Hans Wallmark (M):
I en interpellation ger Annelie Enochson en utmärkt beskrivning av kristna minoriteters utsatta situation i Mellanöstern. Hon påminner om upptrappat våld, om förföljelser och trakasserier. Det är en hets som resulterat i att många söker sig från området för att söka säkerhet, framtid och lycka någon annanstans. Konsekvensen blir att de kristna grupper som funnits i regionen under mycket lång tid blir färre och färre. Annelie Enochson påminner om hur kyrkor, kloster och ett kaldeiskt barnhem attackerats i Mosul.
Hon lyfter fram det faktum att en grekisk-ortodox och två kaldeiska kyrkor sprängts i Bagdad. Hon berättar om kvinnor som får ingå tvångsäktenskap och om människor på flykt. Allt detta är förfärligt. I en fråga ställd till utrikesminister Carl Bildt för ungefär ett år sedan tog jag upp mordet på den i Libanon verksamme kristne politikern Pierre Gemayel.
Från olika biståndsgrupper och internationella hjälporganisationer kom oroande besked om att kristna trosbekännare uppfattade den rådande situationen som så hotande och allvarlig att allt fler sökte sig bort. Svaret löd: "Finns det någon enstaka åtgärd som jag kunde göra för att förändra situationen i Mellanöstern skulle jag göra det. Vi fortsätter att arbeta för att Europeiska unionen får och tar sig en aktivare roll i det nödvändiga arbetet för en varaktig fred i Mellanöstern.
Vårt arbete för en fredlig lösning pågår löpande, under hela året. Det är till gagn för alla religiösa grupperingar, kristna, judar och muslimer." Ett liknande svar, om än mycket längre, som sig bör i en interpellationsdebatt, ger utrikesministern nu till Annelie Enochson. Bara det faktum att detta samtal förs i den svenska riksdagen är ju ett sätt att visa oss själva och omvärlden att vi ser och att vi följer.
De som utsätts för förföljelse och förnedring ska veta att de inte är ensamma, även om de är oerhört utsatta när mobben drar fram för att bränna, förstöra och förtrycka. I sammanhanget bör det väl också påminnas om Vänsterpartiets förslag att minska svenska statens stöd till samfunden från dagens 50 till 40 miljoner kronor per år. Många av samfunden har en stark koppling till de invandrare och flyktingar som bosatt sig i Sverige.
Ett viktigt socialt och humanitärt arbete skulle hotas, i vart fall starkt urholkas, av en neddragning med 20 procent. Romersk-katolska kyrkan, med sitt arbete bland kristna irakier, är ett gott exempel att lyfta fram bland kaldéerna, varav många finns i exempelvis Södertälje. Samtidigt tror jag att det är viktigt att komma ihåg att det är många grupper som drabbas och förföljs. Judiska familjer får uppleva tragedin av att krypskyttars skott riktas mot den lilla som ligger i barnvagnen, bara för att de är just judar.
Den som handlar med kristna böcker kan få sin butik nedbränd. Och alltför många muslimer möts, inte minst här hos oss, av en misstänksamhetens mur som likställer deras tro med att potentiella bomber finns inlagda i turbanen. Sverige har all anledning att i världssamfundet och via det europeiska samarbetet tala med besinningens och samexistensens lugna och svala stämma. Det ges inget alternativ till att leva sida vid sida.
Den som tror sig kunna utrota den andra gruppen - de - kommer också att utrota sig själv - vi. Utrikesminister Carl Bildt visar i sitt svar att ett EU-medlemskap för Turkiet är en väg att gå för ökad respekt mellan olika religiösa och kulturella grupper. Jag tror att det är alldeles rätt. Med Turkiet som en fullvärdig och respekterad medlem av den europeiska familjen uppnås två viktiga saker. Det första är att ingen kan bli medlem utan respekt för mänskliga rättigheter och demokratiska institutioner. Det är ett klart budskap.
Det andra är att ett huvudsakligen muslimskt Turkiet i ett huvudsakligen kristet Europa visar att just dessa grundläggande värden förenar och håller samman bortom religionen. Fru talman! När det gäller just de kristnas situation i Mellanöstern kanske jag kan få berätta att Svenska kyrkan, efter beslut på kyrkomötet, i ett projekt under ledning av Lutherska världsförbundet har för avsikt att bygga bostäder på en större fastighet invid Oljeberget i Jerusalem för att erbjuda bra lägenheter för den kristna minoriteten.
Jerusalem är ju själva brännglaset för denna region, staden som förenar tre världsreligioner.