KBLab/rixvox huggingface dataset:
Agneta Luttropp (MP):
Jag tackar utbildningsministern för svaret. Jag ser att det i princip är samma svar som utbildningsministern gav Per Lodenius på en skriftlig fråga för exakt en månad sedan. Slutsatsen var även där: "Mot bakgrund av detta avser jag att överväga om det finns skäl att ändra nu gällande bestämmelser."
Detta övervägande är alltså inte klart än. Detta handlar om lärare som har gått gamla gren 3, som det hette. I dag är det få lärare i särskolan, både i grundsärskolan och i träningsskolan, som har en riktad utbildning, alltså som gamla gren 3. Det är ett glapp sedan den försvann och fram till nu.
Jag är därför mycket glad över att den utbildningen tas upp igen. Men jag tycker att man behöver hålla mycket hårt i de lärare som finns. Jag är också glad över att det i svaret står att det är viktigt att alla elever blir undervisade av kvalificerade lärare. Det håller jag fullständigt med om.
Men jag anser - det är kanske en skillnad mellan oss - att detta är högst kvalificerade lärare som undervisar i träningsskolan och i andra skolor där de har behörighet. Även om de är fritidspedagoger från början har de gått gren 3, vilket det är få i dag som har gjort. Dessutom skiljer det många gånger inte mer än någon poäng mellan förskollärare och fritidspedagoger.
Jag undrar återigen: Är det inte mycket viktigt för elevernas skull att hålla i dessa få lärare? När införandet av lärarlegitimation har slagit igenom hela vägen - jag är mycket positiv till lärarlegitimation - räknar man med att 80 procent av lärarna i grundsärskolan kommer att försvinna. Det är ytterligare en anledning till att man ska hålla i dem som finns.
Jag anser att de är synnerligen kvalificerade, mer än de flesta andra.
Agneta Luttropp (MP):
Bestämmelsen om särskilt stöd tycker jag väldigt mycket om, även om den naturligtvis inte är något nytt i den nya skollagen. Den har funnits länge. Men det är långt ifrån att den fungerar i verkligheten, och det är det som är problemet. Det visar sig inte minst av de anmälningar som görs till Skolinspektionen och av antalet åtgärdsprogram som inte skrivs.
Det skrivs åtgärdsprogram för runt 20 procent av eleverna, medan lärarna själva säger att det borde vara 30 procent. Uppdraget till SPSM har också funnits en längre tid. Jag är fortfarande anställd där och har jobbat med detta ett bra tag, så jag vet att det inte heller är något nytt.
Med tanke på allt detta är det väldigt viktigt att texten i skollagen är tydlig, ibland även övertydlig, och att man inte ger eleverna kunskapstak - och inte heller kommunerna eller skolan. Det som utbildningsministern själv tar upp om förväntningar är också otroligt centralt, alldeles särskilt för elever som är i behov av särskilt stöd.
Om man sätter kravet så att man är nöjd bara eleverna klarar betyget Godkänd är risken att skolhuvudmännen slutar att ge det särskilda stödet när eleverna har uppnått det minsta kunskapskravet.
Detta ser vi inte minst om vi återigen tittar på detta med åtgärdsprogram: Lärarna får inte skriva åtgärdsprogram på det sätt som de borde eftersom det medför kostnader för skolan och kommunen. Därför är jag väldigt rädd att detta kommer att bli ett tak. Det är egentligen inte avsett att vara ett tak, men jag är rädd att det är så det kommer att uppfattas.
Agneta Luttropp (MP):
Jag är väldigt glad över de orden. Jag är också glad över att utbildningsministern är beredd att vidta åtgärder om detta inte blir som intentionen är. Jag har arbetat många år i många kommuner och sett att detta inte alls fungerar som det borde, och det är kanske det som gör att jag har en sådan stor oro över detta. Det handlar väldigt mycket, dess värre, om resurser.
Om det finns en lag som säger att eleverna bara behöver nå upp till det minsta kunskapsmålet är det inte säkert att man fortsätter att använda sig av stödinsatser eftersom det innebär en kostnad. Den oron finns, men jag är glad att utbildningsministern uttrycker att detta är någonting som han kommer att följa.
Agneta Luttropp (MP):
Tack så mycket för svaret! Ska jag tolka svaret från ministern som att den beredning som nu har hållit på i ungefär ett och ett halvt år ska fortsätta även efter april i år? Då har den hållit på i närmare två år.
Ska de personer som väntar på könsbyte men som inte vill sterilisera sig inte få svar före sommaruppehållet? Hur länge ska de i så fall få vänta?
Agneta Luttropp (MP):
Det jag får höra nu är någonting som gläder mig väldigt mycket. Det jag hör, och det jag väl anade innan också, är att det inte är kört. Man har redan nu bestämt sig för att ta bort kraven på att vara gift och att ha svenskt medborgarskap för att sedan återkomma om steriliseringskravet. Det upplever jag som en dörr som inte riktigt har funnits där tidigare.
Dörren står lite mer på glänt just nu. Jag vill bara i det här inlägget säga att det finns en del länder som har tagit bort steriliseringskravet, bland annat England. Där har man gjort kopplingen mellan mänskliga rättigheter och tvångssterilisering. Då är min fråga: Kan ministern också se de kopplingarna?
Agneta Luttropp (MP):
Jag yrkar bifall till reservation 2 och reservation 5. När det gäller nöjdheten med sjukvården är Schweiz det land där medborgarna är nöjdast. Där är 70 procent av invånarna nöjda. I Sverige är motsvarande siffra 40 procent. Då kan man undra varför vi inte är mer nöjda i Sverige. En av anledningarna kanske kan vara att 9 procent av alla som vårdas får vårdskador.
Det är ungefär 100 000 patienter per år. Ett annat återkommande tema i till exempel texter från SKL eller Socialstyrelsen är också kommunikationen mellan den enskilde och vården. Kunskap är makt, det vet vi.
Patienten har historiskt sett haft en svag ställning gentemot hälso- och sjukvården och vårdprofessionerna. Därför anser MP att man ska samla patienträttigheter i en lagstiftning och att man i lagstiftningen ska skilja på utförare och patient, det vill säga att man skiljer mellan det som är skyldighet och det som är rättighet.
Min talartid är kort, så jag går raskt över på det som heter Nationella center för ensamkommande flyktingbarn. De senaste åren är det omkring 2 500 ensamkommande flyktingbarn som har kommit till Sverige. Det ställer väldiga krav på kommunerna.
Många av dessa barn har posttraumatiska symtom, och det är inte självklart enkelt att ge dem det stöd och den behandling de behöver. SKL har tillsammans med Migrationsverket skrivit en rapport som heter just Ensamkommande barn och ungdomar - ett gemensamt ansvar .
Några av de slutsatser man där har kommit fram till är att de olika myndigheternas uppgifter och ansvarsfördelning måste förtydligas och att det krävs en omedelbar förändring av mottagandet för barn i eget boende. I dag är det inte rättssäkert, och många anser att det är svårt att få grepp om ansvarsfördelningen mellan alla aktörer utifrån de många lagar som styr.
Kommunerna behöver bättre kunskap, redskap och resurser för att hantera dessa barns särskilda behov. Det är tydligt att mottagandet inte fungerar på bästa sätt. Därför har Miljöpartiet landat i att vi behöver ett nationellt kunskapscentrum som ska samla kunskap och erfarenheter. På så sätt kan kunskaperna fördjupas och få en spridning över landet.
De kommuner som tar emot ensamkommande flyktingbarn kan behöva stöd när det gäller hur de i sin tur ska utforma stöd till barnen på bästa sätt. Vi anser därför att regeringen bör återkomma med ett förslag på utformning och inrättandet av ett nationellt kunskapscentrum för ensamkommande barn.
Agneta Luttropp (MP):
Jag ska förtydliga det så här: Vi vill inte riva upp detta. Däremot vill vi att kommunerna själva ska få bestämma. Det ska inte komma från regeringen. Men vi vill alltså inte riva upp det. Precis som de flesta partier, tror jag, ser vi att den fria etableringen för med sig mycket gott, men det är inte helt bekymmersfritt.
En del upphandlingar görs på kortare tid - nu skiljer det sig kanske åt mellan kommunerna - och det framhåller personalen som ett bekymmer.
Hur stor idé är det att satsa på kompetensutveckling eller dyra investeringar om vårt uppdrag bara gäller under två eller tre år? Detta går det naturligtvis att göra något åt, men i dagsläget är det ett bekymmer i många kommuner.
Agneta Luttropp (MP):
Jag kommer själv från en kommun som är röd. Där har vi bland de allra högsta procenten när det gäller valfrihet inom både skola och övrig omsorg. Därför känner jag inte igen det. Men ser man det generellt kan jag tänka mig att det är så.
När det gäller skolan sade vi på vår kongress förra året att skolor inte ska få startas i vinstsyfte. Det ska vara undervisning som är syftet, inte vinsten.
Just nu pågår det, vilket säkert alla vet, en parlamentarisk utredning om friskolesystemet. Den har blivit uppskjuten, uppskjuten och uppskjuten. Hur det kommer att se ut vet vi inte riktigt, men jag vet i alla fall att Miljöpartiet har den hållningen att friskolor inte ska drivas i vinstsyfte.
Så står det i vårt kongressbeslut.
Agneta Luttropp (MP):
Riksrevisionen har granskat hur Skolinspektionen hanterar ansökningar från enskilda som vill bli huvudmän. Det är det som vi debatterar just nu. Den otydlighet som enligt Riksrevisionen finns i skollagen anser man att Friskolekommittén bör få i uppdrag att se över. Det verkar vettigt. Det tycker jag också.
Men än så länge vet vi faktiskt inte vad Friskolekommittén kommer fram till. Det kan ta ett tag eftersom detta har skjutits upp många gånger. Jag tycker ändå att det kan vara en poäng att låta kommittén klara av detta först för att vi ska se vad kommitténs förslag innehåller.
Men om problemet kvarstår, det vill säga om kommittén på något sätt inte alls berör det som Riksrevisionen tar upp om otydligheten i skollagen, finns det skäl att återkomma i denna fråga. Vi vill ha en mångfald av skolor. Vi vill naturligtvis också ha valfrihet.
Men ibland kan det tyvärr gå som i det fall i Landskrona som Ibrahim Baylan tog upp, då valfriheten plötsligt innebär att man inte har någon möjlighet att välja. Detta är någonting som jag inte tror att någon av oss tycker är bra. Därför måste det naturligtvis göras någonting åt det.
Detta måste vi definitivt komma till rätta med på nationell nivå. Det vi måste kräva av skolor är dock naturligtvis att de har en god kvalitet i organisation och utbildning.
Någonting som är viktigt, väldigt centralt och som vi i Miljöpartiet sätter jättehögt är att det är en organisation, myndighet eller enhet som är väldigt öppen. Den ska vara öppen med information.
Det handlar om öppenhet på det sättet att man kan se vad verksamheten eller skolan har för tillgång till bibliotek och elevhälsa, hur skolornas resultat ser ut, hur många lärare och elever det finns på skolan och så vidare.
De tillsynsrapporter Skolverket gör bör vara - de ska vara - öppna och tillgängliga. Varför inte också kunna titta på och jämföra idédrivna skolor med aktiebolagsdrivna skolor när det gäller öppenheten? All information måste vara lättillgänglig.
Den måste vara lätt att komma åt för föräldrar, för elever eller för andra som är intresserade. Miljöpartiet är övertygat om att de skolor som gör ett bra jobb inte har någonting att dölja.
Agneta Luttropp (MP):
Jag tackar så mycket för svaret även om jag inte kan säga att jag på något sätt är nöjd med det. Jag ska ta upp ett par saker som jag har reagerat särskilt på i svaret. Det första gäller att man skriver att diagnostik och medicinsk behandling ges bland annat vid Rett Center i Östersund. Det är som om man jämställer det med landstingen i Stockholms och Västra Götalands län.
Jag tycker inte att det på något sätt är verkligheten. Rett Center är en nationell resurs och den enda nationella resurs som vi har. Man skickar patienter från både Stockholms län och Västra Götalands län till Östersund. Det skulle inte behövas om inte Rett Center har någonting som Stockholms län och Västra Götalands län inte har.
Rett Center har dessutom funnits sedan 1995. Ministern hänvisar också till regeringens olika initiativ för att generellt stödja hälso- och sjukvården. Det föds ungefär sex flickor per år i landet med Retts syndrom. De flesta landsting kommer aldrig att se en flicka med Retts syndrom.
De landsting som gör det lär definitivt inte bygga upp någonting som ens liknar kompetens. Det är en omöjlighet. Ministern hänvisar också till den nationella funktionen under Ågrenska stiftelsen. Det är inte samma uppdrag. Det är inte läge att jämföra dessa två.
Den nationella funktionen har som sin främsta uppgift att samla in och utveckla kunskap och sprida den. Rett Center behandlar och bedriver forskning. Detta uppdrag har inte den nationella funktionen. Vi har väntat länge på strategiplanen, men den finns fortfarande inte.
Någonting måste hända medan den tas fram. Det går inte att hela tiden hänvisa till en strategiplan som har varit på gång i två år och ständigt är försenad. Låt Rett Center vara kvar tills denna utredning är klar.
Men Rett Center kan inte vara kvar om man inte får en långsiktig planering, det vill säga på tre år som det var innan den nuvarande regeringen klev in, och om man inte får en höjning av bidraget. Det är ungefär tio år sedan bidraget höjdes. Det är omöjligt att ha samma kostnader tio år senare.
Agneta Luttropp (MP):
Nu talar vi inte om generella eller breda grupper, utan vi talar om Rett Center. Det gäller ingen bred grupp, och det är inte heller i ett brett perspektiv. Den gemensamma strategi som nämndes finns inte. Det ministern säger är egentligen att om inte alla diagnoser får ett center ska ingen ha det.
Det är ett märkligt sätt att missgynna alla. Jag tror knappast att det är pengarna som hindrar. 3 miljoner kronor är inget i en flermiljardbudget. Men för Rett Center handlar det om att överleva. Jag tror alltså inte att det handlar om pengarna. Det är nog i så fall mer detta att vi inte ska ha någon grupp som får mer än någon annan.
Rett Center har under lång tid fått pengar från staten. När vi nu plockar bort pengar, eller rättare sagt inte lägger till några, innebär det att vi stryper deras verksamhet. Jag tror som sagt att det är detta som är strategin. Det är inte pengarna.
Någon annan här var tidigare inne på det som intresseföreningen har skrivit i sin vädjan. De skriver om behovet av ett fortsatt Rett Center. Det är dit dessa 300 flickor kommer, även om kanske inte varenda flicka kommer dit.
Detta är det enda ställe i Sverige där de kan få behandling och där man kan få in den forskning som bedrivs inom området. Det är här man tar in avancerad forskning i behandlingen. Det kliniska och forskningen går hand i hand, och det är då man ser resultat. Detta görs över huvud taget inte någon annanstans.
Det finns ingenting som man i dag kan jämföra med Rett Center. Det är synd att man så lätt ger upp det.
Agneta Luttropp (MP):
Jag hade här tänkt ta upp samma sak som Eva tog upp, nämligen den kunskapsmassa som går förlorad. Det är allvarligt och djupt tragiskt.
Hälso- och sjukvården, som ministern hänvisar till, kan absolut omöjligt ha den kompetens som krävs om de får in en patient med Retts syndrom, både vad gäller behandling och vad gäller råd till föräldrar.
Jag tolkar ministerns svar som att Rett Center lever mycket farligt. Är det ministerns vilja att lägga ned Rett Center? Det blir säkert konsekvensen om man inte ökar bidraget.
De pengar som inte kommer in kommer med stor säkerhet att innebära Rett Centers död i Östersund. Jag hoppas att regeringen är medveten om att man bidrar till detta.
Agneta Luttropp (MP):
Jag tackar ministern så mycket för svaret. Till stor del är jag nöjd med svaret. Det är bara ett par saker som trots allt oroar mig. BO, Barnombudsmannen, har gjort en hel del undersökningar inom detta område.
Man beskriver bland annat att barnen i intervjuer sagt att de känner att det är djupt kränkande och orättvist. Jag håller inte heller med om att det alltid är ett tydligt barnperspektiv. Om det var så behövde jag inte stå här. Det har varit ett tydligt föräldraperspektiv i fallen snarare än ett barnperspektiv.
Barnen kommer till korta vid våld i nära relationer. Även där har Barnombudsmannen gjort en enkätundersökning riktad till de 32 åklagarkamrarna. Det framgår tydligt att fallen med barnen inte är något som har hög prioritet.
De tar väldigt ofta för lång tid. Tyvärr ser vi fortfarande många övergrepp mot barn i den juridiska bemärkelsen.
Något barn uttryckte det som att det kändes som ytterligare ett övergrepp utöver det som redan hade hänt med barnet.
Varför ska det inte vara automatisk prövning av vårdnaden? Vad är det som är så besvärligt med att det blir en automatisk prövning? Det är väldigt många kommuner som har det som rutin, men det är långt ifrån alla kommuner. Det skulle inte behöva bero på var i landet jag bor.
Om min pappa har skjutit och dödat min mamma i någon mindre kommun där man mer sällan gör den automatiska prövningen ska jag drabbas efter att ha haft en av de mest traumatiska upplevelser ett barn kan ha.
Min pappa som sitter i fängelse kan hindra mig som barn att få det stöd som jag skulle behöva. Det är inte ett barnperspektiv.
Agneta Luttropp (MP):
Anledningen till att jag tog upp detta med mindre kommuner är att det är någonting som nämns i Barnombudsmannens rapport. Där skriver man att man inte tror att de mindre kommunerna, åtminstone inte i alla fall, har den kompetens som behövs för att kunna göra dessa avväganden.
När det gäller socialnämnden har också jag stor tilltro till de socialarbetare och socialassistenter vi har. Men det kanske inte alltid är i en känd familj som detta händer - och då menar jag en familj som är känd för socialarbetarna. Då kan man undra hur mycket helhetsbild de har när detta händer ifrån den ena minuten till den andra.
Det handlar om en familj som de aldrig har sett och barn som de aldrig har varit i kontakt med. Barnet ska inte behöva vänta i flera månader som i Malmöfallet. Hur kan man då begära att socialarbetarna på kort tid ska kunna skaffa sig en helhetsbild? Är det inte bättre att man gör en automatisk prövning?
Det barnet behöver är helt enkelt stöd samma dag eller dagen efter att detta har hänt och inte efter flera månader. Det är detta som bekymrar mig. Med den automatiska prövningen skulle man komma ifrån detta.
Jag är verkligen inte jurist, men jag har svårt att se vilka svårigheterna är i en automatisk prövning. Många kommuner - jag känner inte heller till antalet - har den automatiska prövningen. Alltså vet vi att den fungerar.
Varför ska det finnas kommuner där man inte gör den automatiska prövningen? Vem är det som är betjänt av det? Ska vi hjälpa den mördande föräldern? Han - för det är i regel en han - är som jag ser det den ende som på något sätt kan tjäna på det.
Barnet gör det definitivt inte. Det är som Hillevi har sagt; det är i ytterst få fall det skulle kunna vara så att man inte fråntar föräldraansvaret. Därför tycker vi också att det ska vara en automatisk prövning. Man ska inte bara direkt säga: Så här är det nu! Man ska göra en prövning.
Varför gör en del kommuner inte denna prövning? Det är det jag har svårt att förstå.
Agneta Luttropp (MP):
Jag vet inte om någon av oss har uttryckt att det är självklart att det behöver vara domstolsförhandlingar. Jag kan i alla fall inte se det som en självklarhet. Det står också att det normala ska vara den automatiska prövningen. Ministern sade tidigare att det handlar om implementering, vilket jag verkligen håller med om.
Om det då står att det normala ska vara automatisk prövning är det inte konstigt om det är svårt att implementera, för det lämnar många vägar öppna. Därför tycker jag fortfarande att det här behöver vara automatiserat.
Det blir lite konstigt - å ena sidan ska det normala vara automatisk prövning av vårdnadsfrågan, men å andra sidan är det enligt ministern väldiga problem med automatisk prövning. Det har jag lite svårt att få ihop.
Jag tror fortfarande att för barnets bästa och för att verkligen ha barnperspektivet i fokus ska det vara en automatisk prövning i de här fallen.
Agneta Luttropp (MP):
Tack så mycket för svaret! Under de senaste tio åren har prostatacancer ökat från 5 000 om året till 10 000 om året. Det är den allra vanligaste cancerformen, och det är en cancerform som ökar med åren, ju äldre man blir. TLV har konstaterat att läkemedlet Zytiga ger längre överlevnad, ger bättre livskvalitet men ger högre kostnader.
Men det är inte aktuellt att få tillgång till läkemedlet som läkemedelsförmån om man har fyllt 69 år. Då är man en kostnad. Det är det som jag tycker är det knepiga i allt det här. Är det okej att på detta sätt åldersdiskriminera? Jag tycker inte det. Och för den enskilde måste det vara fruktansvärt att veta: Den här medicinen finns.
Det här läkemedlet kan ge mig en bättre livskvalitet. Det kan ge mig en längre överlevnad. Det är bra för både mig och mina anhöriga. Men jag får inte ta det här. Jag får inte den rätten, för jag har fyllt 69 år. Är det rätt? Jag tycker inte det. Jag inser också att det finns och ska finnas ekonomiska gränser.
Men jag är tveksam i det här fallet, eftersom tolkningen av lagstiftningen ger så stora konsekvenser, inte bara för den enskilda patienten utan också för hans familj. Jag ser ingenstans i texten och jag ser heller ingenstans i svaret från ministern att åldern skulle vara en faktor som gör att man blir diskriminerad när det gäller att ha ett visst läkemedel.
Det är det som är min fråga egentligen.
Agneta Luttropp (MP):
Jag tackar ministern även för detta inlägg. Det tyckte jag mycket om. Jag hade helt missat pudeln, kan jag säga. Ändå var jag inne på TLV:s hemsida i dag. Men det är bra att de mer eller mindre har bett om ursäkt, om jag förstår det rätt.
Det som jag reagerade på var att man så tydligt satte en åldersgräns för när en människa var värd att få fortsätta leva. Det var det som jag läste in i detta. Också Finn Bengtsson sade att detta är ett olyckligt sätt att kommunicera. Det blev helt enkelt inte bra.
Det handlar egentligen mycket om moral kontra ekonomi, och jag tror att man missade den moraliska delen och naturligtvis detta med åldersdiskriminering. Jag tittade i tidningen Dagens Medicins vetenskapsdel från december 2012.
Där refererar en läkare från Sahlgrenska Universitetssjukhuset till en studie där läkemedlet Zytiga beskrivs. I korthet visar denna studie att detta läkemedel har en uppgift även innan man använder cellgift. På så sätt kan det göra nytta hos fler patienter.
I denna studie var överlevnaden 16,5 månader, alltså dubbelt så hög som i kontrollgruppen. Studien visar också att risken för att dö är 25 procent lägre hos dem som har använt läkemedlet jämfört med kontrollgruppen.
Denna läkare säger: "Effekten på den progressionsfria överlevnaden är den bästa hittills som visats av något läkemedel i den här patientgruppen. Även effekten på total överlevnad är tydlig."
Man har också undersökt patienter som har fått detta läkemedel när sjukdomen inte har gått så långt och sett att det har varit framgångsrikt. Detta tycker jag är ytterligare en anledning att låta även patienter som har fyllt 69 år få tillgång till ett läkemedel som både förlänger livet och ger ökad livskvalitet.
Agneta Luttropp (MP):
Jag är också glad att ministern tar avstånd från åldersdiskrimineringen i det här ärendet. Jag håller dock med om att problemet inte är löst. Kommer det nu ett nytt beslut med en annan motivering till varför man avslår?
Min fråga är: Får TLV över huvud taget ha en ålder som skäl till att visst läkemedel inte ingår i läkemedelsförmånerna? Det är ändå grunden i det vi debatterar. Det är det som har upprört i alla fall mig. Därför är det bra att veta om man får använda detta som skäl.