Ulf Nilsson (FP):
När jag får läsa om att en person har utvisats från Sverige och sitter fängslad och eventuellt har utsatts för tortyr reagerar jag starkt, liksom många andra. Vi ställer oss frågan: Är Sverige skuld till det här? Borde man ha vetat om risken för den här personen? Är det sant att det förekommer tortyr? Ord står mot ord.
Svensk migrationspolitik och flyktingpolitik ska ju bygga på humana värden där asylrätten värnas. Den som behöver skydd från krig och förföljelse ska kunna finna en fristad i Sverige. Genèvekonventionens principer ska respekteras här liksom i hela EU. Samtidigt ska vi välkomna människor som söker sig till Sverige för att arbeta.
Det har hittills funnits en bred enighet om att den som inte har arbete här eller inte har flyktingstatus ska få nej till uppehållstillstånd.
Så har terrorismen och hotet om terrorismen sedan många år tillbaka inneburit att vi i Sverige har en lag som säger att säkerhetspolisen i extrema fall får göra en bedömning och regeringen besluta och i undantagsfall avvisa människor, fast de inte har begått ett brott, därför att de kan utgöra en säkerhetsrisk. Där kan man naturligtvis diskutera hur problematiskt det är, men den här lagen har faktiskt funnits sedan 1991 och har använts mycket sparsamt.
Under förra helårsperioden fattade regeringen inte ett enda beslut i ett sådant här säkerhetsärende. Dessutom har Sverige, som ministern och debattörerna har påpekat, enligt den europeiska konventionen en övergripande princip om att inte visa ut människor till länder där de riskerar tortyr, förnedrande behandling eller dödsstraff.
Det gäller alla människor, både dem som kan misstänkas för brott och naturligtvis dem som har begått brott. Det är en oerhört viktig princip att inte utvisa människor om de riskerar tortyr, dödsstraff eller annan förnedrande behandling. Den principen ska stå över andra hänsyn. Har man anledning att misstänka att till exempel tortyr förekommer ska verkställighetshinder gälla.
Och behöver man i stället kontrollera personer på andra sätt med förvar och husrannsakan får man göra det, men man får inte lämna ut personen. Jag menar att det är viktigt att det måste stå utom tvivel att människor riskerar att bli utsatta för inhuman behandling.
I det här sammanhanget vill jag påpeka att inget tyder på att något har blivit sämre, förändrats eller blivit annorlunda när det gäller den här typen av avvisningar jämfört med den tidigare regeringen. Frågan har i just det här fallet prövats av vårt domstolsväsen och av Europadomstolen. Man kan diskutera kvaliteten i det, men det har prövats. Formellt är det svårt att säga att det har gått annat än rätt till.
Det är dags, menar jag, att ändå göra en ordentlig genomgång av hur svenska myndigheter skaffar sig information om riskerna för en person som avvisas och hur de skaffar sig information om följderna. Därför vill jag fråga migrationsministern om regeringen och dess myndigheter kan medverka till att vi får en tydligare genomgång av hur myndigheterna i dag rutinmässigt arbetar för att få information om risker vid utvisning till ett annat land.
Jag skulle också vilja veta närmare, vilket jag tycker är väldigt viktigt, hur Sverige följer upp vad som har hänt, hur vi får information om vad som händer med de människor som avvisas mot sin vilja. Blir de utsatta för tortyr och omänsklig behandling fast vi har bedömt annorlunda? Vi måste vara öppna för förändringar om vi konstaterar att rutinerna är otillräckliga.
Egentligen är vi överens i principfrågan från alla politiska läger, men jag tror att det behövs en seriös diskussion om hur vi på bästa sätt kan se till att vi kan värna de antagna principerna i vardagliga rutiner.