceras om den inte ger önskat resultat. Branschen är faktiskt att likna vid kriminell.
Medierna har tagit upp fall på fall av mutade läkare, och jag kan nämna några uppmärksammade fall. Professor Elias Eriksson fick i uppdrag av läkemedelsbolaget Lundbeck att göra pr för antidepressiva läkemedel genom att påstå att de inte var självmordsframkallande, trots att motsatsen var bevisad.
Alla hans kontakter med tillverkarna gömdes undan, statskassan var med och finansierade hans studie genom Vetenskapsrådet och läkemedelsföretaget fick honom att lova att inte publicera något utan deras godkännande. Till slut avslöjades det att det inte fanns någon egentlig studie. Överläkare Håkan Jarbin på BUP tog emot 80 000 kronor för att marknadsföra psykofarmaka.
Det ledde till att försäljningen steg med 331 procent i åldersgruppen 10-14 år och med 140 procent i åldersgruppen 15-19 år. Som tack för hjälpen plockade han ut sammanlagt 600 000 kronor. Sedan sattes han som expert och ansvarig för att skriva behandlingsrekommendationer för Socialstyrelsen.
Psykiatern Ylva Ginsberg gick från att för läkemedelsbolags räkning driva fram förskrivning av adhd-droger för vuxna och anställdes sedan som opartisk, objektiv och sakkunnig expert på Socialstyrelsen. Flera läkemedelsbolag har betalat henne för att hon ska hålla föredrag och göra pr för alla dessa olika adhd-preparat.
Det har varit summor som 115 000 kronor, 34 000 kronor och 18 000 kronor - allt detta enligt jävsdeklarationer till Läkemedelsverket. Sekretessavtal med läkemedelsbolagen gick ut på att inte yppa känslig information om studierna utan uttryckligt godkännande från bolagen. Är inte detta egentligen att likna vid prostitution?
Man tycks ju ändå ha ganska många kunder.
Margareta Gunsdotter (-):
Det är klädsamt att detta statsråd i alla fall lite grann vågar erkänna att det finns ett problem. Det är gott att höra att det finns en liten öppning där. Men det är bekymmersamt att det ändå inte finns en riktig politisk vilja att städa rent i denna smutsiga bransch. Jag tycker att det är fegt.
Det medverkar också till att försätta medborgare i detta land i fara, samtidigt som trovärdigheten både för sjukvården och myndigheterna skadas. Därför tycker jag att regeringens hållning i denna fråga är ansvarslös. När det gäller dessa jävsdeklarationer, som statsrådet tidigare nämnde, har vi klart och tydligt sett att man egentligen inte bryr sig om vad som står i dem.
Man har hittills inte brytt sig om att de experter som har haft avgörande inverkan på behandlingsrekommendationerna har gjort studier ihop med läkemedelsbolagen. Det finns däremot sekretessavtal med bolagen om att hålla tyst med känslig och för bolagen skadlig information.
Experterna har fått hundratusentals kronor för att popularisera bolagens preparat, preparat som experterna i nästa sekund rekommenderat för högre förskrivning i Läkemedelsverkets och Socialstyrelsens rekommendationer. Så sent som förra året gjorde Svenska Dagbladet en granskning där det framgick att experter hos Läkemedelsverket dolt sina inkomster från läkemedelsindustrin. Myndighetens egen kontroll hade inte visat på någon jävssituation. Men Svenska Dagbladets granskning visar någonting annat.
Vad gör man? Jo, man gör som man alltid gör och erkänner att det finns brister och lovar att se över rutiner. Det gör man alltid. Det är detta som kallas institutionell korruption. I folkmun kallas det bananrepublik.
Margareta Gunsdotter (-):
Tack för svaret! Jag ifrågasätter inte alls på något sätt statsrådets engagemang i frågan, tvärtom. När staten går in som ställföreträdande förälder är det ytterst viktigt att hela samhällsvården är väl genomtänkt. Trots att anbudsförfarandet för privata HVB-hem ser annorlunda ut i dag än tidigare är principen ändå densamma.
Man ska vara uppmärksam på att när pennalism är inblandad är föräldralösa barn i fara. Det säger inte jag för att anklaga alla som jobbar inom samhällsvården för att vara oseriösa. Men vi måste alltid komma till rätta med de sakerna. Det är en riskbransch. Människans natur är densamma i dag som den var tidigare, och vi måste lära av historien. Jag tittade lite snabbt på Google för att se hur det ser ut i dag.
Då kunde jag se att problemet är detsamma i dag som tidigare. I september förra året rapporterade Göteborgs-Posten om en kvinna som stängts av för sexuella övergrepp på ungdomar. IVO larmade förra året i september Malmö stad och polis efter anmälan om drogmissbruk och sexuella övergrepp på flera HVB-hem. Efter anmälan akutflyttades ungdomar.
I Härnösand stängdes ett hem förra året efter kraftig kritik från IVO. Det har varit sådana saker som sex, droger och spritfester och utslagna flickor som blivit fotograferade under gruppvåldtäkter. Jag skulle kunna rabbla upp hur mycket som helst, men debattiden är kort. Det här är ett axplock. Det visar att det är allvarligt. Vi måste göra någonting konkret och inte bara skjuta till pengar.
Vi måste ha en konkret plan. Om vi inte har det kan vi förvänta oss en ny grupp människor om 30 år som kommer att begära ersättning av staten för en förlorad barndom. Mer pengar till IVO och kommuner och stärkta medel är jättebra. Men IVO agerar utifrån ett symtom. Jag efterlyser mer en rättssäkerhet som gör att anmälningar till IVO kan minska.
Det handlar om någon form av ansvarsutkrävande av kommuner och samhället när det handlar om brott mot barn. De här ungdomarna behöver all uppbackning och upprättelse för att komma vidare i sina liv när sådant sker.
Margareta Gunsdotter (-):
Jag håller med statsrådet fullkomligt i det hon säger. Men vi bör också lära av historien. Det är därför jag åter vill nämna Ersättningsnämnden. Vi hade ändå ett pilotprojekt i och med Ersättningsnämnden. Nämnden bör utvärderas, och akter behöver gås igenom.
För att visa att vi ser seriöst på frågan kanske man borde instifta någon form av specialdomstol i framtiden, förslagsvis inom förvaltningsrätten, där alla kan få sin sak prövad oavsett om det hände före eller efter 1980. Min tanke är att även de som fick avslag i Ersättningsnämnden utifrån de dåliga grunderna skulle kunna få en chans igen att få sin sak prövad.
Jag tycker också att människor ska ha rätt att överklaga och rätt till ett juridiskt ombud som går igenom hela historien med den sökande för att kunna vara till hjälp med att föra en talan. Många av dessa personer gick på lugnande medel för att orka gå dit över huvud taget. De har ett väldigt dåligt utgångsläge. Först då kan vi alla bli lika inför lagen, även de som utsatts som brottsoffer av samhället och staten. Jag tror att nästan det enda sättet att lyfta kvaliteten är att vi gör sådana konkreta saker inom rättsväsendet.
Man skulle också kunna instifta en modell där staten skulle kunna stå som garant för betalning av ersättning, som sedan skulle kunna krävas tillbaka av kommunerna. Då tror jag att vi genom att agera på det sättet hjälper till och höjer de åtgärder som statsrådet nämner med resurser och sådant riktat till IVO. Det kan bli ett väldigt bra komplement för att kunna komma till rätta med dessa otrevligheter.
Margareta Gunsdotter (-):
Det är välkänt att man kan få en lätt euforisk känsla efter några elchocksbehandlingar. Detta känner neurologer mycket väl till. Det är vad som händer när man får en hjärnskada, och det är en precis en hjärnskada som sker när man får en eller flera elchocksbehandlingar. Det sitter i ett tag, men sedan släpper effekten. Så kommer man tillbaka till samma utgångsläge, i princip. Det är därför man upprätthåller behandlingarna.
Patienterna åker in och ut och får fler elchocksbehandlingar, men det är inget som botar, utan det är bara en tillfällig symtomlindring som försätter hjärnan i mer skadat skick. När det gäller patientsäkerheten finns det en del frågeställningar. Vi är väl bekanta med att detta med rapporteringar inte fungerar som det har sett ut.
Trots att Socialstyrelsen ständigt uppmanar till det har det inte skett. Det är en otrolig cynism att detta får fortgå. Socialstyrelsens förslag till mål för vård av depressioner och ångest är nu att 40 procent av alla patienter med svår depression ska få elbehandlingar.
Den farhåga jag har inför detta förslag är att man inom vården ska komma att sträva efter att nå rätt målnivå. Det kan försätta läkare i etiskt trångmål att behöva uppnå målnivåer som ska rapporteras in årligen. Vi har redan ett stuprörstänkande när det gäller behandlingsmetoder i Sverige. Vem vet, kanske de i framtiden bara kommer att bestå av psykofarmaka och elchocker. Rekommendationen är att också fler tonåringar ska få elchocker om inget annat hjälper.
Jag se framför mig att folk kommer att tas in på löpande band för en liten quickfix. Detta tycker jag är oroande. När alla minnen har chockats bort har man glömt varför man är deprimerad. Det är så det funkar. Vilken cynism! Jag hoppas att jag inte är den enda som blir upprörd över detta. Vi måste reagera.
Med tanke på att det är så många som har fått problem med minnet - även om man inte kliniskt har kunnat se något med långtidsminnet, som är ur funktion - måste man fråga patienterna. Det är ju de som vet. Socialstyrelsen vet också att detta förekommer. Jag tycker inte att man ska försätta ungdomar i en sådan riskabel situation.
Gravida som får elchocker mister sin förmåga att känslomässigt knyta an till sina barn och att vara närvarande. Det är också en utsatt grupp här. Vi bör nog ha en diskussion om vilken människosyn vi egentligen ska ha. Är människan en omedveten, kemisk produkt som ska åtgärdas på syntetisk väg med elchocker, droger och bältesinläggning?
Eller är vi människor med känslor och tankar - ska vi utgå från vår livssituation, och har vi kanske ett andligt behov? Var ska vi möta människan när det gäller behandling av psykisk ohälsa? Jag tycker att det är viktigt att detta är grunden när vi ser vilken hjälp som är den bästa vi kan erbjuda.
Margareta Gunsdotter (-):
Det här är precis det som man tidigare ansåg var det stora problemet. Vi litar fullständigt på forskning. Vi litade på kliniskt beprövad forskning och vetenskap, och vi tillät lobotomeringar och tvångssteriliseringar. Vi tänkte inte själva. Vi frågade inte patienter och vi talade inte med anhöriga, utan vi hade en blind auktoritetstro hela tiden.
Vi har den än i dag. Det är bekymmersamt. Vi borde reflektera mer än vi gör, för patienternas egen skull. Låt mig sammanfatta detta.
Trots att Socialstyrelsen i alla år har sagt till om uppföljningar - det gäller till exempel uppföljning av elchocksbehandlingar efter sex månader - görs det bara för 23 procent av patienterna.
Åtta av 29 landsting har rapporterat att det görs för mindre än 10 procent av patienterna. 54 procent blir inte återställda direkt. 54 procent blir återinlagda. Detta visar inte att det fungerar till 90 procent. Detta säger något helt annat.
Summan av allt detta blir: Elbehandlingar har tillåtits i flera decennier med vetskap om dessa skador. Som en kultur inom vården nonchaleras korrekta rapporteringar om antal behandlingar. Patienter förvägras rätt information om skadorna. Ibland ges ingen information alls. Minnesundersökning när det gäller ECT och sexmånadersuppföljning fungerar inte. Patienter med livslånga skador nonchaleras och tas inte på allvar. Anhöriga isoleras från sina nära och kära.
Jessika Roswall (M):
Det går för långsamt. Varför har då inte Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet varit med och fattat beslut i utskottet om att vi ska låta riksdagens utredningstjänst göra en utredning? Hur vet vi hur många som får avslag? Det vet vi inte. 7 procent kanske inte stämmer.
Om jag ska säga något om motiveringarna håller jag med om, och det tror jag också att försäkringsbolagen själva håller med om, att motiveringarna till avslagsbesluten har varit för dåliga. Såvitt jag vet har det kommit nya rekommendationer från Svensk försäkring som försäkringsbolagen förhoppningsvis följer så att de blir bättre på att motivera sina beslut. Vad gäller bvc tycker jag, precis som Hillevi Larsson, att det är just oron som är oroande.
Det är nog inte från bvc som försäkringsbolagen i första hand begär in journaler utan från till exempel prematuravdelningar eller vad det kan vara. Dessutom har jag förstått när jag har pratat med bvc-personal att det inte är detta som föräldrar ska vara oroliga för. Just barnförsäkringar bör hanteras på ett bättre sätt.
Jessika Roswall (M):
Jag har lyssnat, och det sade jag också i mitt inledande anförande. Det finns vissa branscher som har stora problem med betalningstider. Men lösningen är inte tvingande lagstiftning. Frågan är dock fortfarande om oppositionen har lyssnat. Jag har i dag inte hört att man på något sätt har lyft fram dessa frågor och de problem som finns och den allvarliga kritik som faktiskt riktas mot förslaget. Det handlar bland annat om den grundläggande princip som finns om avtalsfrihet.
Det har jag i alla fall inte i dag hört något om. Min principiella uppfattning är att det krävs mycket goda grunder för att gå ifrån den centrala principen om avtalsfrihet. I en modern ekonomi är nämligen avtalsfriheten fundamental för ett konkurrenskraftigt näringsliv. Hans Ekström frågade om vi värnar om industrin. Ja, det gör vi absolut.
Sverige är inte en isolerad ö, utan Sverige är ett land som agerar på en global marknad. Om svenska företags avtalsfrihet skulle inskränkas finns det en uppenbar risk att deras konkurrenskraft i Europa försämras. Det är inte rätt väg att gå. Jag menar alltså att det finns många branscher som har problem med långa betalningstider. Men lösningen är inte att införa en tvingande lagstiftning.
Jessika Roswall (M):
På riksdagens bord i dag ligger ett förslag om en ny lag som handlar om ett problem som många kan känna igen. Lagen som kommer att heta lag om konsumentskydd vid automatisk avtalsförlängning tar sikte på situationen att konsumenten har träffat ett avtal som sträcker sig över en viss tid. Det är vanligt att man gör det. Till exempel kan man skaffa ett medlemskap i ett gym på ett år eller ett abonnemang på mobiltelefoni eller bredband på två år.
Det är alltså ett så kallat tidsbegränsat avtal. I avtalet stadgas ofta att det kommer att förlängas automatiskt om man inte säger upp det inom en viss tid. På ett år eller två år är det lätt att glömma bort att man ska säga upp avtalet innan det löper ut. Man kan också ha ganska många sådana avtal samtidigt. Och när man väl har fått en faktura på en ny avtalstid är det kanske för sent att säga upp avtalet.
Detta har varit ett problem för många konsumenter, och Konsumentverket har fått ta emot många klagomål under åren. Nu har vi alltså ett förslag som innebär att näringsidkaren blir skyldig att påminna konsumenten om att avtalet kommer att förlängas om det inte sägs upp. Påminnelsen ska ske skriftligen och senast en månad innan avtalet ska sägas upp. Om näringsidkaren inte gör detta har konsumenten rätt att säga upp avtalet. Det är en mycket bra förändring för konsumenten.
Den tidigare alliansregeringen genomförde flera åtgärder för att stärka konsumentskyddet, och förbättringar har skett när det gäller konsumentsäkerhet. Vi har till exempel stärkt kraven på sms-låneföretagen, gjort det enklare att byta mobiloperatör och infört krav på godkännande vid köp av finansiella tjänster. Detta är ännu en proposition från alliansregeringen om att ytterligare förstärka konsumentskyddet. Jag yrkar alltså bifall till förslaget i betänkandet.
Jessika Roswall (M):
Snabblån är någonting som vi har jobbat med ganska ihärdigt under de senaste åren här i riksdagen och även i den tidigare alliansregeringen. Jag delar naturligtvis oron över de siffror som vi har sett under flera år när det gäller ansökningar hos Kronofogdemyndigheten. Jag skulle ändå vilja passa på att poängtera något när vi talar om skulder - och här handlar det ofta om överskuldsättning. Jag vill referera till den utredning som Anna Hedborg har gjort och som kom för ungefär ett år sedan om överskuldsättning i kreditsamhället.
Där kom man fram till att just snabblån kanske inte är den största anledningen till att folk hamnar i skuldfällor. Trots detta är det här naturligtvis en viktig fråga. Jag tycker att det är olyckligt med alla de oseriösa aktörer som har funnits på marknaden och som fortfarande finns. Jag är mycket nöjd med statsrådets svar. Jag tycker att statsrådet lyfter upp just de saker som riksdagen tillsammans med alliansregeringen har lagt fram förslag om.
Jag delar inte interpellanten Lotta Johnsson Fornarves uppfattning att det inte har gett resultat. Precis som statsrådet säger har vi flera lagstiftningar, bland annat två tydliga som kom så sent som nu i somras och som precis har trätt i kraft. Jag tror att särskilt lagstiftningen om att Finansinspektionens tillstånd krävs för kreditgivarna kommer att ge effekt. Men det är alldeles för tidigt att säga någonting om det. Jag tycker att vi ska avvakta det.
Jag skulle däremot vilja passa på att ställa en fråga till statsrådet. Jag delar inte uppfattningen att man ska förbjuda den här typen av krediter. Jag tror inte att vi kan göra det. Vi lever nämligen i ett samhälle med olika typer av krediter och där det kommer att poppa upp nya krediter. Det handlar snarare om: Vad kan vi göra för att stärka konsumenten i att kunna vara den kloka, aktiva konsument som vi vill ha och som kan fatta rätt beslut?
Jessika Roswall (M):
Statsrådet säger att regeringen inte kommer att sitta still. Det är bra. Det kommer inte riksdagen heller att göra eftersom detta är ett område där det finns väldigt många oseriösa aktörer. Men vi har genomfört en rad åtgärder på området, till exempel just kreditprövningen som ska göras på ett seriöst sätt. Om man inte gör det ska man inte heller ha tillstånd. Jag delar inte den verklighetsbeskrivning som interpellanten ger.
Det finns bland annat en branschorganisation på området som har etiska regler för hur man ska låna ut pengar. Det är inte så enkelt som att sitta en lördagskväll på krogen och trycka på en knapp på mobilen och få pengar. Det fungerar inte på det sättet, av den enkla anledningen att bankerna har stängt. Däremot finns det oseriösa aktörer som vi måste komma till rätta med. Jag skulle också vilja tillägga att jag delar uppfattningen att det fortfarande finns alldeles för mycket aggressiv marknadsföring som kanske behöver följas upp.
Det tror jag att vi kan komma överens om. Jag vill säga något kort om räntetak. Jag tror, och det visar också utredningen, att det i sig inte löser problemet med kreditgivningen. Jag tror i stället att vi bland annat ska rikta in oss på lösningen att se till att vi har upplysta konsumenter som kan göra kloka val och, precis som vi har infört, ordentlig tillsyn av de här företagen och även starka sanktionsavgifter.