KBLab/rixvox huggingface dataset:
Magnus Ek (C):
Jag tycker att detta var ett anförande med många goda exempel på vad bistånd kan användas till - många välvilliga projekt och insatser som jag verkligen tror skulle kunna göra nytta. De delar som går till den typ av projekt som ledamoten Nordberg räknar upp tror jag är effektiva och bra biståndsaktiviteter.
Men i ljuset av den debatt och det replikskifte vi hade i samband med föregående anförande tycker jag ändå att det bör ställas en replik till Mats Nordberg om Sverigedemokraternas syn på finansieringen av det svenska biståndet. Moderaterna anför mycket tydligt att man i och för sig minskar ned men också vill försöka fokusera tydligare för en större biståndseffektivitet, och man för ett ganska uttömmande resonemang.
Jag saknar den typen av resonemang från Sverigedemokraterna, och jag undrar hur ledamoten Nordberg ser på detta. Det ter sig som att Sverigedemokraterna inte vill driva en fokuseringsagenda men däremot gärna skär ned på det svenska biståndet. Precis som ledamoten själv beskrev i sitt anförande saknas det inte exempel på bra projekt som gör skillnad i människors vardag och kan förbättra deras livsvillkor och bidra till att lyfta dem ur fattigdom.
Det var lite tunnare med projekt som bidrar till att lyfta människor ur förtryck och öka det demokratiska deltagandet och den demokratiska utvecklingen i världen. Men min fråga är alltså: Hur ser ledamoten Nordberg att Sverigedemokraterna ska få ihop detta - att minska omfattningen på det svenska biståndet och ändå klara av att få ut samma och helst också en ökad effekt? Vi vet ju att de globala utmaningarna inte minskar just nu utan snarare ökar.
Magnus Ek (C):
Jag tycker faktiskt att det är värt beröm att så tydligt beskriva vad ens politik syftar till. Jag tycker att det är att tala ur skägget att säga att detta inte handlar om att uppnå en större effektivitet utan om att skära ned. Det är verkligen inte ludd bakom de orden - det tycker jag är hedervärt av ledamoten. Sedan är resonemanget trots detta fullständigt felaktigt.
Det är inte så att de globala behoven minskar, och det är inte färre människor som kommer att behöva hjälp att lyfta sig själva ur fattigdom och förtryck.
Kollar vi på de svenska behoven - och nu vill jag utfärda en varning, herr talman, för att jag kan låta som en lite väl frälst klassisk liberal - tror jag att vi här i kammaren skulle kunna räkna upp hundra saker, om än inte på de tolv sekunder jag har kvar, som vi skulle kunna minska ned på i den svenska statsbudgeten innan vi minskar ned på stödet till de allra mest utsatta människorna i världen. Jag tror att vi kan hitta saker som staten inte behöver göra i Sverige för att ändå klara av att lösa sina kärnuppgifter, samtidigt som vi räddar biståndet.
Magnus Ek (C):
Tack för frågan, Mats Nordberg! Som ni märker är åtta minuter alldeles för kort tid för att hinna säga allt. Jag tror att jag var inne på en del av detta i mitt anförande, men detta sätter fingret på ett av de problem i utvecklingssamarbetet som hör till mina favoriter att försöka lösa. Kan vi ha välstånd utan fungerande institutioner eller vice versa - vad kommer först? Kolla på Sveriges historia!
Den svenska historien av välståndsutveckling, när vi lyfte oss från ett ytterst fattigt land till ett av världens mest välmående, är en historia som handlar om ökad individuell frihet, rättssamhälle, demokrati och välstånd som växer fram i gemenskap. Jag är helt övertygad om att man inte kan ha ett välstånd som kommer hela folket till del utan fungerande rättsinstitutioner, som kan fungera som garanter för det personliga välståndet och de personliga friheterna.
Utmaningen är att vi ofta kämpar i kontexter där ingen av dessa delar finns. Det finns inget folkstyre, ingen rättsstat och inget välstånd. Det finns fattigdom och förtryck. Det som är vår stora utmaning är att vi måste kunna jobba med flera av de här olika sakerna samtidigt. I mitt anförande lade jag särskild tyngd på just demokrati och rättsstat men också på välståndsutveckling och att det svenska biståndet måste bli bättre på att kroka arm med näringslivet.
Det handlar dels om att mobilisera större resurser, dels om att vara med och bygga välstånd. Jag tror att det är någonting som vi både behöver och kan bli bättre på, men när vi gör det och har sådana projekt kan vi heller inte blunda för att vi måste sträva efter att det sker i samhällen där det finns institutioner som garanterar enskilda människors och företags rättigheter, det privata ägandet och folkinflytandet.
Jag tror nämligen inte att man bygger ett hållbart samhälle om inte alla de här delarna finns med.
Magnus Ek (C):
Det finns ju både lysande exempel och horribla exempel på när vi har försökt att gå in och bygga den här typen av projekt. Jag ber om ursäkt, herr talman, för att jag kommer att raljera något de kommande sekunderna. Jag har hört horribla exempel på hur till exempel amerikanska biståndsorganisationer går in och bygger upp en jättestor anläggning för solenergi eller för att rena vatten. Sedan säger de "Mission accomplished!" och åker därifrån, och anläggningarna förfaller eftersom det inte finns någon som har ansvaret.
Det finns inget lokalt ägarskap, det finns inget lokalt kunnande, och som vi vet: Om vi inte har entreprenörer och individer som känner ett ägarskap och som har med sig kunskap för att driva det här, ja, då är den här typen av projekt meningslösa. Det finns det skräckexempel på. Det finns också ganska goda exempel på när vi har med det lokala ägarskapet från början.
Det är det som jag tror är avgörande de kommande decennierna om vi vill utrota fattigdomen och bygga rikare och starkare samhällen - att inte bara kolla på hur vi bygger välstånd utan också hur det lokala ägarskapet kan vara med från början och hur vi jobbar i ett riktigt partnerskap.
Magnus Ek (C):
Talmannen och kollegorna får ursäkta om ni tycker att jag är väl flitig i replikerna, men jag har suttit och laddat i månader på gårdskontoret hemma i Gryt för den här debatten. Jag har längtat efter att få föra en ideologisk debatt om biståndspolitiken, och jag kastar mig över tillfället även här. Jag och Yasmine Posio är nog överens om att bistånd är viktigt och att vi inte ska skära ned på det utan snarare fundera över hur vi kan växla upp biståndet.
Där tror jag också att det finns en skillnad som jag gärna vill försöka borra djupare i. Jag nämnde flera gånger i mitt anförande det jag och Centerpartiet tror är av yttersta vikt, nämligen att vi krokar arm från statens sida med privata aktörer, såväl civilsamhälle som näringsliv, för att växla upp resurserna för att försöka uppnå de globala målen.
Det är också fråga om värdet av att vi arbetar med företagande, företagandets villkor och möjligheterna för människor att driva företag i de länder som Sverige arbetar i. Här vill jag ställa en fråga till Yasmine Posio.
Hur tror ledamoten att vi ska växla upp resurserna så att vi kan uppnå Agenda 2030 om vi inte på ett mycket mer aktivt sätt än i dag krokar arm med det svenska näringslivet för att försöka stärka våra insatser? Jag saknar den informationen i Vänsterpartiets budgetmotion.
Magnus Ek (C):
Det går inte att klaga på de ideologiska skiljelinjerna. De målades upp tydligt. Det är inte en överraskning att detta är en svartmålning av företagande i största allmänhet. Alla företag är inte stora globala jättar vars yttersta syfte är att suga ut människor.
Precis som det finns alla sorters aktörer i civilsamhället, precis som det finns alla sorters människor, finns det också alla möjliga sorters företag. Det jag tycker att man missar från Vänsterpartiets sida är att om vi inte krokar arm med svenska företag som vill in och göra nytta i samma miljöer, i samma kontexter och på liknande sätt som vi vill med det svenska biståndet är att vi tappar resurser. Men vi ska också fråga oss: Vilka är alternativen för länder som vill resa sig ur fattigdom och som vill ha en tillväxt och en utveckling?
I dagsläget blir alternativet alldeles för ofta att man tvingas acceptera kinesiska investeringar och kinesiskt inflytande. Och låt mig säga att där kan vi tala om ett inflytande som inte är välvilligt.
Magnus Ek (C):
Jag ska fatta mig relativt kort. Det var särskilt en sak i ledamoten Laitinen Carlssons anförande som fick mig att rycka till i riksdagsbänken, nämligen beskrivningen av den säkerhetspolitiska situationen i arktiska området. Jag måste höra om ledamotens och Socialdemokraternas analys av nuläget och verkligheten skiljer sig markant från Försvarsberedningens, min egen och Centerpartiets analys av situationen.
Ledamoten redogör för att issmältningen längs den ryska kusten i Norra ishavet leder till - lät det som - någon form av ökat hot mot ryska kusten, att Ryssland kanske till och med har skäl att uppfatta sig hotat där. När jag försöker överblicka situationen i Arktis ur det säkerhetspolitiska perspektivet är inte den stora trenden jag ser att andra länder verkar längs ryska kusten mot Norra ishavet.
Tvärtom är det Ryssland som verkar med förmåga utanför Svalbard och västerut i riktning mot Atlanten. Man markerar tydligt att man är där och övar med vapensystem som har räckvidd och kan verka in i Bottniska viken och långt söderut in på svenskt territorium. Det är det här som jag och, om jag inte har missförstått saken, Försvarsberedningen uppfattar som den stora förändringen.
Det dimensionerar hotbilden och bygger upp den ganska osäkra situationen i området runt Arktis, inte minst i det svenska närområdet. Jag vill gärna få ett förtydligande från ledamoten Laitinen Carlsson om vad hon ser som jag inte ser.
Magnus Ek (C):
Det är helt riktigt att issmältningen innebär att handelsvägar som inte har varit farbara under åtminstone stora delar av året blir farbara. Jag refererade till det i mitt eget anförande. Men en bärande grund där måste vara att de handelsvägarna är öppna. Vanligtvis brukar inte handelsfartyg som rör sig i ett område ses som hot mot ett land. Det är klart att det medför nya utmaningar och nya bekymmer.
Inte minst innebär törsten efter olja och gasutvinning i Arktis i och med issmältningen nya hot. Det har inte bara jag utan också andra ledamöter refererat till i debatten. Jag förstår dock inte riktigt kopplingen till att det skulle vara särskilt hotfullt mot Ryssland och framför allt inte varför vi skulle beskriva det på det sättet. Jag tror ärligt talat inte att det stämmer eller behöver stämma.
Det kan vara så att jag får återkomma med ytterligare repliker efter utrikesministerns anförande för att klara ut det, om det är därifrån uttalandet kommer.
Magnus Ek (C):
Jag har i mitt tidigare anförande, liksom kollegorna gjorde i utrikesdebatten i förra veckan, redogjort för Centerpartiets syn på de säkerhetspolitiska aspekterna här, där vi har en del skillnader jämfört med regeringen. Jag fick också en del klarhet i den fråga som kom upp i ett tidigare replikskifte, och jag skulle därför vilja ägna detta replikskifte åt just miljöaspekterna av Arktisstrategin.
Min fråga till utrikesministern är: Varför tar man med resonemangen om grön infrastruktur? Om jag ska vara riktigt ärlig, fru talman, är min farhåga att man har slängt in ett värdeord som man inte riktigt vet eller har reflekterat över vad det betyder och vad det ska innebära i sammanhanget.
Enligt min och Centerpartiets mening är det rimliga sättet att se på saken att vi har landområden i Sverige och i den övriga arktiska regionen där vi ska balansera de boendes rätt att utnyttja naturresurserna på ett hållbart sätt med urfolks rättigheter och med vikten av att värna en ofta sårbar miljö.
När det gäller de marina resurserna och framför allt olje- och gasutvinningen i de marina områdena borde Sverige göra allt vi kan för att hålla emot där. Det finns ingenting i resonemanget om grön infrastruktur i Arktis som stärker det, utan snarare urholkas det. Det bygger i grunden på resonemanget att vi har exploaterade områden där vi ska värna och upprätta korridorer och på något vis arbeta för att naturvärdena ska finnas med lite vid sidan om.
Det kan vara rimligt att ha detta angreppssätt i andra delar av Sverige och i andra delar av världen. Men då måste man också klara av att definiera detta. Fru talman! Jag kan säga att regeringens arbete för att försöka definiera de regionala handlingsplanerna för grön infrastruktur i de delar av Arktis som ligger i Sverige - i Norrbotten och Västerbotten - inte imponerar. Det finns inte en klar och tydlig definition. Det är inte definierat vem som ska göra vad. Och kartmaterialet stämmer inte med verkligheten. Detta vill jag ha svar på från utrikesministern.
Magnus Ek (C):
I det första ledet av utrikesministerns replik finns det en ganska rimlig syn. Där beskrivs i princip det som vi vill se. Där tror jag att vi har en hyfsad samsyn. Men då kvarstår frågan: Varför ska man plocka in dessa resonemang? Vi kan kolla på just rennäringen i Sverige och kolla på de län där regeringen har gett länsstyrelsen i uppdrag att upprätta handlingsplaner.
Det är inte så att de bidrar till att skydda naturvärden för dem som utnyttjar marken, oavsett om det är inom rennäring, lantbruk, skogsbruk eller annat. De leder bara till en ökad otydlighet. Detta är i och för sig en fråga utanför Arktisstrategin. Men det kan vara värt att ha med sig den. Inte ens när det gäller vårt eget arbete med en grön infrastruktur i Sverige klarar man av att reda ut definitionen av vad den innebär, framför allt vad den i praktiken innebär för den som använder den.
Därmed kvarstår min fråga: Varför är detta viktigt att betona i Arktisstrategin? Jag har redogjort för varför jag tror att det finns en fara med att öppna upp detta, alltså att man urholkar det första ledet som var viktigt, att faktiskt se till att på alla sätt värna de marina miljöerna och de marina ekosystemen. Där vet vi att vi kommer att ha en svår kamp att vinna.
Vi vet att det finns stora politiska och ekonomiska intressen som driver på för att plocka upp olja och gas som borde vara kvar i backen och under havet. Vi vet att det finns många krafter som inte på ett hållbart sätt vill värna de redan sårbara marina ekosystem som stressas av klimatförändringarna. Varför ska detta plockas in, och kan vi i så fall definiera vad det innebär för de marina miljöerna och för Arktis utanför Sverige?
Där tror jag att man är svaret skyldig, eftersom man har lagt in dessa resonemang i Arktisstrategin. Jag har inte klarat av att få ett riktigt gott svar av mina kollegor i riksdagen på detta. De verkar mest förvånade över att frågan kommer upp. Det gör mig faktiskt lite bekymrad och en aning besviken.
Magnus Ek (C):
Detta är inte en replik ämnad att försöka nå en samsyn i alla delar av säkerhetspolitiken - inte för att jag tror att det skulle vara omöjligt att jag och ledamoten Svenneling skulle kunna komma närmare varandra utan för att jag tror att det ska ganska mycket till. Jag blev dock ganska tydligt apostroferad, och jag vill följa upp den apostroferingen här. Jag vill inte på något vis hävda att jag skulle vara någon form av Rysslandsexpert. Jag är på detta område, liksom på det säkerhetspolitiska området i stort, på alla sätt och vis en lekman.
Men jag har, liksom jag tror och hoppas att de flesta av oss i utrikesutskottet har, lagt väsentlig tid på att försöka förstå det ryska synsättet bättre än jag gjort tidigare. Jag har försökt att göra det i samtal med och med hjälp av människor som har vigt sitt professionella liv åt att försöka förstå det ryska agerandet, det ryska militära tänkandet och det ryska politiska tänkandet samt varifrån detta kommer.
Jag tror att jag, så gott som det nu kan förväntas av en svensk riksdagsledamot, förstår det ryska perspektivet här. Men det är en väldig skillnad mellan att förstå det ryska tänkandet - att försöka förstå vad som menas med det - och att bekräfta det. Detta var också anledningen till min tidigare replik på anförandet från Diana Laitinen Carlsson, som jag inte tror på något vis vill förstärka det ryska narrativet. Det är dock lätt att man glider över i det om man blir alltför förstående.
Jag förstår varifrån detta kommer, men jag tror inte att någon av oss tjänar på att vi förstärker det eller säger att det är ett rimligt sätt att agera att hävda att man skulle vara hotad till exempel längs den ryska ishavskusten. Låt oss jämföra detta med andra delar av det ryska tänkandet. Vi kan alla förstå hur problematiskt det blir om vi köper andra delar, till exempel synen att Ryssland har en historisk mission att återvända till en större makt och en större geografisk utbredning.
Jag tror att vi alla förstår varifrån detta kommer, men vi är alla mycket försiktiga med att bekräfta det. Jag tror att det finns en parallell till detta - man kan förstå utan att bekräfta.
Magnus Ek (C):
Det är skönt att den tendensen finns, men här har vi också ett av problemen om vi blir alltför förstående - eller förstående på fel sätt, kanske man ska säga. Det är ju en gammal fin svensk tradition att vi använder kålsuparretoriken och säger att båda sidorna är ungefär lika goda kålsupare och trissar upp varandra och att det är ungefär likvärdigt. Men det finns vissa avgörande skillnader här.
Det finns anledningar till att Försvarsberedningen har sagt att den utökade ryska militära aktiviteten i kombination med den hotfulla retoriken och de faktiska invasionerna och ockupationerna av grannländer till Ryssland gör att det här är den dimensionerande hotbilden för Sverige och i norra Europa. Vi skulle alla önska att det inte var så, men tyvärr tror jag att det är precis denna sanning vi står inför.
Där har vi en väsentlig skillnad mot om vi vänder på perspektiven och ser det ur ryskt perspektiv. Det är inte så att Natoländer, Europa, EU, Sverige eller de nordiska länderna har invaderat sina grannländer. Vi torgför inte en retorik som hävdar att våra grannländers territorium egentligen är vårt eget. Och om vi talar om en fredligare värld ska vi också ställa oss frågan: Vad är det som gör att världen har blivit mindre fredlig?
När vi kollar på några av de svåra konflikterna i Europas närområde kan vi se att Ryssland tyvärr ofta inte är en part som trissar ned dem, utan tvärtom är Ryssland med och trissar upp dem. I Syrien vet vi att ryska intressen och det ryska stödet till Asadregimen har försvårat, förlängt och förvärrat konflikten. Här har vi en grundläggande skillnad som gör att vi måste komma ifrån retoriken om att vi är lika goda kålsupare och att det går att förstå det ryska perspektivet.
Visst går det förstå hur man kan bygga upp ett sådant narrativ, men det innebär inte att det är korrekt. Det gör det inte till en korrekt beskrivning av verkligheten, och det gör det inte till ett bra och korrekt sätt att agera. Det är precis detta jag menar med att jag tror att det är väldigt farligt om vi, om än med goda avsikter, bekräftar den typen av ryska narrativ.
Magnus Ek (C):
Jag vill passa på att, medan tid är, rikta en fråga till statsrådet Lövin gällande grön infrastruktur. Länsstyrelserna har under ett antal år haft i uppdrag att upprätta handlingsplaner för grön infrastruktur. Dessa handlingsplaner börjar nu ta form. De ser olika ut över landet; jag har fördjupat mig i handlingsplanen för mitt hemlän Östergötland. Det är relativt otydligt i handlingsplanen vad som ska uppnås, vem som ska uppnå det och hur.
Tittar man på kartmaterialet, som i och för sig bara är halvfärdigt, kan man se att det täcker en absolut majoritet av länets yta. Jag har också konstaterat att det på min egen gård och i min hembygd finns rena felaktigheter i kartmaterialet. Det är värdetrakter för lövträd som ligger på tallmark. Det är värdetrakter för gräsmark som ligger i sjön. Min fråga till statsrådet är hur regeringen ser på det här. Vad ska handlingsplanerna användas till, och går de att använda när de har dessa rena felaktigheter?
Från Centerpartiets sida har vi ifrågasatt om man ska fortsätta ha det här uppdraget, men jag vill gärna höra hur regeringen ser på saken.
Magnus Ek (C):
Min fråga riktar sig till statsrådet Damberg och rör polisens närvaro på sociala medier. Det är säkert ingen av oss som har någonting emot att såväl enskilda poliser som lokalpolisområdena finns närvarande i sociala medier och berättar och informerar om sitt arbete. Men jag och många med mig har nog till och från höjt på ögonbrynen över vilket innehåll som finns i de sociala mediekanalerna.
Max Karlsson har i en i mitt tycke mycket bra granskning lyft fram exempel där polisen i sociala medier publicerar bilder på misstänkta med bristande avidentifiering och på gråtande barn samt kränkande beskrivningar. Det är rent osmakliga och kanske också lagstridiga publiceringar.
Till det finns det också enskilda poliser som lägger ut bilder med taktisk utrustning och sedan gör reklam för andra sidor som säljer den typen av varor. Delar statsrådet min bild av att detta är ett problem och riskerar att urholka förtroendet för polisen och de rättsvårdande myndigheterna? Vad avser regeringen i så fall att göra för att följa upp detta?
Magnus Ek (C):
Jag hade gärna i mån av tid ställt frågor till alla de närvarande statsråden, men min fråga riktar sig till miljöminister Per Bolund. Sverige är genom EU:s vattendirektiv förbundet att se till att vi har en god miljöstatus i våra vattenförekomster, både grundvatten och ytvatten. Miljöstatusen påverkas också av gamla miljösynder i gamla industritomter, gamla industriföroreningar, hamnar, marinor och båtupplag.
När det gäller exemplen hamnar och båtuppställningsplatser vet vi att mer än hälften av dem i Sverige inte ens är inventerade. Än mindre har man börjat ta tag i och åtgärda de eventuella brister som finns. Det finns nu en växande oro runt om i landet för att man inte kommer att mäkta med att inventera och rätta till de gamla miljösynderna. I det här fallet har Centerpartiet, som statsrådet vet, drivit på för att vi ska lägga mer pengar från statens sida på sanering för att hjälpa till att lösa de här problemen.
Men vad, utöver detta, ser statsrådet att man kan och kommer att göra för att hjälpa de lokala aktörerna att åtgärda bristerna och slippa viten?
Magnus Ek (C):
Min fråga riktar sig till statsrådet Jennie Nilsson. För 50 år sedan, herr talman, hade Sverige ungefär 3 miljoner hektar brukad jordbruksmark. I nuläget har vi tappat en halv miljon av dessa hektar. Var sjätte hektar brukad mark har tagits ur bruk på 50 år. Det här har sina orsaker, och en del av dem är ganska positiva, till exempel en ökad rationalisering av jordbruket. Andra är mindre positiva.
Det handlar om byggande på åkermark, sviktande lönsamhet och att man ibland har varit ålagd att plantera igen. Nu har jag noterat att ett av de förslag som Skogsutredningen verkar luta åt handlar om att bryta upp de här gamla granåkrarna och återkonvertera dem till jordbruksmark. Men det är ganska tunt med förslag om hur vi får till det här. Detta är negativt både för att vi tar det som hade kunnat vara produktiv mark ur bruk och för att det är ett miljöproblem i och med att värdefulla livsmiljöer har försvunnit för en lång rad hotade arter.
Min fråga till statsrådet är därför: Vad ser statsrådet att regeringen kan göra för att gynna fler lantbrukare som tar marker åter i bruk eller åtminstone ser till att vi inte tappar mer jordbruksmark?
Magnus Ek (C):
Det är verkligen glädjande att Sverige har en livsmedelsstrategi. Det vi ofta får höra är något jag är säker på att också statsrådet har upplevt: ett ifrågasättande av om den faktiskt genomsyrar den övriga politiken. Är livsmedelsstrategin faktiskt någonting vi vill uppnå? Kommer den att genomsyra hur vi från politikens håll ser till exempel på att bygga på åkermark? Kommer vi faktiskt att ha en inriktning på ökande produktivitet i nästa CAP-period?
Och inte minst: Kommer vi att få se stärkta förutsättningar för nästa generation som ska, eller åtminstone vill, ta över och bruka vidare?