KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Återigen, jag kan inte kommentera enskilda ärenden. Men när det gäller norsk lag och norska beslut är det fortfarande så att barnkonventionen har införlivats i lagstiftningen, och jag liksom alla andra förväntar mig att hänsyn tas till dess stadgande när beslut fattas som berör barn i Norge.
Men det är norsk lag som gäller när barn vistas i Norge och blir föremål för beslut där. När Haagkonventionen har ratificerats av båda länderna ger det en utökad möjlighet till samarbete, men det är fortfarande inte möjligt att överpröva beslut. Det är en annan rättsordning Jonas Gunnarsson efterfrågar, och den är dess värre inte möjlig att uppnå.
UD kan bistå familjer där svenska barn blir strandsatta på olika sätt, exempelvis när de har övergetts av sina föräldrar utomlands eller har bortförts eller kvarhålls i ett annat land. Där har UD möjlighet att gå in. Men här handlar det om att norsk lag har tillämpats i ett beslut där hänsyn till barnkonventionen har tagits.
Det gäller ett av våra grannländer, och de legala förutsättningarna är inte de som Jonas Gunnarsson önskar sig. Om man skulle överpröva ett domstolbeslut så som Jonas Gunnarsson begär skulle en helt annan rättsordning skapas. Den möjligheten finns inte.
Maria Larsson (KD):
Jag har stort förtroende för att man har en väl fungerande lagstiftning och ett väl fungerande förfaringssätt när man fattar beslut i Norge, liksom som i Sverige, och att hänsyn tas till barnkonventionen och barnets bästa. Detta stadgas tydligt, och jag har ingen anledning att tro att man inte tillämpar detta i Norge. Låt mig säga detta först.
Sedan är det ganska få barn det handlar om. Omständigheterna skiljer sig mycket åt mellan barnen, och därför kan man inte dra några generella slutsatser. Om jag har rätt bild finns det relativt väl upparbetade kontaktvägar i gränskommunerna, och redan i dag finns det fungerande samverkan och informationsutbyte.
Det som kan tillkomma när Haagkonventionen ratificeras är ett formaliserat samarbete mellan myndigheter. De svar Jonas Gunnarsson önskar sig är inte möjliga att ge i dagsläget. Låt mig dock återigen säga att kontaktvägarna mellan Sverige och Norge är väl utbyggda och fungerar väldigt bra.
Ett ömsesidigt ratificerande av Haagkonventionen skulle vara ytterligare ett steg på vägen.
Maria Larsson (KD):
Gustav Fridolin har frågat statsminister Fredrik Reinfeldt vilka åtgärder han avser att vidta så att kvinnojouren Terrafem kan garanteras den förstärkta finansiering som tidigare utlovats. Interpellationen har överlämnats till mig. Att stärka stöd och skydd till våldsutsatta kvinnor och deras barn är av största vikt, och regeringen har under mandatperioderna vidtagit flera åtgärder på området.
Som jag tidigare nämnt i mitt svar till Gustav Fridolin på fråga om stöd till kvinnojourer har regeringen beslutat att permanent öka de statliga medel som Socialstyrelsen fördelar till ideella organisationer på det sociala området. Förstärkningen innebär i det närmaste en fördubbling av den del av medlen som bland annat är avsedd att stärka kvinnojourernas verksamhet.
Det innebär att den tillfälliga förstärkningen om 10 miljoner kronor ligger kvar och förstärks med ytterligare 13,4 miljoner kronor under 2014, det vill säga sammanlagt 23,4 miljoner kronor. Som jag också nämnde är det Socialstyrelsen som beslutar hur medlen ska fördelas.
Socialstyrelsen har nu beslutat om att så gott som hela förstärkningen under 2014 på 13,4 miljoner kronor fördelas mellan Riksorganisationen för kvinnojourer och tjejjourer i Sverige, Roks, och Sveriges Kvinno- och Tjejjourers Riksförbund, SKR. Terrafem har erhållit statsbidrag för 2014 för att täcka kostnaderna för organisationens rikstäckande jourtelefon för kvinnor med utländsk härkomst.
Varken jag som enskilt statsråd eller regeringen har härvidlag någon rätt att överpröva Socialstyrelsens beslut i enskilda ärenden.
Maria Larsson (KD):
Låt mig, precis som övriga har gjort, understryka den viktiga verksamhet som alla de kvinnojourer som finns runt om i landet bidrar med. De har gjort ett fantastiskt jobb under många år. Det här är ett område där vi fortfarande ser ett stort samhällsproblem som vi inte riktigt kommer till rätta med. Jag ska återkomma till det i ett senare svar.
Men det känns oerhört viktigt att stöd och hjälp ska kunna erbjudas där det behövs i varenda kommun i Sverige, för kvinnorna som drabbas finns i varenda kommun. Därför införde vi 2007 en förändring av lagstiftningen. Jag hoppas att Gustav Fridolin tycker att det var bra att vi gjorde det, för det har tidigare regeringar inte gjort - inte heller de som har haft stöd av Miljöpartiet. Vi ändrade i socialtjänstlagen.
Ett "bör", att kommuner bör ge stöd och skydd till kvinnor, ändrade vi till ett "ska". Det innebär att kommunerna är skyldiga att ge stöd och skydd. De kan göra det genom egen verksamhet, och de kan göra det genom att stödja kvinnojourers verksamhet, men det ska finnas på plats. Det ska vara ordnat i varje kommun. Socialtjänstlagen är tydlig.
Det är därför det inte är statens uppgift att stödja stödboendeverksamheten direkt. Därtill är inte de utvecklingsmedel som finns som statliga medel tänkta, utan det är just utvecklingsmedel för att förbättra informationen, opinionsbilda kring verksamheten och öka rättssäkerheten, dokumentationsmöjligheterna och så vidare.
När det gäller nationellt betingad verksamhet är det två organisationer som är rikstäckande. Precis som vi hörde är Terrafem medlem i den ena av dem. Terrafem har också ett nationellt uppdrag i form av en jourtelefon. För den har Terrafem också fått särskilda medel.
De hade naturligtvis kunnat ansöka om medel också inom ramen för det nationella uppdraget. Man kan alltid fundera över om det kunde ha uttryckts tydligare i artikeln, men det är inget löftessvek. Vi har fördubblat stödet, och vi skriver "exempelvis" i artikeln. Den är alltså helt i enlighet med den faktiska verkligheten.
Låt mig säga att det här varit ett hårt och högt prioriterat arbete för regeringen. Den första mandatperioden satsade vi ungefär 1 miljard kronor på att förbättra möjligheterna för kvinnor som utsatts för våld att få stöd och skydd. Den här mandatperioden har vi satsningar på 500 miljoner, 1⁄2 miljard, inom det här området. Vi har förändrat lagstiftningen i flera avseenden.
Vi har försökt bygga upp ett metodstöd, utveckla kunskapen och sprida kunskap om att verksamhet finns att få och att den finns tillgänglig på alla språk. Vi har vävt in hedersproblematiken. Vi har i dag en nationell samordnare, Carin Götblad, som arbetar fram ytterligare förslag som kan förstärka verksamheten i Sverige.
Hon kommer med förslag vid halvårsskiftet i år, och det blir naturligtvis väldigt intressant att se hur vi ytterligare kan jobba framåt med den här viktiga frågan.
Maria Larsson (KD):
Terrafem har två uppdrag, Gustav! Ett av dem har en nationell betingelse, nämligen den nationella jourtelefonen. För det utgår ett statligt bidrag direkt till organisationen. För utveckling av verksamheten för stödboende ges bidrag till de organisationer som är rikstäckande, och i den delen är Terrafem en del av Roks.
Men Terrafem har alltså ett nationellt uppdrag, och därför var det relevant att också nämna Terrafem i artikeln. Att 3 000 kvinnor nekas stöd är förfärligt, men låt mig säga att det finns en kommun bakom varje kvinna som har ett ansvar.
Kommunen har i dag, med den lagändring vi gjorde, en skyldighet att ge stöd till varje våldsutsatt kvinna. Om en kvinna får skydd i ett av Terrafems boenden kan Terrafem naturligtvis ansöka om medel från den kvinnans kommun. Gustav vill överpröva Socialstyrelsens beslut när det gäller att tillämpa förordningen.
Det vore förmätet av mig att göra det. Det vore inte heller tillåtet. Det är en ordning inom statsförvaltningen där regeringen beslutar om medel men våra myndigheter är satta att fördela medlen enligt de förordningar som finns. Låt mig säga att det är mycket viktigt att vi diskuterar hur vi säkrar skyddet för varje kvinna.
Men det är också mycket viktigt att vi diskuterar hur vi kan hitta sätt att få problematiken att upphöra. Därför jobbar vi mycket med att få de män som slår kvinnor att sluta göra det och att hitta sätt som fungerar preventivt.
Jag besökte häromdagen Centrum för Andrologi och Sexualmedicin, som har ett uppdrag från regeringen att bland annat ha en stopptelefon, dit män kan ringa när de känner att de på något sätt är på gång att begå ett sexuellt övergrepp. Man får kartlägga verksamheter som finns i landet för att vi ska veta hur mycket som finns i dag som kan vara till hjälp för män att bryta ett sådant här beteende.
Man har också uppdraget att få fram evidensbaserade metoder som kan få män att förändra sitt förhållningssätt. Det här ser jag som ett mycket viktigt arbete. Ska vi få slut på problematiken måste vi nämligen jobba oerhört mycket med den del som handlar om att få män att sluta slå.
Maria Larsson (KD):
Vi kryper inte undan ansvar, tvärtom. Det här har varit en prioriterad fråga och är fortsatt en prioriterad fråga. Det visar inte minst medelstilldelningen. Gustav vill inte riktigt se det som vi säger vid upprepade tillfällen: att det skyddade boendet är kommunernas ansvar och inte statens ansvar, med den rollfördelning som vi har.
Det vi bistår med är utvecklingsmedel och särskilda nationella uppdrag. Terrafem har fått ett nationellt uppdrag att ha en jourtelefon. De har fått 8 miljoner kronor sedan 2009 för det uppdraget. De har också fått del av utvecklingsmedlen.
Bara för de två senaste åren har deras olika jourer - i Stockholm, i Uppsala och i Göteborg - fått sammanlagt 1,8 miljoner. Och de kan naturligtvis få mer via den organisation de är anslutna till, som är nationell när det gäller utveckling av kvinnojoursverksamheten. Jag tror inte alls att Roks har uppfattat det på något annat sätt.
Gustav gör sig till tolk för väldigt många när han talar. Men Roks har skrivit en ansökan om precis vad de ville ha utvecklingsmedel till, och det är det de har fått pengar för, som de sedan kan fördela vidare efter eget önskemål mellan sina medlemsjourer. Ordningen är klart uppgjord, och det är den vi har att följa. Gustav vill ha en annan ordning, och den är faktiskt inte möjlig inom ramen för den lagstiftning vi har.
Kvinnojoursverksamhet och arbetet när det gäller våld mot kvinnor och att få män att sluta slå har aldrig prioriterats så här mycket av någon tidigare regering. Det visar också vår medelstilldelning, Gustav Fridolin.
Maria Larsson (KD):
Jag ska börja med att citera en socialdemokrat. Det gör jag inte så ofta, men i motsats till Peter Persson uttrycker Stockholms oppositionslandstingsråd Helene Hellmark Knutsson positivism bland annat när det gäller Sankt Görans goda resultat. Hon säger: De privata vinstdrivande företagen inom välfärdssektorerna har fört med sig ett antal problem som måste lösas. Det är precis det vi håller på med.
Samtidigt kan vi inte bortse från att dessa företag har bidragit till förnyelsen av de offentligt finansierade tjänsterna inom vård, skola och omsorg. Nya arbetssätt, effektivare organisationer och ibland högre kvalitet i tjänsterna har utvecklats i dessa företag. Att införa ett lagstadgat vinstförbud är därför ingen hållbar väg.
Det är många som har stått i talarstolen mitt emot och talat sig varma för ett monopol. Vi vet vad det är. Vi har levt med det länge. De äldre har inte önskat det. 80 procent av dem önskar få välja själva. De vill naturligtvis bestämma över både tidpunkt och innehåll. Det har de redan rätt till. Det har vi ändrat och lagt fast i socialtjänstlagen.
Den rätten finns redan. Men att få råda också över vem som ska hjälpa en med morgonduschen har betydelse för den enskilde. Jag är inte förvånad över att ni i Vänstern och Peter Persson står här och säger att det är kommunpolitikerna som ska bestämma. Nej, jag vill lägga mer makt hos den enskilde att själv bestämma. Det vill inte ni. Jag välkomnar fler ideella aktörer.
Vi har alldeles nyligen tillsatt en utredning som ska titta på hur vi får mer fart på den ideella sektorn. Jag är lika angelägen som ni. De utförarna är väldigt värdefulla. Lyssna på Stefan Nilsson på Ersta diakoni! Han säger: Vi kommer inte att existera särskilt mycket eller länge om det inte också finns privata aktörer, för det skapar ett underlag också för oss att kunna växa.
De går hand i hand. Ni är fortfarande otroligt enögda. Vi måste väl kunna säga att det finns dåliga exempel i kommunerna fast de har kollektivavtal. Det finns dåliga exempel bland de privata. Det är därför uppföljningen är så viktig och central hos kommunerna. Men låt oss inte kasta ut barnet med badvattnet.
Låt de äldre få den frihet de vill ha, och låt oss se till att uppföljningen fungerar men naturligtvis också att förutsättningarna fungerar. Det går inte att sänka LOV-ersättningen till en nivå där man inte kan få det att gå runt med rimliga arbetsvillkor. Då kommer man till slut inte att få några utförare. Så enkelt är det.
När det handlar om LOV är det som sagt samma pengar för skattebetalarna som kommunen själv använder men en mycket större frihetsgrad. Det vill ni inte tillåta. Ni vill att äldre ska stå med mössan i hand, bli tilldelade ett alternativ och inte kunna byta om de inte är nöjda. Det tycker jag är skamligt år 2014.
Maria Larsson (KD):
Det är en måhända något spretig debatt. Vårdföretagarna organiserar i dag 200 företag som är verksamma inom äldreomsorgen. Kommunal har tecknat avtal med 133 av dem. Det finns 75 hemtjänstföretag där Kommunal har medlemmar och där avtal saknas. Det är den statistik som vi har. Det är alltså ganska många av de privata utförarna - en stor majoritet - som har kollektivavtal. Vi har dessutom kompenserat med den etiska plattformen. Vi vill ha en öppenhet.
Vi vill att allmänheten ska kunna ha insyn, också i den offentliga verksamheten, som till stora delar har varit dold. Vi vill ha en god kvalitet överallt. Låt mig säga: Regeringen har arbetat hårt och mycket med många reformer för att förbättra äldreomsorgen. I dag vet vi väldigt mycket om den som vi aldrig visste under er regeringstid, för då var det ingen som brydde sig om att mäta och fråga efter resultat i omsorgen.
Vi har en helt annan kunskapsnivå nu. Det hjälper oss också att upptäcka bristerna. Vi har tillfört välfärdssektorn 108 miljarder kronor i nya medel under den period då vi har suttit vid regeringsmakten - 108 miljarder till vård, skola och omsorg. Så mycket pengar skulle jag våga påstå aldrig tidigare har tillförts under en regeringsperiod.
Vi har gjort massor av reformer, där vi har flyttat fokus från att betrakta äldre som ett kollektiv till att se människan. Vi vågar lita på att människor både vill och kan göra kloka val, och vi ser att när de får göra det blir de mer nöjda med sin omsorg.
Jag är bekymrad över hur oppositionen svartmålar vart och ett av de 846 företag som är verksamma och som får samma ersättning som kostnaden för den egna kommunens verksamhet. Jag tror att vi behöver välkomna alla goda aktörer för att klara morgondagens välfärd och omsorg.
Jag beklagar att oppositionen inte förstår att också de privata företagen måste få finnas. Det är 99,2 procent av äldreomsorgens pengar som går till äldreomsorg, och det är 8 promille som går till vinstuttag.
Det är samma ersättning enligt LOV till kommuner som till privata utförare. Ni vill inte se sanningen i vitögat, och jag förstår att ni vill ha en debatt om den bild som ni har målat upp, där ni har väldigt stora skygglappar på er. Men tack för debatten!
Maria Larsson (KD):
Pyry Niemi har frågat mig om jag gjort ställningstagandet att finska krigsbarns placeringar i fosterhem omfattades av det svenska sociala myndighetsansvaret i enlighet med ett publicerat brev från Hjälpkommittén för Finlands barn från år 1944 eller inte. Om så inte är fallet undrar Niemi vad anledningen till detta är.
Lagen om ersättning på grund av övergrepp eller försummelser i samhällsvården av barn och unga i vissa fall är utformad så att den ger möjlighet till ersättning för alla dem som uppfyller villkoren i lagen. Den innehåller ingen särreglering för någon speciell grupp barn utifrån exempelvis härkomst eller etnicitet.
De barn som kom till Sverige under kriget i Finland sändes hit för att deras föräldrar ville ge dem en tryggare framtid. Det var en exceptionell händelse som innebar att rutiner för mottagandet till en början saknades och att mycket fick lösas efter hand. Ett av kriterierna för att vara berättigad till ersättning är att man som barn varit omhändertagen för samhällsvård.
Enligt Vanvårdsutredningen var de finska krigsbarnen privatplacerade i formell mening. Utredningen har också uttalat att de sociala myndigheterna inte saknat ansvar för dessa barns uppväxtvillkor. De privata verksamheterna har bland annat fått statsstöd, och sedan 1944 har det funnits krav på att barnavårdsnämnderna i kommunerna skulle godkänna placeringarna av finska barn i fosterhem.
I propositionen uttalar regeringen att ansvaret som myndigheterna tagit på sig när de fattat beslut om omhändertagande är väsentligt större än vid privata placeringar. När vårdnadshavarna själva lämnat sitt barn i någon annans vård har samhället inte kringskurit föräldraansvaret eller tagit på sig ett så långtgående ansvar för att skydda barnet och förbättra dess förhållanden som vid ett omhändertagande.
Sju partier i riksdagen har gemensamt beslutat att, trots svårigheterna med en extraordinär ersättningsordning, erbjuda den här möjligheten till symbolisk upprättelse för dem som omhändertagits och utsatts för allvarlig vanvård under sin barndom inom den sociala barn- och ungdomsvården.
Enligt denna partiöverskridande överenskommelse kan de finska krigsbarn som placerades enligt någon av de lagar som räknas upp i proposition 2011/12:160 ansöka om ersättning precis som andra som varit placerade enligt dessa lagar.
Maria Larsson (KD):
Det var ungefär 70 000 barn som kom från Finland till Sverige under den här perioden. Det var ett mycket stort antal. Det är precis som har beskrivits. Många av dem blev kvar här, växte upp i Sverige och lever i dag sina vuxenliv här. Jag tror att vi är många som känner personer med den bakgrunden och vet vad de har tillfört vårt samhälle.
I många fall innebar placeringarna att de fick en lycklig uppväxt. Det som är skillnaden - och jag inte kan förstå av de upplästa dokumenten att de på något sätt kan förändra förhållandet - är hur man gör ett omhändertagande. Här handlar det om att det fanns föräldrar som frivilligt från Finland sände sina barn till Sverige.
Vi hade ett ansvar och en villighet att ta emot. Men det var inte så att svenska myndigheter gick in och omhändertog barn därför att omsorgssvikt fanns på plats. Det är den vanligaste orsaken till att man omhändertar barn.
Det handlade inte heller om att barnet själv hade uppfört sig illa, vilket är den andra omhändertagandegrunden. De är grunderna för när svensk socialtjänst går in och omhändertar ett barn. Det beror på att det finns omsorgssvikt i hemmet eller att det finns ett uppträdande från barnets sida där det inte längre fungerar i det egna hemmet.
Då blir samhället ställföreträdande föräldrar och säger: Vi ska ge dig en bättre och tryggare uppväxt, och därför placerar vi dig i den här familjen eller på det här HVB-hemmet. Det är en väldig skillnad mot att det finns föräldrar som av fri vilja skickar sina barn hit. Vi säger att vi i längsta möjliga utsträckning ska försöka följa upp att de får en trygg uppväxt.
Men de är inte omhändertagna av svenska myndigheter. Det var vad ursäkten och ersättningen gällde. Vi har som samhälle klampat in i familjernas liv och sagt: Vi tar dina barn ifrån dig. Det är grunden för att man ska få ersättningen.
Det kan vara grunden för en del av de finska krigsbarnen där myndigheter sedan uppmärksammade att de hade farit illa i de familjer där de placerades. Finns någon av grunderna för omhändertagande hos de finska krigsbarnen är de berättigade att söka ersättningen precis på samma sätt som alla andra. Men vi har inte en ersättning som är grundad på etnicitet.
Grunden är ovillkorligen att samhället har klampat in i familjen och med tvång omhändertagit barnen.
Maria Larsson (KD):
Låt mig först säga att jag har otroligt stor förståelse för det dilemma som finska föräldrar ställdes inför. Det är nästan den värsta tanke som kan drabba en själv: Ska jag skicka i väg mina barn till ett annat land därför att hotet över mitt huvud är så överhängande? Hur skyddar jag bäst mina barn?
Det är en outhärdlig tanke, skulle jag vilja säga, och det är naturligtvis ett etiskt dilemma som inte går att föreställa sig och som ingen av oss vill befinna sig i. Det fick finska föräldrar göra. Jag förstår att ni reagerar på ordet frivillighet. Jag inser att ni bottnar i det på ett annat sätt.
Min utgångspunkt är bara: Vad gjorde den svenska staten eller de svenska kommunerna i förhållande till det som vi gör med svenska familjer när vi klampar in och säger att vi anser att någon som förälder inte fyller sin uppgift och att vi behöver ta hand om barnet? I många av de omhändertaganden som vi ser beskrivna i Vanvårdsutredningen handlar det om att föräldrarna många gånger inte ens fick en förklaring på varför barnen omhändertogs.
De sociala myndigheterna angav inte något skäl för att det hände, vilket är fruktansvärt. Det är fruktansvärt att som förälder inte få någon rimlig förklaring. I dag vet vi mycket mer om vad barnpsykologin säger om vad en separation i tidig ålder från föräldrar under lång tid kan åstadkomma.
Kunskapen har ökat genom åren, men jag är övertygad om att varje finskt föräldrapar kände detta dilemma och inte riktigt visste vad som skulle hända med relationen mellan ett litet barn som försvann långt bort i världen och en själv. Många lyckades upprätthålla kontakten, och många barn fick på det sättet två väl fungerande familjer som de sedan kunde räkna som föräldrar.
De fick dubbelt upp och lyckades förena detta på ett positivt sätt. Men för många blev det säkert en mycket traumatisk upplevelse. De kände säkert en stor oro för föräldrarna i hemlandet och undrade om bombningarna träffade dem. De hade svårt att relatera till den nya världen. Jag kan se många situationer framför mig, och många av oss har nog sett diverse filmer.
Detta är en historia som är mycket speciell. Vi kan vara glada att Sverige agerade som ett gott broderland och erbjöd hjälp och stöd i denna svåra situation. Det var inte heller enkelt att avgöra vad som var bäst för barnen i det korta och i det långa perspektivet.
Återigen: Det som svenska myndigheter gjorde i Sverige kontra det som vi erbjöd i Finland skiljer sig åt på denna springande punkt. Sedan hade vi ett ansvar för de finska krigsbarn som kom hit. Det inrättades rutiner för uppföljning och kontroll, och där upptäcktes ibland vanvård och missförhållanden - men kanske inte hos alla som var drabbade.
Möjligheten finns också för de finska krigsbarnen att söka ersättning, om de kan åberopa någon av de paragrafer som är giltiga. Situationen är olika för olika individer; det ska vi också vara på det klara med. Allt gick inte till på samma sätt. Det var en kaotisk situation i båda länderna. Den individuella möjligheten finns.