Pia Nilsson (S):
Jag vill börja med att tacka statsrådet för svaren. Anledningen till att jag ställer den här interpellationen till infrastrukturministern är att det råder stor förvirring kring vad den här regeringen vill med infrastrukturen dels när det gäller konkreta satsningar, dels finansieringen. Budskapen är minst sagt motstridiga. Ena dagen är det privata pengar som ska lånas, nästa dag behöver vi inte låna alls.
De svar som jag i dag har fått från Åsa Torstensson bringar inte någon som helst klarhet i den oredan. Den oro och förvirring som många av oss känner kvarstår. Under valrörelsen var det lovsången till offentlig privat samverkan som vi kallar OPS som sjöngs från den borgerliga fyrklövern. Privat finansiering av vägar och järnvägar lyftes upp till ett vallöfte.
I stället för stora statliga anslag skulle pengar lånas från privata finansiärer som i sin tur skulle bli garant för att vägar och järnvägar kom till stånd betydligt billigare än om staten själv skulle sköta affärerna. Förra hösten fick Banverket och Vägverket uppdraget att ta fram tänkbara OPS-projekt. Men när dessa projekt sedan presenterades hade infrastrukturministern ändrat sig.
Hon hade då insett att det inte finns några belägg för att väg- och järnvägsprojekt blir mer effektiva med privata pengar än med statliga. Därför blev jag något förvånad när statssekreterare Leif Zetterberg på Näringsdepartementet nyligen sade att han utgår från att det kommer att finnas med något eller några OPS-projekt i den proposition som förhoppningsvis kommer till hösten.
Strax därpå säger statssekreteraren på Finansdepartementet Hans Lindblad att det inte finns någon anledning för staten, som går med drygt 100 miljarder kronor i överskott, att låna pengar till hög ränta av riskkapitalbolag. Vad är det som gäller? Kommer regeringen att satsa på privat finansiering av vägar och järnvägar eller inte? Förvirringen är stor.
Det senaste budet är att finansieringen ska ske på ett ansvarsfullt sätt. Med ett ansvarsfullt sätt menar regeringen här att kommuner och företag ska vara med och betala väg- och järnvägsbyggen.
Trots 103 miljarder i överskott anser regeringen att det är nödvändigt att Sveriges kommuner ska betala den infrastruktur som är statens ansvar, men bara om det finns särskilda skäl, det vill säga om det går att mäta något slags nytta. Och det ska vara frivilligt. För att detta ska vara möjligt vill man nu göra ändringar i kommunallagen.
Om detta förslag tycker Sveriges Kommuner och Landsting inte. Det som staten ansvarar för ska staten också betala. Man borde också se till att det finns pengar till infrastrukturprojekten, säger man från Sveriges Kommuner och Landsting. Man säger visserligen ja till lagändringen, men man är mycket noggrann med att framhålla vikten av att det bör ske endast i undantagsfall.
Det är inte möjligheten för en kommun att vara med och betala en väg eller en järnväg som får vara det avgörande i prioriteringen av projekt, menar man bland annat i Malmö. I Göteborg är man också upprörd. Man befarar att vissa regioner kan få mindre satsningar om de inte anmäler sitt intresse att vara med och betala. Staten ska prioritera infrastruktur efter behov och inte efter medfinansiering. Herr talman!
Nu undrar jag till slut: Hur kommer den påstådda frivilligheten att fungera i praktiken? Vad händer med de kommuner och landsting som väljer att säga nej till medfinansiering? Kommer de att få vänta lite längre på sina vägar och järnvägar? Eller vad kommer att hända med de kommuner och landsting som har stora behov av vägar och järnvägar och som ändå gör bedömningen att de inte har råd att betala? Vad kommer att hända?