Pål Jonson (M):
Jag har bara en kort kommentar till Stig Henriksson. Precis så är det; det finns ingen automatik i artikel 5, men det som gör att artikel 5 är viktigare än artikel 42.7 i Lissabonfördraget är den gemensamma försvarsplaneringen. Man övar och tränar varje dag, och detta ger en trovärdighet. Tack, utrikesministern, för klargörandet! Jag är glad över att det finns en större tilltro till de gemensamma försvarsförpliktelserna nu inom regeringen.
Detta är viktigt Jag kan inte avhålla mig från att återkomma till den andra halvan av svaret, nämligen motiven för den militära alliansfriheten. Utrikesministern sa att denna alliansfrihet bidrar till säkerhet och stabilitet i Östersjöområdet. Vi har numera ett rätt gott kunskapsläge när det gäller vad ett eventuellt svenskt Natomedlemskap skulle innebära, i och med att vi har haft två statliga utredningar som har tittat på detta.
Jag tänker på Tomas Bertelmans utredning och Krister Bringéus utredning Säkerhet i en ny tid . Krister Bringéus säger att den mest påtagliga militära effekten av ett svenskt Natomedlemskap vore att den osäkerhet som råder i dag kopplat till hur Sverige skulle agera vid ett väpnat angrepp skulle försvinna. Ett Natomedlemskap skulle kort och gott ha en krigsavhållande effekt och vara gynnsamt för både Sverige och de andra allierade länderna i Östersjöområdet.
Tomas Bertelman är lite inne på samma spår i sin utredning. Han säger att vi står så nära Nato att vi knappt kan undgå att identifieras med alliansen, men utan att få det skydd eller den effektivitet i samarbetet som ett fullvärdigt medlemskap skulle innebära. Kontentan är alltså att vi uppfattas tillhöra Nato men att vi inte får några säkerhetsgarantier.
Detta säger jag mot bakgrund av att utrikesministern sa att den militära alliansfriheten är bra för stabiliteten och säkerheten i Östersjöområdet. Jag konstaterar att två statliga utredningar har gjort andra bedömningar.
Utrikesministern brukar prata om att det är viktigt med kontinuitet i den säkerhetspolitiska linjen och att denna ligger fast oavsett vad som händer i omvärlden, åtminstone när det kommer till alliansfrågan. Vårt grannland Finland valde i juni 2016 att införa en Natooption i sin säkerhetspolitiska linje.
De har inte surrat fast sig lika tydligt som regeringen när det gäller allianstillhörighetsfrågan utan håller dörren öppen för ett framtida Natomedlemskap, om det skulle finnas en majoritet för detta. Jag undrar därför: Uppfattar utrikesministern att detta skapar problem eller otydlighet i Finlands säkerhetspolitiska linje? I så fall är jag nämligen av en annan uppfattning.
Avslutningsvis, herr talman, konstaterar jag att utrikesministern i svaret lyfte upp att Finland har en särställning i vår säkerhetspolitik. Jag delar den uppfattningen. Vi ska ha förmåga att kunna agera i fred, kris och konflikt; det är viktigt och bra. Jag är lite mer överraskad över att utrikesministern inte nämner det fördjupade bilaterala samarbetet med USA, som jag vet att regeringen har jobbat väldigt hårt för att etablera och som jag tycker är väldigt bra i grunden.
Den hårda verkligheten efter Rysslands angrepp på Ukraina är att den militära alliansfriheten i kombination med ett begränsat försvar inte längre är en riktigt hållbar säkerhetspolitisk lösning. Vi behöver stöd, och vi behöver samverka med andra. I min värld kan detta ske antingen genom att vi tror och hoppas på ett bilateralt avtal med USA eller att vi väljer multilateralismens väg genom ett medlemskap i Nato.
Sverige brukar gilla internationella organisationer och multilaterala avtal - varför inte i fallet med Nato?