KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Beckman (M):
Tack, statsrådet! Om Migrationsverkets beslut får gå igenom tappar Gävleborgs län alltså 140 viktiga arbetstillfällen. Utöver detta finns en mängd arbetstillfällen som genereras av myndighetens närvaro, inte minst den stora yrkeskåren av tolkar.
Det är detta som blir så komplicerat: Regeringen säger att man vill ha statlig verksamhet och har till och med tagit beslut som innebär att 80-90 arbetstillfällen ska skapas i Gävleborg; jag tänker på Svenska ESF-rådet och Myndigheten för arbetsmiljökunskap. Vi har sett att de som berörs av beslutet om ESF-rådet tyvärr inte vill flytta till Gävle, så där riskerar man att tappa kompetens. Samma sak riskerar vi alltså här.
Vi har medarbetare som har jobbat väldigt länge och är erfarna, duktiga och skickliga i sin yrkesutövning. De kan naturligtvis inte drömma om att regeringens myndighet, när antalet asylsökande ökar och en verksamhet sedan ska dras ned, vill ta bort den verksamhet som har funnits väldigt lång tid.
Statskontorets rapport 2016:8 är väldigt intressant. Jag förutsätter att statsrådet har läst den. Där menar Statskontoret till exempel att regeringen har möjlighet att ange lokalisering för hela eller delar av myndigheter genom instruktion. Det finns alltså inget som förbjuder regeringen att agera i denna fråga - tvärtom. Man kan också i samma rapport läsa att Uppsala har högst andel statliga jobb i förhållande till befolkningen.
I Uppsala län finns 79 procent fler statliga jobb än vad som motsvaras av befolkningen. I Gävleborgs län har vi en kraftig underrepresentation med 22 procent. Det är detta som blir komplicerat: när regeringens politik inte håller ihop.
Jag tycker nog att statsrådet ska engagera sig i denna fråga och faktiskt fråga sin myndighet hur det kom sig att man skulle koncentrera sig strategiskt till just en ort som Uppsala, när Gävleborgs län har flest asylsökande.
De människor som berörs kommer att få resa väldigt långt, och kompetensen hos dem som arbetar på myndigheten, där det alltså finns personer som har jobbat alltsedan man etablerade sig i Gävle och Söderhamn, kommer att påverkas. Jag tycker att detta är bekymmersamt. Det finns stor politisk enighet: hela kommunstyrelsen i både Gävle och Söderhamn.
Jag har också noterat att Socialdemokraterna i Hälsingland har gjort ett eget uppror och naturligtvis är djupt upprörda över att få en smäll i ansiktet just på grund av att Gävleborgs läns kommuner har tagit ett väldigt stort ansvar i asylmottagandet. Då kan man tycka att regeringens myndighet inte ska straffa kommunerna i Gävleborgs län. Tvärtom borde den naturligtvis gå arm i arm med kommunerna.
Jag hoppas verkligen att statsrådet intar en mer engagerad roll när det gäller att försöka värna verksamheter i Gävleborg, inte minst utifrån regeringens egna ambitioner att ha statlig verksamhet spridd över hela Sverige.
Lars Beckman (M):
Migrationsverket har alltså under mycket lång tid funnits i Gävle och Söderhamn, som är en ryggrad i Migrationsverkets verksamhet. Man har medarbetare som har jobbat väldigt länge och har hög kompetens. Man har dessutom många olika verksamheter samlade nära varandra - det är en unik Sverigeverksamhet.
Nu har Migrationsverket alltså sagt att verksamheten ska koncentreras till Stockholm, Uppsala, Örebro, Göteborg och Malmö. Detta är naturligtvis att svika bland annat Gävleborgs län. Det som framstår som väldigt svårt att förstå, och som är anledningen till att jag skrev denna interpellation i början av december, är att vi under lång tid har haft en verksamhet i Gävleborgs län.
Sedan går volymerna upp, och då är det helt ologiskt att regeringens myndighet lägger ned den verksamhet som har funnits längst. Det vore väl naturligt att göra de neddragningarna på orter där man dels tar hänsyn till arbetsmarknaden, dels har funnits under betydligt kortare tid.
När det gäller regeringens ambitioner kan man konstatera att Gävleborgs län med regeringens retorik går ungefär 80-90 statliga jobb back, om man jämför de beslut som man har sagt ska komma med de jobb som försvinner. Detta är naturligtvis olyckligt och dumt, och det är att straffa kommunerna i Gävleborgs län, som har tagit ett mycket stort ansvar genom att ta emot väldigt många asylsökande.
Statsrådet har ju till och med varit i Gävleborgs län för att titta på det fantastiska samarbete som har funnits mellan Migrationsverket, länsstyrelsen, kommunerna med flera. Bara detta vore ett skäl för regeringen att faktiskt ge myndigheterna instruktioner om att beakta både den regionala arbetsmarknaden och kommunernas asylmottagande när man går vidare i denna process.
Lars Beckman (M):
Tack, statsrådet, för svaret! Den här interpellationen har jag skrivit därför att jag värnar valfriheten. Jag värnar valfriheten för den som vill välja sin skola. Jag värnar valfriheten för den som vill välja sin vårdcentral. Jag värnar valfriheten för den som vill välja sin äldreomsorg. Fru talman! Sverige är världsunikt, och jag är mycket stolt över det.
Jag blir djupt bekymrad när jag hör ledamöter och statsråd prata om Danmark i kammaren. I Danmark kostar det upp till två och ett halvt tusen i månaden att gå i en friskola.
Den ensamstående trebarnsmamman i Gävle, som jag för övrigt råkar känna, som har haft sina barn i friskola skulle alltså med den modell som presenteras i det här svaret kanske behöva betala 7 500 kronor i månaden. Det skulle innebära att den ensamstående trebarnsmamman inte skulle kunna ha sina tre barn i friskola.
Jag vill inte ha ett sådant system, fru talman. Jag vill att människor, medborgare i Sverige, oavsett var de bor, oavsett var de kommer från, ska ha rätt att välja. De ska ha rätt att välja till det som är bra, och de ska ha rätt att välja bort det som är dåligt utan att behöva ta ekonomiska hänsyn.
Jag är stolt över den svenska modellen, och jag önskar att fler partier också var stolta över den svenska modellen. Det vore intressant att höra hur man motiverar att man över huvud taget nämner den danska modellen, där man ska betala upp till två och ett halvt tusen kronor för att gå i skolan. Så är det också med andra länder.
Det finns privatskolor i många andra länder, men där är det de rika som har valfriheten. Det är de rika med stor plånbok som har möjlighet att välja. Jag vill inte ha det så. Jag tycker att den svenska modellen är alldeles utmärkt. Där har man rätt att oavsett härkomst, oavsett var man bor, välja till det som är bra, och man har rätt att välja bort det som är dåligt. Fru talman!
Jag blir bekymrad över att man inte tittar på vilken verksamhet som fungerar bäst. Det logiska hade varit att en regering tittar på till exempel skolan. Man tittar på var studieresultaten är bäst och var studieresultaten behöver förbättras.
Då hade man naturligtvis lagt den största politiska kraften på att försöka förbättra en verksamhet som är dålig i stället för att attackera den verksamhet som fungerar bra. Jag blev glad när jag i en artikel läste att Anna Ekström, när hon var ordförande för en statlig myndighet, hade ringt Engelska Skolans ägare och frågat vad de gör som är så bra och undrat hur verksamheterna kan förbättras.
Då borde inte den politiska slutsatsen vara att man försöker stänga de skolor som fungerar bäst. För mig är det en märklig solidaritetstanke att alla ska få det sämre. Den solidaritetstanke man hade förväntat sig är naturligtvis att alla ska få det bättre.
Vi ska vara stolta över den svenska modellen, det vill säga att man har rätt att välja det som är bra och att man har rätt att välja bort det som är dåligt. Jag vill inte ha en kostnadsavgift i skolan. Jag vill inte att någon, som i Danmark, ska betala två och ett halvt tusen kronor i månaden för att få välja sin friskola. Det tycker jag är ett dåligt system, fru talman.
Lars Beckman (M):
Det är verkligen behjärtansvärt att både statsrådet och Monica Green bekymrar sig över de moderata väljarna. Dem tror jag faktiskt att vi hanterar själva. Bland svenska folket var det, om jag minns rätt, nio av tio eller åtta av tio som ville ha kvar valfriheten. Till skillnad från statsrådet är jag stolt över den svenska modellen.
Jag är stolt över att alla i Sverige har rätt att välja sin egen offentligt finansierade välfärd. Jag vill inte ha det system som statsrådet nämnde i sitt interpellationssvar, nämligen det danska systemet. Jag vill inte ha ett system där en ensamstående trebarnsmamma i Gävle inte skulle ha råd att sätta sina barn i friskola.
Det kostar 2 500 kronor per månad och barn i det danska systemet. Fru talman! Jag är stolt över att svenska folket självt kan avgöra vilken vårdcentral man ska gå till, vilken äldreomsorg man ska ha eller vilken skola man ska sätta sina barn i. Man behöver inte ta fram miniräknaren, och det finns inga ekonomiska begränsningar.
Det är ett fantastiskt system som vi ska vara rädda om. Den svenska modellen brukar faktiskt andra partier prata om. Men vi har nu förstått att det är Moderaternas fel att Jonas Sjöstedt och det lilla Vänsterpartiet ska driva igenom ett valfrihetsförbud i Sverige. Det är inte rimligt. De stora, breda partierna ska naturligtvis ta i hand i sådana här frågor.
De stora, breda partierna ska naturligtvis värna valfriheten, kvaliteten, mångfalden och den svenska modellen.
Lars Beckman (M):
Låt oss börja denna debatt med att skänka en varm tanke till och visa beundran för Ingvar Kamprad! Det var en fantastisk entreprenör, som började med två tomma händer, byggde upp en världskoncern och skapade många, många jobb inte bara i Sverige utan också runt om i världen.
I dag beundrar alla Ingvar Kamprad, utom möjligtvis Vänsterpartiets ungdomsförbund och Vänsterpartiet. Jag har till och med sett statsråd och ministrar som har gått ut och sagt: Vi är stolta över Ingvar Kamprad. Men, fru talman, Ingvar Kamprad skrämdes bort från Sverige. På 70talet var Socialdemokraternas näringspolitik som värst med allt de införde.
Det var förmögenhetsskatter, arvsskatter, höga marginalskatter och dåtidens löntagarfonder. Det gjorde att många svenska entreprenörer helt enkelt fick lämna Sverige. De mest framgångsrika ägarfamiljerna fick lämna Sverige. Jag skrev denna interpellation när jag läst om den fantastiska entreprenören Christina Wahlström, som har byggt upp det privata mödravårdsföretaget Mama Mia.
Artikeln finns på Svenskt Näringslivs hemsida. Rubriken är: Mama Mia, vilken bråkstake! Fru talman! Jag tycker att alla ska läsa om hennes berättelse, om hur hon kämpade mot monopolet, om hur hon kämpade mot unkna värderingar och om hur hon kämpade mot en retorik som inte gynnade företagsamheten.
År 1992 införde det dåvarande borgerliga styret i Stockholm en mödravårdspeng. Då kom det stora lyftet för Mama Mia. Då blev det också kostnadsfritt för mammor att gå till privata mödravårdscentraler. Dessförinnan var det de rika som hade råd. Det var de rika som hade valfrihet. Sedan kom den unika svenska modellen, den modell som vi alla politiker borde vara stolta över.
Det är den modell som innebär att jag, oavsett inkomst och oavsett var jag bor, har möjlighet att få valfrihet. Man kan välja vårdcentral och mödravårdscentral utan att man behöver tänka på sin inkomst, för detta är offentligt finansierat. Fru talman! Den politiska debatt som jag skulle vilja ha handlar naturligtvis om hur vi förbättrar sjukvården och om hur vi förbättrar välfärden.
Jag lyssnade med stort intresse på den tidigare debatten mellan statsrådet och Jonas Sjöstedt. Jag lyssnade noga på hur man vill sänka sjukskrivningstalen. Vad statsrådet då hade kunnat säga var naturligtvis: Vi ska lägga ut mer verksamhet på entreprenad. Vi ska ha mer småskalig drift i välfärdssektorn. Det är nämligen där de lägsta sjuktalen finns. Det är där de nöjdaste kunderna finns, och det är där det är lägst personalomsättning.
Det är detta som blir så svårt när regeringens politik inte hänger ihop. Man säger sig vilja minska sjuktalen och förbättra välfärden. Men med den praktiska politik man för är det en hetsjakt på de framgångsrika entreprenörer som finns i denna sektor och som vi kunder har valt.
Jag tycker att det vore bättre om statsrådet öppet, rakt och ärligt sa: Vi vill inte ha mångfald i välfärden. Vi vill inte ha entreprenörer i välfärden. Vi vill försöka skrämma bort dem från denna bransch, så långt det bara går. Men det säger inte statsrådet. I stället vill man införa ett vinstförbud, som jag återkommer till i mitt nästa inlägg.
Lars Beckman (M):
Tack, statsrådet, för din tydlighet! Det finns ingenting som socialister brinner så mycket för som att ta bort valfrihet för vanliga medborgare. Jag är stolt över den svenska modellen, fru talman. Jag är stolt över att man i Sverige kan få verklig valfrihet oavsett inkomst. Jag är stolt över att det inte är de rikaste rika som har rätt att välja skola i Gävle utan att alla har rätt att göra det.
Jag är stolt över att man i Gävle och Gävleborg kan välja vårdcentral oavsett inkomst. Helt riktigt har statsrådet uppfattat att vi moderater brinner för valfrihet. Vi moderater står på den lilla människans sida mot systemet.
Den debatt vi har i dag är alltså inte ny, utan den debatten känner vi igen från löntagarfondsdebatten på 70-talet och det som drev Ingvar Kamprad och alla andra ägarfamiljer ut ur Sverige.
Tänk om vi i stället hade haft en seriös debatt i dag, tänk om regeringen hade lagt lika mycket tid och kraft på att förbättra vården som på att bekämpa valfrihet, då kanske vi till och med hade haft lägre sjukskrivningstal i offentlig sektor. Det mål som regeringen har satt upp om sjukskrivningar har redan uppnåtts i de privata företagen.
Den politiska slutsatsen kan inte vara att vi ska sabotera för de företag som fungerar bäst. Det kan inte bli en rimlig politisk slutsats. Tänk om vi hade stått här och debatterat förlusterna i den offentliga sektorn. Det är samhällsproblemet. I Gävleborgs län gör de offentliga vårdcentralerna förlust efter förlust.
Med samma ersättning till de privata vårdcentralerna i Gävleborgs län gör de inte stora vinster men trots allt en liten vinst.
Då kanske statsrådet skulle lägga sin tid och kraft på att till och med lyfta luren och ringa, som en annan minister gjorde, till de mest framgångsrika företagen och fråga dem hur det kommer sig att de inte gör hundratals miljoner i förlust, hur det kommer sig att de inte anlitar stafettläkare som kostar 50 000 kronor i veckan vecka efter vecka och hur det kommer sig att de har så nöjda patienter.
En av vårdcentralerna i mitt län är så populär att jag inte vet hur många som har listat sig där. Det har blivit ett problem att så många vill lista sig där. När man besöker de privata vårdcentralerna berättar läkarna som jobbar där varför de har lämnat Region Gävleborg, och de berättar hur de har fått inflytande över sin arbetsdag. De berättar hur de slipper politikerna. Det är fantastiska berättelser.
Vad är det då som regeringen vill bekämpa? Jo, det är de verksamheter som funkar bäst. Det är dem regeringen har fått för sig att bekämpa, inte att lägga tid, kraft, fokus och retorik på att förbättra det som kan bli bättre. Den här regeringen kommer att lämna Regeringskansliet.
Sedan får vi se vad det blir för ny regering efter statsministeromröstningen i höst. Jag hoppas att vem som än får Strandhälls jobb i framtiden kommer att lägga fokus på att förbättra det som kan bli bättre och inte bekämpa det som är bra.
Lars Beckman (M):
Vi kan tala om BB i Sollefteå. Jag har läst Svenska Dagbladets artiklar om hur Socialdemokraterna sköter sjukvården i Västernorrland. Staffan Danielsson hade en mycket klok poäng, och jag noterade att statsrådet inte svarade på hans frågor. Jag har full respekt för att Monica Green varken läser i medierna eller interpellationer innan hon deltar i en debatt.
Men av interpellationen framgår det alltså att valfriheten i Sverige har blivit försämrad bara på grund av den usla retorik som regeringen har mot de privata välfärdsentreprenörerna. Den 7 december var det en stor artikel i en morgontidning som handlade just om att Mama Mia inte vågar expandera och investera på grund av den fruktansvärda retorik som liknar 1970-talets löntagarfondsdebatt.
Det är alltså värre. Valfriheten är sämre i Sverige, och den har alltså försämrats bara på grund av den debatt som förs. Det tycker jag är mycket tråkigt. Tänk om regeringen i stället hade lagt sin tid och kraft på att debattera det som är samhällsproblemet, nämligen förlusterna i den offentliga sektorn.
Hur kommer det sig att med 100 kronor där och med 100 kronor där kan den privata företagaren, entreprenören, göra en liten vinst, medan den offentliga sektorn gör stora förluster år efter år? Tänk om vi hade haft en regering som hade hyllat Christina Wahlström och Mama Mia och som hade lyft fram alla de fantastiska entreprenörer som har skapat verklig valfrihet i Sverige.
Tänk om vi hade hyllat Christina Wahlström lika mycket som vi hyllar andra entreprenörer. Listan kan göras lång, från Kiruna i norr till Ystad i söder, över alla fantastiska människor som skapar verklig valfrihet. Vi kommer att återkomma till detta i debatten.
Lars Beckman (M):
År 2100 är ett fantastiskt årtal. Om Ostkustbanan byggs ut i nuvarande takt betyder det att vi skulle ha Nya Ostkustbanan klar år 2100.
Detta är naturligtvis inte tillfredsställande, och det är därför det finns en bred politisk enighet mellan alla partier och kommuner, såväl Region Gävleborg som Västernorrland, om att arbetet med Nya Ostkustbanan måste påskyndas. Nya Ostkustbanan är porten till och från Norrland.
Detta är inte, som man kan tänka, en Gävleborgsfråga. Det är klart att den är oerhört viktig för Gävleborg och Västernorrland, men när man tittar på järnväg måste man se på systemperspektivet. Man har en hyfsad järnväg i norra Sverige, även om den naturligtvis kan bli bättre, men det blir en enorm flaskhals mellan Gävle och Härnösand.
Faktum är att det är Sveriges längsta - tror jag - och mest belastade enkelspår: 27 mil. Detta innebär att enkelspåret måste byggas ut till dubbelspår. Jag noterar att Socialdemokraterna har haft sina nomineringsprocesser och att Västernorrland med stor sannolikhet kommer att få en ny riksdagsledamot: Stefan Löfven.
Jag hoppas att Stefan Löfven redan nu i sitt arbete och sin politiska gärning börjar tänka på Västernorrlands behov.
Om Stefan Löfven tänker på Västernorrlands behov måste han och regeringen korrigera Trafikverkets förslag, där nödvändiga utbyggnader av Ostkustbanan har lagts väldigt sent i planperioden. Det är därför jag har ställt denna interpellation.
Man har dessutom inte finansierat dem tillräckligt. Ett dubbelspår skulle kunna fyrdubbla godstransporterna och halvera restiden. Om man halverar restiden blir arbetsmarknadsregionen väsentligt större för den som bor norr om Dalälven. Jag noterar att regeringen nästan verkar ha glömt bort Sverige norr om Dalälven.
Jag förstår att det är roligt att prata höghastighetståg i södra Sverige och att det känns spännande att ha ett fantasiprojekt, men man måste få befintlig infrastruktur att fungera. Det är inte rimligt att det i dag tar längre tid att pendla mellan Sundsvall och Gävle än vad det gjorde för tio femton år sedan.
Det blir nästan längre avstånd varje gång det kommer en ny tidtabell. Sveriges längsta flaskhals måste byggas bort. Det är inte rimligt med 27 mil enkelspår på en så lång sträcka. Detta är viktigt för persontransporterna, men det är minst lika viktigt för godstransporterna.
Vi kan se i dag hur bristen på järnvägskapacitet hämmar investeringar längs Norrlandskusten. Jag hoppas verkligen att ministern, regeringen och den kommande riksdagsledamoten Stefan Löfven inser värdet av en utbyggnad av Nya Ostkustbanan och korrigerar Trafikverkets förslag.
Lars Beckman (M):
Internet var alltså ingen fluga, som din företrädare trodde att det skulle bli. Var och en kan gå in och lyssna på Ekots lördagsintervju med Socialdemokraternas partisekreterare, där programledaren mycket pedagogiskt förklarar för Socialdemokraterna att skatteintäkterna ökade under den förra mandatperioden. Den oneliner ni kör börjar bli ganska tröttsam. Men det är kanske någon SSU:are som tror på detta - vad vet jag. Det är jag som har väckt den interpellation som vi debatterar i dag, och det är riktigt att jag är moderat.
Jag är stolt över det, och nöjd. Däremot är det så att arbetet med Nya Ostkustbanan har en bred politisk förankring. Alla partier ställer sig bakom det. Alla kommuner arbetar tillsammans för det, och alla regioner och landsting arbetar tillsammans för det. Jag noterar att man nästan ser hur det lyser i ögonen på statsrådet när han får tala om höghastighetståg. Det förstår jag.
Det är ett jättespännande och bra projekt. Men för den som bor i Hofors eller i Söderhamn, för den som drabbas av ständiga tågförseningar mellan Gävle och Uppsala eller mellan Hudiksvall och Gävle, hjälper det inte att ni bygger en höghastighetsbana i södra Sverige. Jag har respekt för mina moderata kollegor som naturligtvis ser ett värde i en sådan. Men jag tror också att många förstår att man måste värna om det som man har. Man måste värna om den befintliga infrastrukturen.
Och man måste även norr om Dalälven kunna få se infrastruktursatsningar som fungerar. Jag är helt säker på att statsrådet är väl bekant med hur viktig skogsindustrin är i Sverige, hur viktig basindustrin är i Sverige och hur viktigt det är för de 14 000 arbetslösa i Gävleborg att vi får en bättre fungerande infrastruktur som gör att man kan pendla ännu bättre till Sundsvall och Härnösand eller till Mälardalen.
Som sagt var finns det en bred politisk enighet mellan alla partier norr om Dalälven om att regeringen måste korrigera Trafikverkets förslag till plan.
Lars Beckman (M):
Vi kommer att ha två interpellationsdebatter i dag som handlar om Lantmäteriet. De är inte lika glödheta som den om vedspisupproret som min kollega Carl-Oskar Bohlin kommer att debattera med statsrådet sedan, men denna fråga är viktig. Det här handlar om samhällets basservice. Det här handlar om möjligheterna att leva och bo på landsbygden och att driva företag på landsbygden.
Jag har rest runt i mitt hemlän, Gävleborgs län, och i resten av Sverige, och jag har mött både småföretagare och andra som är djupt bekymrade över Lantmäteriets handläggningstider och konsekvenserna av dem. När det gäller enskilda vägar - det här vet statsrådet men kanske inte den som ser den här debatten - är den allra största delen av Sveriges vägnät just enskilda vägar.
Det rör sig om totalt 44 000 mil, varav endast 7 800 mil får statsbidrag. Då funderar jag på det som statsrådet säger om att man bereder frågor inom Regeringskansliet. Av svaret verkar det som att man delar synen på bilden som jag har gett av att det är ett problem med långa handläggningstider.
Jag såg att i januari 2018 låg 2 000 vägförrättningar hos det statliga lantmäteriverket för handläggning. Man avslutar ungefär 1 100 förrättningar per år. Det innebär alltså att det krävs betydligt mer för att de här frågorna ska lösa sig.
Det man blir nyfiken på - det är möjligt att statsrådet har sparat informationen till sitt nästa anförande - är när regeringen kommer att göra någonting. När kommer man att göra regelförenklingar? När kommer man att åtgärda frågan så att det inte ligger 2 000 förrättningar och väntar?
Precis som statsrådet säger i sitt svar har Riksförbundet Enskilda Vägar med 12 000 vägföreningar som medlemmar - det är 2 miljoner fastighetsägare som har del i enskilda vägar - konstaterat att lagstiftningen inte fungerar och att det behövs förändringar. Det vore intressant att få reda på när regeringen kommer att sluta bereda frågor och i stället lägga fram konkreta förslag.