KBLab/rixvox huggingface dataset:
Paula Bieler (SD):
Ja, det var en lång uppradning av konkreta åtgärder för integration i det nya samhälle som vissa av oss här vill bygga. Självfallet måste vi anpassa oss till de förändringar som sker i en alltmer globaliserad värld. Det är bara bra att man kan resa, lära av varandra och ta del av de möjligheter vi har i dag som tidigare saknades.
Däremot oroas jag av att Johanna Jönsson tycks se trygghetsönskan och att man saknar de traditioner som har byggt vårt samhälle hittills som något entydigt negativt. Hon tycks anse att det är oroande att personer söker tryggheten i en gemensam grund och en gemensam historia.
Jag förstår visserligen att man i en totalt individualiserad värld vill se till var och en som enskild och att det enda som räknas är möjligheten att ha ett arbete och att leva sitt liv. Men jag tror faktiskt att vi har betydligt fler behov än så. Vi har behov av att känna oss hemma i vårt samhälle bland dem vi har omkring oss, att känna trygghet. Förändringar kanske ska få ta tid. Vi kanske ska få vara med så att alla som lever i landet är med på dem.
Radikala förändringar är inte något som ska ske i alltför snabb takt. Nu talar vi visserligen om att det behövs radikala förändringar inom en viss reform, men hela Johanna Jönssons anförare andades önskan om radikala förändringar, att totalt bryta ned de normer och strukturer som har funnits här. Min fråga är: Hur ska man, som Johanna Jönsson tidigare efterfrågade, motverka den enligt mig ganska naturliga önskan att känna trygghet, att känna sig hemma i sitt land?
Paula Bieler (SD):
Jo, jag förstår. Jag har själv släkt över nästan hela jorden, även om jag inte har hunnit resa så mycket än. Men jag har vänner och bekanta över hela jorden. Det som sas var, såvitt jag kunde höra, analysen att när samhället förändras i mycket snabb takt och personer inte längre känner sig hemma - när tryggheten där man känner sig hemma i sitt land och med sina traditioner ruckas - uppstår det konflikter.
Det uppstår allt ifrån konkreta konfliktytor till främlingsfientlighet. Man känner att man hamnar i utanförskap, antingen man är infödd eller har kommit hit, och personer hamnar i separata grupperingar. Det jag frågade efter var vilka lösningar som konkret föreslås för att komma till rätta med den känsla som finns där, vare sig man vill det eller inte.
Det handlar trots allt inte bara om att möjliggöra för arbete och att man ska kunna bo var man vill utan också om att man ska ha en trygghetskänsla och en samhällsgemenskap. Den fysiska, faktiska nationsgränsen är kanske fiktiv. Det finns ingen gräns som gör att jag inte kan flytta min fot. Men däremot finns seder, traditioner och gemensamma referensramar. Det finns nationer som håller oss samman. Dem kommer man inte ifrån genom att kalla dem luddiga eller påhittade.
Paula Bieler (SD):
Jag blev lite konfunderad när jag hörde inledningen av Roger Haddads anförande eftersom han ifrågasätter att vi yrkar avslag på de satsningar som Alliansen har lagt fram och likställer detta med att vi skulle vilja ta bort allt stöd. Vi har faktiskt väckt en egen motion på utgiftsområdet.
Där satsar vi betydande resurser på ersättningar, exempelvis till kommunerna, eftersom vi vet hur situationen ser ut och eftersom vi vet att vi kommer att ta emot väldigt många människor även kommande år. Givetvis måste kommunerna få ersättning för detta. Däremot stryker vi mycket riktigt satsningar på särskilda integrationsåtgärder som bygger på idén om att man ska särbehandla människor i Sverige baserat på om de har svensk bakgrund eller om de är nyanlända i Sverige.
Vi menar att det inte är en hållbar politik, precis som jag anförde i mitt anförande. Vidare nämndes det att det absolut viktigaste är att man får ett arbete. Vägen in i samhället går visserligen ofta genom ett arbete, men det är inte ensamt. Jag vill referera till ett avsnitt i statsvetaren Andreas Johansson Heinös bok Gillar vi olika? .
Han talar bland annat om att integration och assimilation egentligen inte skiljer sig åt särskilt mycket och att ackulturation och strukturell assimilation är två skilda saker. Ackulturation innebär att man ska bli en del av ett samhälle och ta sig in i samhället, och strukturell assimilation innebär att man ska ta sig in på alla områden, få ett arbete, delta på samma villkor och se likadan ut i statistiken, så att säga.
Min fråga är helt enkelt: Hur ska man arbeta för att samtliga som bor i vårt land ska vara en del av samma samhälle och inte bara vistas på samma yta?
Paula Bieler (SD):
Arbetsmarknadspolitiken kommer vi att behandla i ett senare betänkande, så det tar jag där. Nej, assimilationspolitik innebär inte att man ska leka svensk eller låtsas vara någonting som man inte är. Det innebär däremot att vi har en omställning i den syn vi har på vår politik. Vi ska göra något i stället för att satsa på att människor ska leva med olika identiteter sida vid sida men aldrig mötas. Vi har en situation där personer med utländsk bakgrund kanske har ett arbete men fortfarande är i utanförskap.
De jobbar i separata branscher och i separata arbetslag och möter inte samhället. De är fortfarande inte en del av samma gemenskap i samhället. Den assimilationspolitik som vi eftersträvar är helt enkelt en strävan efter att skapa en gemenskap som alla som bor i vårt land kan vara del av, oavsett om man är född i landet eller född utom det. Jag fick inte svar på min fråga.
Hur ska vi sträva efter att bygga en gemenskap så att samtliga som bor i vårt land känner att de är delaktiga i samma Sverige i stället för att de, om allting är bra, bara råkar kunna försörja sig eller, i värsta fall, helt och hållet lever i utanförskap?
Paula Bieler (SD):
Jag hade egentligen inte tänkt begära replik, men jag kunde inte låta bli när det refererades till Fredrik Reinfeldts uttalande om att det faktiskt finns plats. Min första fråga blir helt enkelt: Är det bara yta som är relevant? Tack och lov fortsatte anförandet med tal om social integration, och det är bra. Men jag vill fortfarande ha svar på frågan: Vem har anfört att geografisk yta är vad som är problemet med mottagandet i Sverige? Jag har mig veterligen inte hört något sådant.
Jag vill också uppmana till att lyssna på det som anförs och att läsa det som står i våra motioner och i vår politik. Sverigedemokraterna förespråkar inte stängda gränser och totalstopp för invandring. Sverigedemokraterna säger inte heller nej till integrationssatsningar med hänvisning till att vi inte ska ta emot några fler människor i vårt land, utan med hänvisning till att den integrationspolitik som har förts är kontraproduktiv och gör åtskillnad på infödd och invandrad svensk.
En grundläggande fråga är som sagt: Vem har någonsin anfört geografisk platsbrist som huvudsakligt problem vad gäller mottagande av flyktingar?
Paula Bieler (SD):
Jag har själv sagt både i mitt anförande och i tidigare repliker att vi är emot integrationspolitiken, så som den har förts, eftersom vi menar att den förs på ett splittrande sätt i vårt samhälle. I stället för att satsa på reformer där var och en som bor i vårt samhälle införlivas i ett och samma samhälle, i samma gemenskap, ligger fokus på särskilda satsningar som ger olika villkor baserat på om man är född i landet eller utom landet. Fredrik Reinfeldts uttalande var tydligt sammankopplat med geografisk yta.
Han refererade till att flyga över landet och se alla de skogar och vidder som finns. När jag och vissa andra påtalar bristen på platser i mottagandet handlar det om bostadsbrist, om en icke fungerande arbetsmarknad och om att personer som kommer hit hamnar i utanförskap. Det har anförts tidigare, precis som har påpekats här, att vi behöver bli fler i arbetskraften, antingen genom barnafödande eller genom att personer kommer till vårt land.
Det är vad som har sagts. Men flertalet av de personer som det skulle bli brist på när de går i pension har redan gått i pension. Vi har visserligen haft ett stort mottagande av personer från andra länder, men de har inte kommit in i arbetskraften i den grad som skulle behövas för att väga upp bristen. Det argumentet håller inte riktigt. Sedan var det frågan om att det behövs yta för dem som behöver en fristad. Ja, personer behöver absolut en fristad.
Vi satsar som bekant på att hjälpa länder i närområdet att erbjuda den fristaden. Det är inte ytan som behövs utan resurser, och det bidrar vi till. Vi satsar också på att ta emot. Vi tycker att Sverige ska fortsätta att via vidarebosättningssystemet ta emot dem som behöver en permanent plats för att bygga ett nytt liv. Det är i och för sig en annan diskussion.
Jag undrar fortfarande hur man kan påstå att det finns plats när det uppenbart finns ett behov av bostäder och arbetsmarknaden inte fungerar.
Paula Bieler (SD):
Det är inte varje dag man blir ifrågasatt när det gäller om man över huvud taget är demokrat. Däremot stöter jag ganska ofta på ifrågasättanden gällande om jag är svensk. Och då är det inte från mitt eget parti och inte från dem som står för en assimilationspolitik och som inser att man faktiskt kan bli en del av det samhälle man lever i oavsett vilket ursprung man har.
Senast, alldeles inför denna debatt, fick jag frågan om jag har avsagt mig min judiska identitet, trots att jag aldrig har haft någon - oavsett vilka blodsband jag har bakåt. Jag vill ställa en fråga tillbaka: Var någonstans i Sverigedemokraternas politik hittas krav på att någon ska tvingas avsäga sig sin tidigare identitet?
Det vi talar om när vi talar om assimileringspolitik är att samhället ska skapa förutsättningar för att skapa en gemenskap - för att samtliga som bor i vårt land ska kunna identifiera sig som svenskar. Det är också anledningen till att vi inte för en aktiv assimilationspolitik, som så många andra har efterfrågat. Man tycks tro att vår assimilationspolitik ska bedrivas på samma sätt som man har bedrivit integrationspolitik.
Där har man fokuserat på att behålla olikheter och på att dela upp oss i grupper efter var man är född och efter etnicitet i olika organisationer baserade på etnisk bakgrund. Det är inte den politik vi för. Vi för en politik som skapar förutsättningar för att samtliga som bor i vårt land ska vara en del av samma samhälle.
Paula Bieler (SD):
Jag kan garantera att jag har läst principprogrammet. Jag har läst det innan det antogs, jag var med i korrekturrundorna och jag står till fullo bakom det som står där. Det finns något som har missats här. Det är något som många tyvärr tenderar att göra - man blandar ihop principer och beskrivningar av omvärlden med, återigen, aktiv politik. Ingenstans i principprogrammet står det att vi ska göra skillnad på medborgare baserat på vilken identitet de har.
Däremot beskriver vi att medborgarskap inte nödvändigtvis är detsamma som att man identifierar sig med det samhälle som man lever i. Det är det vi kan se dagligen i det samhälle där vi har utanförskap och personer som lever i Sverige men som inte känner sig hemma här. De känner inte att de är en del av samma Sverige. Det är inte det land jag vill bygga. Jag vill ha ett land där alla vi som bor här kan enas om åtminstone vissa grundläggande värden och referensramar och där vi kan känna att vi är en del av samma land och samma samhälle. Det tycker jag är demokratiskt.
Paula Bieler (SD):
Gällande slutet på anförandet kan jag säga att man förutsätter att politiken utformas så som man är van att utforma den själv. Det vore en god idé att läsa vad det är som faktiskt står i våra program och motioner. Det vore också en god idé att se till att man kan definiera svenskhet på flera olika sätt.
Vi är väldigt tydliga med att svenska medborgare givetvis ska ha samma rättigheter, skyldigheter och möjligheter och behandlas lika och skyddas i samma utsträckning av staten.
När vi talar om svenskfientlighet handlar det om att precis som andra etniska grupper kan utsättas för diskriminering på grund av sin etnicitet kan även de som anser sig ha, upplevs ha eller uppfattas ha en svensk etnicitet diskrimineras just på grund av detta. En blond hårfärg kan leda till sämre behandling likaväl som en mörkare hårfärg kan göra det i andra fall.
Det handlar helt enkelt om att erkänna att främlingsfientlighet, dömande av andra individer baserat på vad de har för härkomst, kan slå åt alla håll. Assimileringspolitiken kommer vi nog in på när vi har integrationsdebatten senare.
Men givetvis handlar det inte om aktiva åtgärder för att tvinga någon att tycka eller tänka på ett visst sätt, allra minst hur vi som politiker definierar saker och ting. Däremot har vi en syn på att assimilering är en naturlig process. Givet rätt förutsättningar kommer vi att växa in i det samhälle vi har omkring oss. Det ser vi hela tiden. Man anpassar sig till sitt samhälle.
Skillnaden mellan assimileringspolitik och integrationspolitik är helt enkelt att vi väljer att jobba för ett samhälle där vi alla ses som del av samma grupp och samhälle i stället för att definiera oss efter härkomst och ge olika förutsättningar och olika bidrag baserat på det.
Paula Bieler (SD):
När jag står i den här kammaren anklagar jag inte mina motdebattörer för att stå för vad personer och anonyma näthatare skriver i deras namn. Jag anklagar inte Vänsterpartiet för att stå för våldsaktioner där sympatisörer har misshandlat såväl våra som borgerliga representanter och även hotat Ung vänster när det var bara tjejer där.
Det står väl definierat vad vi menar och vad vi motionerar om. Det handlar om att erkänna att främlingsfientlighet kan drabba såväl den som har etnisk svensk bakgrund som den som har annan bakgrund och om att inte blunda för den sortens främlingsfientlighet och hat. Som information kan jag meddela att även jag kallas svenskfientlig. Även jag får hatbrev hem.
Även våra företrädare få möta det ofantliga näthat som finns där ute. Våga inte klistra det på mitt parti eller mina kolleger!
Paula Bieler (SD):
Jag kan börja med FN:s kvinnokonvention, artikel 4. Tack och lov är den utformad så att man kan använda tillfälliga åtgärder som kvotering. Personligen tror jag inte att det är en bra idé. Personligen föredrar jag att arbeta med faktiska värderingsförändringar i stället för att bara ytligt sitta och räkna hur många kvinnor respektive män som befinner sig på en viss plats.
Jag brukar ibland säga att jag kämpar hellre 200 procent själv här och nu i dag för att bevisa att kvinnor är kapabla om det innebär att min eventuella framtida dotter slipper bevisa något - hellre det än att vi befäster bilden av att kvinnor inte kan ta sig någonstans om de inte får hjälp. När det gäller instegsjobb och lönesubventioner är vi egentligen ganska tydliga.
Det är en alldeles för grov indelning att säga att man ska ha rätt till vissa bidrag men inte till andra bara för att man är nyanländ i Sverige. Självfallet är det i vissa fall motiverat med stöd för dem som befinner sig långt från arbetsmarknaden, men att göra en grov indelning utifrån vem som är född i Sverige eller inte ökar bara motsättningarna mellan dessa grupper.
Det ökar och befäster synen att man som invandrare har det svårare och alltid kommer att behöva mer hjälp. Vi vet att det finns många fler faktorer. Det handlar om utbildningsnivå, var man kommer in, hur länge man har varit utanför arbetsmarknaden och så vidare.
När det gäller instegsjobb föreslår vi faktiskt inte att de ska finnas för svenskfödda också, utan vi föreslår att de ska bort, just för att det bara är vissa begränsade grupper som kan få denna ersättning, och det ökar splittringen i samhället.
Paula Bieler (SD):
Vem har sagt att jag är nöjd med det? Jag tycker att Jimmie Åkesson gav ett föredömligt kort svar när han fick frågan i kammaren förra eller förrförra året: ett kort nej. Självfallet skulle jag önska att vi lyckades nå ut till kvinnor i samma utsträckning som vi når ut till män, eftersom jag är övertygad om att vår politik är precis lika bra för kvinnor som för män. Någonstans har vi därmed uppenbart misslyckats i vår kommunikation. Gällande kvotering och jämförelsen med riksdagens sammansättning vill jag framhålla att vi har en rikslista i vårt parti.
Precis lika glad som jag är över att inte vara inkvoterad för att jag är kvinna är jag över att inte vara inkvoterad för att jag bor i en viss ända av landet. Vi har byggt ett lag där vi har kompetens och generella sammansättningar. Och se, vi har faktiskt en överrepresentation av kvinnor sett till vår medlemskår, och vi kommer från hela landet, alldeles utan regler som definierar oss efter vårt kön eller efter var vi bor. Snarare handlar det om vad vi bidrar med i gruppen. Det är detta som skiljer oss. Jag vill inte bli sedd som mitt kön.
Jag vill bli sedd som min kompetens. Därför ser jag det som en personlig förolämpning varenda gång någon säger att jag ska ha förtur bara för att jag är kvinna eller att min dotter ska ha det bara för att hon är kvinna. Om min son skulle sorteras bort bara för att han är man skulle det också vara en förolämpning. Därför vänder jag mig mot kvotering. Så enkelt är det.
Paula Bieler (SD):
Jag kan svara kort och effektivt: Det gör vi inte. Jag kan utveckla det och säga: Vi har, som Hanif Bali själv påpekar, under lång tid varit det parti som inte är 30 år efter. Vi har insett att den så kallade integrationspolitiken inte räcker. Man kan inte välkomna hur många som helst, alldeles oavsett hur bra integrationsåtgärder man vidtar. Sverige har länge toppat vad gäller satsningar på så kallad integration och hamnat i botten på hur väl människor faktiskt kommer in i vårt samhälle.
Jag är mycket väl medveten om att man lär sig svenska när man interagerar med andra som redan bor i landet och kan svenska. Mina föräldrar lärde sig på arbetet och av sina grannar. Men det går inte med det omfattande mottagande vi har i Sverige i dag. Det är därför det är den enskilt viktigaste integrationsåtgärden, assimilationsåtgärden eller segregationsbrytande åtgärden man kan ta till, alldeles oavsett vad man talar om.
När det gäller samhällsorienteringen är det inte bara lite mer kunskaper och undervisning det handlar om, utan det är givetvis kopplat till en tydlig signalpolitik och en tydlig, breddad politik för vilket slags mottagande Sverige ska ha. Det är kopplat till språkkrav och grundläggande samhällskunskapskrav för att över huvud taget bli svensk medborgare. Vill man bli en del av vårt land är man välkommen att bli det, men det ska bottna i en vilja att också bli en del av vårt land.
När det gäller flyktingpolitiken har vi flera gånger tagit upp att vi inte anser att det bästa sättet att hjälpa utsatta världen över är att förflytta en stor skara människor till Sverige. Det är problemet med det omfattande mottagande vi har. Jag har sett att Hanif Bali delar min åsikt att kvotflyktingsystemet bör vara det system som förordas när det gäller att ta emot planerat, organiserat och väl förberett.
Paula Bieler (SD):
Jag får höra ganska ofta att jag bör ändra på mig och att jag inte passar in i det svenska samhället. Jag klarar det rätt bra. Jag känner mig ganska svensk ändå, trots det. Givetvis handlar det mycket om bakgrund och vilken utbildningsnivå man har när man kommer hit. Det handlar till viss del också om ifall det redan finns en diaspora i landet som har lärt sig vårt samhälle och som kan hjälpa och introducera nya som kommer.
En anledning till att migrationen ständigt ökar är att ju fler från ett annat land som bor i ett samhälle, desto fler tenderar att komma från samma land därför att man har kontakter och kontaktnät. Det går inte att komma ifrån att volymen spelar roll.
Den spelar roll för alla de områden som räknades upp på slutet: för bostäder och för att skapa en arbetsmarknad som är så pass växande att tillräckligt många nya jobb skapas för dem som redan bor här och saknar anställning och för dem som kommer hit och saknar utbildning och inte ens vet hur ett samhällssystem med olika organisationer och regelverk fungerar. I dag kommer många från kaos, rent ut sagt.
Det handlar om mycket mer omfattande konflikter. Kulturkrockar var ett ord som användes när jag var liten men som tycks ha försvunnit ganska mycket sedan dess. Man måste ta detta i beaktande.
Det går inte att blunda för att volymen spelar roll, att våra system håller på att krackelera därför att du, Hanif Bali, och dina kollegor från övriga partier har varit naiva när det gäller hur man får in människor i samhället. Statsvetaren Andreas Johansson Heinö har skrivit en bok om bland annat den svenska toleransen.
Den utkom 2012 och heter Gillar vi olika? När det gäller integrationspolitiken och Alliansens politik skriver han att alliansregeringen har utgått från att allting löser sig med arbete men att det inte finns någon forskning som stöder den tesen.
Paula Bieler (SD):
Det fanns mycket att lyssna på. Det är ett tungt ämne som vi har att hantera. Det går inte att komma ifrån att mycket av den politik som vi måste bygga har sin grund i situationen i omvärlden, att många tyvärr tvingas fly för sitt liv, från katastrofområden, krigsområden och allt möjligt otäckt som finns därute.
Jag vänder mig lite grann emot påståendet att Sverigedemokraterna skulle säga att personer ska stanna någon annanstans utan att specificera var detta är. Vi har varit tydliga med att det vi menar är att det bästa sättet att hjälpa dem som är utsatta världen över är att se till att hjälpen kommer nära.
Det gäller att upprätta ett tryggt område dit man praktiskt och säkert kan ta sig - så säkert det nu går att lämna en krigszon eller ett katastrofområde - för att upprätta säkerhet och rädda liv. Därefter stöder vi fullt ut att man har ett vidarebosättningssystem, för givetvis är inte tanken att någon ska leva hela livet i ett flyktingläger. Men prioriteten måste vara att rädda liv och upprätta skydd först. Det är där vi börjar.
Ser man till att vidarebosättning sker genom vidarebosättningssystem kan man också ha det arrangerat och väl förberett. Man slipper prövningar hos Migrationsverket och kan fokusera på just hur mottagandet ska gå till, för vi vet att de som kommer hit är i behov av en ny, permanent bostad. Jag vill poängtera att utanförskap fanns långt innan flyktingströmmarna ökade.
Jag undrar också: Hur många ska vi vara redo att helt plötsligt ta emot? Hur snabbt ska vi bygga alla dessa bostäder för att förflytta alla världens utsatta - eller så många som möjligt - hit? Det finns ju ett praktiskt problem. Vi kan inte smälla upp hur många bostäder som helst.
Paula Bieler (SD):
Sanningen kan man ha olika uppfattningar om. Jag hävdar att sanningen är den att det system som vi har i dag är det som inte fungerar. Vi accepterar att personer tar sig hit på olagliga vägar och uppmuntrar det genom att ge goda villkor till dem som befinner sig i landet illegalt.
Vi har en situation världen över - inte bara i vårt land utan i många av västvärldens länder - där man i princip har nått kollapsade system därför att de helt enkelt har fallerat med mottagandet och därför inte är beredda att utöka sitt mottagande i vidarebosättningssystemet. Jag sa själv i min första replik att man självklart ska sträva mot vidarebosättning. Givetvis ska inte målet vara att någon bor i ett flyktingläger hela sitt liv.
Men faktum kvarstår att merparten aldrig kommer att lämna sitt hemland eller sitt närområde, och det är inte bara därför att andra länder inte vill ta emot, för i de allra flesta fall handlar det om att man inte vill åka långt från sitt hemland. Ska vi utgå från att det ska byggas system där vi avlastar och tar emot så pass många, då kommer det att bli samma kvalitet här. Visst kan vi smälla upp ett flyktingläger på något av de stora fält som Fredrik Reinfeldt såg när han flög över Sverige.
Men det är det enda sättet vi kan hantera så pass stor migration som man måste tala om för att tala om en avlastning på det sätt som Johanna Jönsson gör. Jag vill också kort säga några ord om etableringsreformen, som lyftes fram som den största reformen.
Det har visats i flera undersökningar, senast för några veckor sedan av ett statsvetarpar, att denna största reform, som fokuserade på arbete, var det sagt, egentligen ledde till att människor bosatte sig i just de kommuner som hade problem med avfolkning, där problemet bottnade i att det inte finns arbete, inte finns fungerande system. Självklart kommer ingen människa in och integreras i samhället om man bosätter sig där. Ändå tyckte jag mig uppfatta att det var just det Johanna Jönsson tyckte att de skulle göra.