KBLab/rixvox huggingface dataset:
Kalle Larsson (V):
Mauricio Rojas är besvärad av att fler deltar i debatten. Låt mig återkomma till det allra sist i mitt anförande. Det är väl utmärkt att man kan få många synpunkter i en sådan här debatt och inte enbart stå ensam och försöka övertyga en minister? I interpellationen står det klart och tydligt.
Jag citerade det förut, och jag gör det igen. Det står: "Denna ersättning bör överstiga socialbidragsnormen för en vuxen person men understiga nivån för de lägsta avtalsenliga lönerna på arbetsmarknaden". Sedan säger Mauricio Rojas att detta inte handlar om att undergräva kollektivavtalen. Goddag yxskaft - det skulle man kunna säga att han svarar i det sammanhanget också.
Och vad gör egentligen Morgan Johansson? Jo, jag känner igen en del formuleringar. Nu börjar den socialdemokratiska själen trots allt långt inunder den grå ytan att vakna. Men vad är det utredaren ska göra? Jo, utredaren ska enligt svaret lämna förslag som syftar till att stärka arbets- och kompetenslinjen genom högre krav på aktivitet och stärka de ekonomiska drivkrafterna för arbete.
Kan inte Morgan Johansson i ett av de inlägg som han har kvar ändå redogöra för hur man utan att ifrågasätta kollektivavtalen stärker de ekonomiska drivkrafterna för arbete i det här sammanhanget? Handlar det om att sänka socialbidragsnormen, eller vad är det i så fall vi talar om? Det vore intressant att veta för tydlighetens skull.
Avslutningsvis är det intressant att såväl Luciano Astudillo som Mauricio Rojas ler och skrattar lite när man nämner sex timmars arbetsdag med bibehållen lön. Det är ett av de krav som jag tror är helt nödvändiga för att vi ska kunna komma till rätta med arbetslösheten. Vi har många andra. Allra sist vill jag, för att Mauricio Rojas inte ska känna sig obekväm alltför ofta, utmana honom på en politisk debatt.
Du och jag träffas i Rinkeby Folkets hus - som jag i tio år har varit bosatt precis vid sidan av - när du vill! Du väljer datum. Vi debatterar. Antar du den utmaningen? Du har en chans att säga ja.
Kalle Larsson (V):
När jag i kväll kom hit till kammaren blev jag plötsligt orolig. I min väska hade jag med mig ett mycket kort svar på den ganska omfattande interpellation som jag ställt till statsrådet. Jag var tvungen att gå fram till podiet och titta en extra gång; det kunde ju vara fel på min skrivare eller något sådant. Svaret var mycket kortfattat, knappt en halv A 4-sida. Man kan tänka sig att ett svar ibland är kort om det åtminstone är någorlunda fylligt eller om de frågor som ställts konkret blir besvarade.
I detta avseende är jag inte riktigt nöjd med det svar som avgivits. Det anges till exempel att avvisning bör kunna ske, enligt regeringsbeslut, om det visar sig att den sökande har anknytning till andra delar av Ryska federationen där han eller hon inte löper risk att återsändas till Tjetjenien. Vilka delar är det i praktiken?
Vad jag lyfter fram i interpellationen är att på många sätt används i praktiken gammal lagstiftning. Den gamla, tidigare, lagstiftningen i Ryska federationen innebar att man hade en oerhörd kontroll av medborgarna. Den kontrollen innebär också en möjlighet att återsända, skicka tillbaka, och pressa i väg, människor till sina bostadsorter från andra delar av landet. Denna praxis finns alltså fortfarande.
Det är detta som vi invänder mot, och det är detta som UNHCR har uppmärksammat och som också många andra flyktingorganisationer tar fasta på i sin kritik av den politik som i dag bedrivs - man återsänder alltså människor från Tjetjenien till andra delar av den Ryska federationen.
Visserligen har man lagstiftningsmässigt rätten att vistas i andra delar, men i praktiken utsätts man för en press och ett tryck som gör att man mer eller mindre tydligt tvingas tillbaka till Tjetjenien där förföljelsen åter uppstår. Det är detta som min fråga gäller. Där har jag än så länge fått ett ganska otydligt svar.
Vad vi talar om här är att människor, verkliga människor, i stora delar av Ryska federationen i dag lever som fanns det ingen laglighet alls. De lever underjordiskt, utan rättigheter och utan möjligheter till pension, barnbidrag och socialbidrag - rättigheter som man har i en fungerande stat.
Skälet till detta är att man inte kan registrera sig på den nya ort som man återvänt till - i praktiken skulle man återsändas och riskera förföljelse. Jag frågar därför statsrådet en gång till vilka möjligheter som finns att på något sätt klargöra att det inre flyktalternativet ska vara ett reellt flyktalternativ, inte bara någonting som lagstiftningsmässigt fungerar.
Det är ju enskilda människor som, som statsrådet alldeles riktigt påpekar, har individuella behov - varje ärende i detta fall ska prövas individuellt - och som i dag faktiskt utsätts för en omänsklig behandling vid återvändandet. I vissa fall utsätts de också för ett återskickande och riskerar förföljelse.
Kalle Larsson (V):
Låt mig börja med att säga att det är utmärkt att man nu trots allt börjar försöka använda den möjlighet att ge skydd undan väpnad konflikt som finns i utlänningslagen. Det hör ju till ovanligheterna tidigare. Det har funnits, enligt min och Vänsterpartiets bedömning, ett stort antal väpnade konflikter varifrån människor har flytt men sedan återsänts eftersom man har hävdat från svenska migrationsmyndigheters sida att det, i Palestina till exempel, inte pågår någon väpnad konflikt.
Det är välkommet att man nu i alla fall vill pröva hur den här lagstiftningen skulle kunna användas. Hur man sedan väljer att formulera sig har betydelse. Hängslen och livrem, stor rättssäkerhet ska vi få intryck av gäller när det handlar om vilka som återsänds till Tjetjenien.
Men när nu Utlänningsnämnden har börjat använda dessa vägledande beslut som regeringen har fattat visar det sig att två tredjedelar av dem som har överklagat återsänds. Var är hängslen och livrem i det fallet? Johan Lagerfelt som är ordförande i Svenska Tjetjenienkommittén och har mycket god kunskap om förhållandena i Tjetjenien säger att det räcker med minsta koppling till Ryssland utanför Tjetjenien för att få ett avslag i Sverige.
Han gör således en helt annan bedömning än statsrådet. Det är väl mycket möjligt att man kan ha olika tolkningar av verkligheten. Men att så många som två tredjedelar skulle få avslag på sina överklaganden, är det verkligen att använda hängslen och livrem? Det är den fråga som återstår.
Kalle Larsson (V):
Av bland annat den anledningen använder jag inte begreppet slentrianmässigt. Det var väl ordet som förekom tanken möjligen i det här fallet från statsrådets sida. Jag kan konstatera att vi har olika uppfattningar om allvaret i situationen i Tjetjenien.
Vi har möjligen också olika uppfattningar om huruvida det är enkelt och lätt i ungefär hälften av de fall som man kan tänka sig att bosätta sig i en annan del av den ryska federationen trots att man i stället har sökt sig till Sverige för att söka asyl. Vi kan fortsätta med olika siffror och olika värderingar. Det jag vill påpeka i detta sista inlägg är att vi ser ett mönster.
Det är inte bara, som också nämns i interpellationen, människor som har ursprung i Tjetjenien som behandlas på detta sätt när det gäller inre flyktalternativ. I den här kammaren har jag och statsrådet tidigare diskuterat situationen för asylsökande från Somalia som behandlas på likartat sätt. Man hänvisar till inre flyktalternativ. Samma sak gäller exempelvis för asylsökande från Afghanistan. Jag har haft tät kontakt med stora grupper därifrån.
De hänvisas till områden som enligt deras egen uppfattning och också enligt internationella människorättsorganisationer är mycket osäkra områden att vistas i. De riskerar också förföljelse av politiska och andra orsaker.
Vi ser att den svenska migrationspolitiken i allt större utsträckning bygger på att man ska återsända människor, inte direkt till den oroshärd de flytt ifrån men precis intill i förhoppningen att man åtminstone inte ska behöva ta emot dem i Sverige utan att man ska kunna sända dem tillbaka till en annan del av världen. Min uppfattning är att det är beklagligt.
Jag skulle gärna se att statsrådet i det sista anförandet förklarade skälet till att man inte på ett tydligare sätt kan säga att de som känner att de fruktar förföljelse också får en möjlighet att stanna i det här landet. Vi ser ett minskat antal människor som får asyl i Sverige. Min och Vänsterpartiets uppfattning är att det inte ytterst beror på att en annan grupp människor kommer hit utan på en hårdnande flyktingpolitik.
Kalle Larsson (V):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Det är uppenbart att vi till stora delar har samma syn på bilden av problemen i Myanmar/Burma. Vi kan notera att detta är en del av världen som präglas av instabilitet och oroliga förhållanden.
Nationen Myanmar/Burma har sedan många år tillbaka levt med en militärregim som inte skyr några medel när det gäller att kväsa oppositionen och hålla tillbaka yttrandefrihet och politisk demokrati och inte heller när det gäller människors rätt till en social välfärd.
Jag noterar att svaret säger ungefär det som man kan förvänta sig, vilket i det här fallet är bra. Sverige agerar i FN genom att försöka lyfta fram frågan i dialog med andra till FN:s säkerhetsråd. Sverige försöker också förmå EU att göra vad EU kan. Man agerar även i andra internationella sammanhang. På det viset är svaret både klargörande och välkommet.
Jag har ändå några uppföljande frågor. Utrikesministern nämner i svaret att det finns stater som motsätter sig att man för upp frågan i FN:s säkerhetsråd. Vilka länder är det? Vilka argument har dessa länder? Det är intressanta frågor att få svar på för att veta vilket motstånd man har att bryta ned.
Utrikesministern nämner vidare att det är viktigt med flera olika åtgärder och initiativ. Det gäller förutom FN och genom EU även Aseanländerna och att där sätta politisk tryck på Burma/Myanmar. Det handlar också, vilket nämns i interpellationen, om att möta de akuta behoven hos den hårt drabbade burmesiska befolkningen - flyktingarna som lever i och utanför landet.
Vilka ytterligare insatser kan man tänka sig? Den frågan vill jag gärna att utrikesministern utvecklar under några minuters tid. För att spara kammarens tid ska jag själv inte återupprepa den historiska genomgång som jag gör i interpellationen av situationen. Den finns där att läsa för den som så önskar. Eftersom vi tycks vara överens om både historieskrivningen och om den dagsaktuella situationen så tycker jag att vi ägnar den här tiden åt att se vad vi faktiskt kan åstadkomma.
Kalle Larsson (V):
Jag uppskattar att också få information om den internationella konferens som är under utarbetande. Jag ser fram emot att få mer information när den närmar sig och utvärdering av hur utfallet har blivit. Det är en rad åtgärder som räknas upp. Det är viktigt att det kommer fram. Många människor som trots allt emellanåt ser en tv-bild på Aung San Suu Kyi eller någon annan av de ledande oppositionspolitikerna undrar förstås vad det är som Sverige gör. Hur agerar Sverige?
Ibland kan en interpellationsdebatt ha den positiva effekten att åtminstone några till inser att Sverige ändå försöker göra en del insatser. Jag ville ge utrikesministern chansen att själv först ta upp frågan om ekonomiska sanktioner. Men jag får nog ställa frågan lite mer uttryckligt för att få den utredd. Ekonomiska sanktioner är ett tveeggat vapen.
Risken är förstås stor att man får en situation där civilbefolkningen drabbas. Det är ju den som har de sämsta ekonomiska möjligheterna och som riskerar att bli ännu fattigare och kanske drabbas av svält om landets ekonomi inte fungerar. Men samtidigt är detta ett effektiv vapen i en del fall. Här finns en del beslut fattade och åsikter klara.
Vi vet att ILO för ovanlighetens skull har uppmanat till ekonomiska sanktioner, framför allt när det gäller direktinvesteringar i Burma/Myanmar. Vidare vet vi att det också finns ett socialdemokratiskt kongressbeslut i samma riktning. Det är klart att man måste välja tillfälle när man genomför sådana här saker så att de blir effektiva och inte får de negativa effekter som risken är stor att de annars får.
Situationen i Burma/Myanmar är ju sådan att det mesta från exportindustrin trots allt inte kommer ens i närheten av befolkningen utan snarare till de redan rika i regimen. Därför är väl farhågorna mindre, i alla fall hos en del bedömare, att det skulle drabba civilbefolkningen särskilt hårt. Jag tycker själv inte att frågan är enkel.
Jag vet att det inom den burmesiska demokratirörelsen är ett relativt självklart krav, men långt ifrån alla även i den rörelsen tycker att det är det bästa alternativet. Det finns delar av den burmesiska vänstern som säger att det är något som drabbar civilbefolkningen alltför hårt.
Men jag vill ändå i en avslutande fråga i det sista inlägget för min del, såvitt jag kan bedöma det, ge utrikesministern chansen att utveckla sin och regeringens åsikt när det gäller frågan om ekonomiska sanktioner mot bakgrund av kongressbeslut och ILO-beslut.
Kalle Larsson (V):
I det program som var startpunkten för den här diskussionen kunde man se partiföreträdare efter partiföreträdare som inte visste att detta begrepp "integrationspotential" användes, som inte visste att Sverige tar hänsyn till integrationsaspekter, som statsrådet nu väljer att kalla det, vid mottagandet av personer för vidarebosättning. Så kan man se att det är bra med tv-program som kan se till att vi lär oss mer.
Nu när vi har lärt oss mer tror jag att det är dags att bestämma sig. Jag sade att jag var kluven till svaret. Jag tror att jag har fått ett ganska tydligt svar här i dag: Det är inte UNHCR:s sju punkter som är avgörande, som är viktiga, som är det enda som gäller. Skyddsbehovet är avgörande, sägs det, men möjligheten att integreras i det svenska samhället påverkar också vem som får chansen att komma hit.
Det var ju det som så många partiföreträdare hoppades inte skulle vara svaret. Nu finns det möjligheter att göra politiska förändringar av detta eftersom Sveriges riksdag har blivit informerad om vilken politik regeringen egentligen driver utan att ha detta sanktionerat någonstans hittills i Sveriges högsta beslutande organ. Det arbetet får väl inledas nu.
Jag är lite förvånad över att statsrådet väljer att jämställa det val en person själv kan göra, att komma till ett land eller försöka söka sig till ett annat, med de krav Sverige ställer för att ta emot någon. Självfallet ska man väl lyssna med en person vart han eller hon vill komma, vad som passar bäst för den personen.
Men det Sverige har gjort är att med integration som ett av urvalskriterierna säga nej till människor som då inte har valt eller placerats i ett annat land i stället utan som har varit kvar i de läger som avsikten var att man skulle hjälpa dem ifrån.
Sverige har, därför att vi inte anser oss kunna ta emot människor och förändra vårt samhälle så mycket som kanske skulle krävas, avvisat människor som får leva kvar i flyktingläger. Det är inte att motsvara de internationella förpliktelser som Sverige har undertecknat.
Kalle Larsson (V):
Jag ska ställa en viktig fråga till Mikael Cederbratt. Den handlar om hur man vill att människor som sedan många år tillbaka lever här ibland oss utan rättigheter och utan att kunna kräva sina rättigheter ska uppfatta det besked vi just fick. Jag mötte i går Yacine och Kemal, och jag har tidigare träffat Sarwar.
De är från Algeriet, Kurdistan och Bangladesh. De här tre personerna är här utan papper. De har flytt från olika problem i sina hemländer och kan inte återvända. De har levt här, och i flera fall har de arbetat och betalat skatt. De har fått möjlighet att överleva, men inte mer.
Nu har Mikael Cederbratt en möjlighet att göra någonting för att hjälpa de här människorna. Men vi har hört från andra regeringsföreträdare att man inte är intresserad av det. I stället säger man: Åk hem! Lämna landet! Det är ditt eget fel att du befinner dig här. Här talar vi om människor som aldrig prövats i en rättssäker asylprocess.
En del har aldrig ens fått möjligheten att komma till domstol och få sina fall prövade. Visst omfattades man av den tillfälliga asyllagstiftningen, men där var det Migrationsverket som avgjorde. Frågan till Mikael Cederbratt är: Hur länge ska människor behöva leva i Sverige utan rätt till sjukvård, utan att barnen får gå i skola och utan rättigheter på arbetsmarknaden?
Hur länge ska människor behöva leva i skuggorna av samhället? När är Mikael Cederbratt och Moderaterna beredda att se och erkänna att dessa människor finns här som papperslösa och göra någonting för att förbättra deras situation?
Kalle Larsson (V):
Jag är inte överraskad, men det är lite tråkigt att Mikael Cederbratt inte ens använder tiden han har till sitt förfogande för att nämna någonting som han är beredd att göra. Han säger att vi kommer att prata om arbetskraftsinvandring. Det vet vi om. Det har ni gjort sedan ni tillträdde. Ni har inte pratat om papperslösa, gömda eller migration och flyktingpolitik. Ni har bara pratat om arbetskraftsinvandring.
Men min fråga var en annan, och jag tror att svaret är så hänsynslöst och rått som Mikael Cederbratt uttrycker det: Åk hem! Har ni fått nej, även i en rättsosäker asylprocess, ska ni inte vara kvar i landet. Men varför kritiserade i så fall även Moderaterna Utlänningsnämnden så hårt som man trots allt i slutändan gjorde?
Hur kan Mikael Cederbratt vara så nöjd med den nya ordningen där domstolar avgör fallen som andra instans om det inte var något problem med den tidigare? Vad är det som gör att Mikael Cederbratt inte har något positivt att säga till de tusentals människor som lever här i dag utan möjlighet att återvända? De har löner på 30-40 kronor i timmen. Barnen har ingen möjlighet att gå i skolan.
De har ingen rätt till sjukvård. Den som har en medkänsla borde väl åtminstone, även om man motsätter sig en allmän amnesti, kunna medge att situationen skulle kunna förbättras när det gäller de sociala villkoren.
Det handlar om rätten för barnen, som inte är skyldiga till någonting i sammanhanget, att gå i skolan, rätten för alla att få sjukvård och möjligheten att få hjälp att inte avlida om man drabbas av en olycka.
Kan vi åtminstone hoppas på att Mikael Cederbratt, oberoende av amnestifrågan, är beredd att resonera om möjligheterna att människorna som lever här får hjälp när de blir sjuka och drabbas av olyckor och att barnen får chansen att gå i skolan?
Kalle Larsson (V):
Jag tror att vi får ursäkta Fredrick Federley lite när han talar om att upprätthålla maktpositioner. Han vet ju hur sådant går till. Han är ju den som har övergivit grundläggande principer som han tidigare högtidlighöll för att få ingå i den majoritet som vi nu har och som styr det här landet. Att gå från att förespråka fri invandring dagen före valet till att nu vara dess främste angripare, till och med asylrättens främste angripare, eller en av de främsta, är en lång resa.
Vidare är det en lång resa att dagen före valet kräva amnesti för dem som är gömda i Sverige till att dagen efter valet kalla detta krav för koko. Det är inte vokabulären jag ifrågasätter, utan principerna för dess förändrande för att få ingå i majoriteten. Om Fredrick Federley malt i kvarnen eller om han malts i den vet jag inte. Uppenbart är dock att han övergivit grundläggande principer som han tidigare stod för just för att få ingå i en majoritet.
Den resan får han gärna göra, men det är bra om han kan vara ärlig när han beskriver hur utvecklingen gått till. Jag ska avstå från de mest uppenbara provokationerna i frågeställningarna och i stället ställa två konkreta frågor.
Är Fredrick Federley nöjd med det som görs när det gäller att förbättra situationen i Grekland och andra Medelhavsländer för personer som återsänds dit enligt Dublinförordningen, eller har Fredrick Federley några tvivel om att det är en riktig väg att gå? Den andra frågan gäller anhöriginvandring.
Ska jag uppfatta det så att även Fredrick Federley är beredd att göra inskränkningar i rätten för familjer att återförenas i Sverige när en av föräldrarna fått tillstånd att stanna här? I vilken utsträckning är det i så fall en rimlig mänsklig och liberal hållning att inta att familjer ska hållas splittrade för att en av föräldrarna diskrimineras på arbets- eller bostadsmarknaden?
Kalle Larsson (V):
Fredrick Federley väljer att undvika att svara på min andra fråga eftersom den frågan är känslig. Han tänker använda sin sista replik till det för han vet att jag inte har rätt till ytterligare replik. Så kan man förstås debattera. Det är måhända skickligt men inte alldeles hederligt.
Därför tänkte jag ge Fredrick Federley chansen att använda hela nästa replik till att förklara sin syn på anhöriginvandringen genom att varken svara på de saker som Fredrick Federley beskyller mig för eller ställa några ytterligare frågor. Det vi diskuterar är människors rätt att återförenas med sina familjer.
Moderaterna och Folkpartiet har öppnat för att familjer där en av föräldrarna fått uppehållstillstånd i Sverige inte ska få återförenas med sina barn och sin make eller maka förrän de fått bostad som staten godkänt samt arbete eller annan sysselsättning. Den fråga jag därför nu ställer är hur Fredrick Federley ser på detta.
Jag kan som bakgrund säga att det var några partier - Fredrick Federleys parti var tidigare ett av dem - som snarare krävde utökad anhöriginvandring. Vi ansåg att om det fanns en gammal släkting kvar i hemlandet och som var ensam, den sista länken till hemlandet som det kallas, skulle den personen ha möjlighet att komma hit och inte behöva leva isolerad i sitt gamla hemland. Han eller hon skulle alltså kunna återförenas med sina släktingar här.
För bara några år sedan hade Centerpartiet, Vänsterpartiet och flera andra partier den gemensamma uppfattningen att vi skulle utöka möjligheterna till anhöriginvandring.
Därför vore det intressant att veta om det kommer en proposition från regeringen - och som Fredrick Federleys parti står bakom - som vill hindra mammor och pappor från att återförenas med varandra och sina kanske fyra fem år gamla barn bara för att de diskriminerats på arbets- och bostadsmarknaden.
Kalle Larsson (V):
Det hade varit enkelt att invända mot mycket av det Tobias Billström framförde. Avsaknaden av resonemang om hur man ska skapa lagliga vägar att söka asyl är skriande.
Jag hade också mycket väl kunnat använda min tid till att kritisera beskrivningen av arbetskraftsinvandring som den enda positiva reform som kommer utan tillstymmelse till riskbedömning av de villkor som människor tvingas arbeta under.
Kanske borde jag också säga någonting om den hårda attityd migrationsministern intar mot de papperslösa och gömda som lever sedan många år i Sverige - de som arbetar och städar för att vi andra ska kunna äta på hamburgerrestauranger eller sova på hotell utan att vi ens märker att de är där. Men jag väljer att inte göra det. Jag ska i stället försöka att bjuda in migrationsministern till ett gemensamt initiativ.
Det är ovanligt att jag gör det, för jag har sällan tilltro till att vi kan komma överens. Men jag tänkte ändå pröva. I dag befinner sig 60 personer på Guantánamobasen. De är till och med av USA bedömda som oskyldiga, men de kan samtidigt inte återvända till sina hemländer.
De kan inte heller enligt speciell terroristlagstiftning prövas för att ta reda på om det föreligger risk för att de drabbas av tortyr eller förföljelse om de återvänder. I går röstade EU-parlamentet igenom ett förslag som innebär att EU och EU:s enskilda medlemsstater skulle kunna ta emot dessa personer.
Min fråga till migrationsministern är: Skulle vi i Sveriges riksdag möjligen, över parti- och blockgränser, kunna hitta ett sätt att komma överens om att ge en signal, inte ett beslut förstås, men en signal om att det också vore möjligt för Sverige att ha den åsikten och att också ta emot personer som till och med av USA har betraktats som oskyldiga?