KBLab/rixvox huggingface dataset:
Katarina Köhler (S):
Jag tackar miljöministern för svaret. Det är bra att ni nu lägger extra pengar på arbete med kemikaliefrågorna. Det är vad jag tycker är bra i svaret. Sedan får man hoppas att de används på ett bra sätt.
Däremot är jag inte lika nöjd med det som ministern säger om att man ska genomföra en kartläggning av huruvida bisfenol A kan avges i vattnet efter renoveringar. Men jag återkommer till det.
Vi får allt fler nya ämnen som finns i våra livsmedel och i andra produkter, och det blir ett allt större problem. Det handlar om nya användningsområden och nya ämnen. Tyvärr hinner inte kunskapen riktigt med hela tiden.
När det gäller till exempel bisfenol A finns det få studier. Det finns för lite kunskap för att vi ska veta hur stor risken är till exempel att ha dessa ämnen i vattenledningsrör. Detta är ett mycket stort problem. När det gäller dessa dricksvattenledningar känner jag att jag ändå vill förklara lite mer.
Tidigare, och även nu, har man använt det som vi kallar stambyten när man ska göra i ordning gamla och trasiga vattenledningsrör. Men under de senaste åren har det blivit alltmer vanligt att man hittar nya metoder. Denna så kallade relining är en av dem som ökar inte bara i Sverige utan i hela världen.
Det material som vi vet att man använder innehåller bisfenol A. Man vet av de få studier som är gjorda att detta ämne i vissa situationer fälls ut. Samtidigt handlar detta om vårt absolut viktigaste livsmedel, nämligen vårt vatten. Det finns inget livsmedel som är så viktigt.
Därför menar jag att vi måste göra insatser i politiken i denna fråga. Vi får inte chansa på att detta ämne kanske fälls ut. Vi vet att bisfenol A är giftigt, och vi vet att det ger skador. Det liknar östrogenet, bland annat, och kan ge skador i fortplantningsorganen.
Djurförsök har också visat att det kan hämma hjärnans utveckling. Det är jättebesvärande när forskningen och vetenskapen säger att vi vet för lite. Vi vet i dag inte ens i vilka produkter bisfenol A finns och på vilket sätt vi exponeras.
Därför menar jag att det absolut viktigaste måste vara att skydda och säkra dricksvattnet, och då tror inte jag att en kartläggning av hur detta fälls ut i vattnet är den viktigaste och främsta frågan att ta tag i. Jag vill återigen fråga miljöministern om det verkligen är det smartaste sättet att börja arbeta med denna fråga.
Katarina Köhler (S):
Jag tackar för svaret. Jag håller med, det är jättebra att vi åtminstone vet att små barn nu exponeras lite mindre för detta genom det förbud när det gäller nappflaskor som kom förra året. Det är jättebra.
Men i dag vet vi också att bisfenol finns i material som till exempel lock till barnmatsburkar och plastlådor vi har mat i. När man säljer varm mat i butiker vet vi att ämnet finns i förpackningarna. Återigen: Det vi vet är att vattnet är vårt viktigaste livsmedel.
Vi vet att bisfenol A är giftigt och kan ge skador. Det vi inte vet är hur det fäller ut, i vilken omfattning och i vilka situationer.
Den kartläggning miljöministern föreslår kommer förmodligen att ta väldigt lång tid och kommer förmodligen inte att ge oss det svar vi behöver för att kunna vara säkra på att metoden kan användas i våra dricksvattenrör. Därför menar jag att det absolut inte är det första att göra.
Det är klart att vi ska jobba med kartläggning och ta reda på så mycket som möjligt, men i ett läge där marknaden på många sätt tycker att de olika reliningmetoderna är bra att använda i stället för stambyten är det de facto så att vi inte ens vet vilka fler material som finns och används vid dessa metoder.
Vi vet alltså inte riktigt vad som händer och hur stora riskerna är. Därför vore det väl smartare, miljöministern, att ge någon av våra myndigheter i uppdrag att faktiskt ta fram underlag för beslut som handlar om att vi helt enkelt säger att dessa material inte får komma i kontakt med dricksvatten.
Det andra uppdraget borde vara att titta på metoder vi tycker att vi kan använda när det gäller renoveringar av vattenledningar. Vi har en historia som har varit fruktansvärd på många områden, eftersom vi har kunnat för lite.
Det handlar om hormoslyret, mediciner och en mängd olika områden där vi har material och ämnen som använts som vi vet har skördat många människoliv. Det är länge sedan, och då fanns inte kunskaperna.
I dag har vi så mycket mer kunskaper, och därför borde det vara jätteviktigt att vi faktiskt sätter ned foten och säger att vi när det gäller vårt dricksvatten inte ska använda material vi inte är hundraprocentigt säkra på är giftfria.
Katarina Köhler (S):
Jag tänker på det som miljöministern sade om dem som producerar. Hon har helt rätt, det finns ju andra material i dag. I Sverige producerar vi inga material som innehåller ämnet bisfenol. Problemet är att man gör det i mängder utomlands och att vi importerar det.
Och vi har ingen aning om vad som finns i materialen som vi importerar. Kemikalieinspektionen säger att det är ett problem. Vi vet inte ens i vilka material och på vilka områden ämnet finns.
Det som Kemikalieinspektionen säger att man är tämligen säker på är att allmänheten exponeras, i alla fall en låg exponering, av bisfenol A i ganska stor omfattning. Men man kan inte säga i vilka material och på vilka områden.
I dag tror man att det finns i alla sektorer i samhället, inom industrin såväl som inom hälsovården, livsmedelshanteringen och allt vad det kan vara. Det är ett problem. Miljöministern hänvisade till det utredningsuppdrag som ni gav Kemikalieinspektionen 2010.
Utredningens arbete har främst inriktats på att klargöra små barns tidiga och kontinuerliga exponering av bisfenol A och också att så långt det är möjligt beskriva den vuxna befolkningens exponering, framför allt för att få en uppfattning om fostrens och spädbarnens exponering via modern. Det är så många delar i det här som man över huvud taget inte har tittat på.
Katarina Köhler (S):
Tack, ministern, för svaret! Jag delar naturligtvis ministerns uppfattning att det är för tidigt att komma med någon fullödig utvärdering efter ett år, framför allt när det gäller översiktsplanerna och detaljplanerna.
Men att jag valde att redan efter ett år ställa frågor till ministern har faktiskt att göra med att det finns många andra svagheter i den nya plan- och bygglagen. Det har fått och får stora konsekvenser för en del, både företagare och privatpersoner. Därför tycker jag att det är viktigt.
Även om vi inte kan säga att vi stämmer i bäcken vill jag i alla fall ta upp en del frågor redan nu i dag, efter ett år. Det är gott att regeringen nu ser över de mest kritiska delarna, framför allt när det gäller sanktionsavgifterna, som faktiskt blev en katastrof och har fått förödande konsekvenser.
Det är olyckligt att man på grund av tidspress inte hann vara så noggrann. En sakkunnig sade senast i dag att man inte hann göra jobbet så noggrant som man borde ha gjort. Man tyckte också att man inte fick feedback från remissinstanserna, och därför fanns det saker som slank igenom.
Men det är klart att en regering inför en ny lagstiftning måste vara noggrann - det som har hänt med reglerna om sanktionsavgifter får bara inte hända. Men nu är det gjort. Nu ser ni över det här, och det är bra. Syftet med den här lagen var att förenkla och att underlätta för alla inblandade parter. Då har jag några funderingar.
Bostadsministern sade att man kommer att sätta två nya utredningar i sjön. Då börjar jag med några frågor som kan tyckas små. I den nya lagen sade man att handläggningen av bygglovsärenden ska vara klar inom tio veckor.
Innan den nya plan- och bygglagen kom var det ganska många kommuner som klarade bygglovsärenden på mindre tid än tio veckor. I dag är det många kommuner som säger att de ligger flera veckor över de här tio. Det har alltså blivit tvärtom.
Tjänstemännen på kommunerna säger att de här ärendena i dag tar mellan 30 och 50 procent mer tid i anspråk än tidigare. Och det är väldigt allvarligt, om jag går tillbaka till syftet, att det ska vara enkelt och underlätta. Man måste anställa fler handläggare på kommunerna för att klara uppdraget.
Många kommuner säger att de har för dålig kunskap om nya lagen. Framför allt finns det tydligen utrymme för tolkningar som gör att tillämpningen av lagen blir både olika och osäker. I dag har Boverket, bland annat, om jag har förstått det rätt, utbildningar som man ger, men det känns som att det är lite sent. I lagen pratar man också om kontrollansvariga.
I dag finns det ungefär 1 100 kontrollansvariga som är certifierade, och det behövs 8 000. Det är klart att sådana här saker riskerar att försena och till och med kanske stoppa byggnationer. Ekonomiska förluster och stor tidsspillan är i alla fall någonting som det säkert blir av detta.
Katarina Köhler (S):
Låt mig säga att alla partier välkomnade en ny lagstiftning. Från Socialdemokraterna hade vi synpunkter på att det gick för fort och att det fanns saker som var alltför slarvigt gjorda. För knappt ett år sedan kom ytterligare en ändring, innan lagen slogs fast.
Visst behöver vi en ny lagstiftning, men när det gäller så pass komplexa frågor borde man kanske ha tagit lite mer tid på sig för att få det att fungera ordentligt. Jag talade för ett par veckor sedan med en tjänsteman på ett byggnadskontor.
Eftersom jag sitter i civilutskottet frågade han mig: Varför lade ni in den nya informationsregeln vid bygglovsförfarandet? Jag förstod inte vad han menade, och han förklarade: När någon har fått beviljat ett bygglov, var det än ligger, ska alla fastighetsägare som har gräns till den fastigheten informeras.
Det som har hänt, fortsatte han, är att jag sitter timvis i telefon för att förklara för människor som ringer om den informationen. Antingen tycker de inte att personen i fråga ska få bygga, eller så har de andra synpunkter. Och han fortsatte: Det enda jag kan göra är att sitta och säga att de inte har någonting att säga till om, att vi bara informerar om bygget.
I nio fall av tio blir folk ilskna och vill veta varför man informerar om de ändå inte har någonting att säga till om. Det är en sådan liten regel där man kan fundera över varför den finns. Det är bra med information, men är det nödvändigt i alla lägen? Det kanske är en petitess, men det tar arbetstid från tjänstemännen på kommunerna. Det finns mycket att säga om den nya plan- och bygglagen.
Länsstyrelsernas roll kan man också ha funderingar på. Länsstyrelserna är i dag både rådgivande och kontrollerande, och i vissa fall även beslutande. Framför allt klagar man från storstäder, turistområden och glesbygd på vissa delar av PBL och menar att där finns utrymme för tolkningar.
Det gör att tillämpningen blir olika, att länsstyrelserna i olika delar av landet har olika tillämpning, och det skapar irritation och frustration. Främst kanske det handlar om frågor som rör strandskydd och sådant, att det inte finns ett regelverk som är enkelt att följa.
När det gällde strandskyddet sade regeringen att hanteringen av det skulle ändras och underlättas, men det har bara blivit ännu svårare.
Jag är den första att skriva under på att vi ska ha hårda restriktioner när det gäller strandskyddet, men i min hemkommun Skellefteå har vi 1 500 sjöar och fem älvar som rinner ut i havet. Vi har mycket plats, vilket borde ge stora möjligheter att utveckla kommunen, liksom samhällena och byarna runt omkring, men det är tvärstopp.
Katarina Köhler (S):
Jag måste ställa en fråga innan vi avslutar debatten. Ligger de problem som jag anser finns och har tagit upp här i den första av de utredningar som ministern anger i sitt svar till mig? Kommer ni att ta upp de frågorna, eller är det något annat?
Ni ska göra en särskild kartläggning om de kommunala särreglerna och hur de slår. Om jag fick bestämma tycker jag att det finns viktigare saker att göra. Jag kan inte tänka mig att de kommunala särregler som byggbranschen och bostadsministern ofta talar om är av den digniteten att de skulle ha en betydelse för byggandet i Sverige.
När man talar om kommunala särregler kan det handla om hur ledningar för vatten och avlopp ska gå. Det handlar oftast framför allt om vilken uppvärmning man ska ha i husen. Hur det skulle kunna påverka byggherrarnas vilja att bygga i en kommun har jag jättesvårt att förstå.
Jag kan inte se annat än att det är ett väldigt litet problem på väldigt få ställen. Det finns saker som är mycket viktigare att göra.
Katarina Köhler (S):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Sverige har under en lång följd av år varit känt i världen som ett land som alltid har kämpat för demokratiska rättigheter, rättvisa och solidaritet oavsett var i världen det har handlat om.
Vi har varit kända för att ta strid för de svaga, och vi har vågat stå upp mot de länder som har brutit mot mänskliga fri- och rättigheter. I dag hörs inte den rösten ute i världen på samma sätt som tidigare, och det är både olyckligt och ledsamt. Herr talman! Låt mig säga några ord för eventuella lyssnare.
När delningen av Palestina gjordes 1948 blev resultatet att Israel fick 53 procent och Palestina 47 procent av landområdet. I dag finns det beräkningar som säger att det som återstår för det palestinska folket är ungefär 12 procent.
Det beror på att Israel under en lång följd av år har ockuperat område efter område på Västbanken och i östra Jerusalem och hela tiden bygger nya, olagliga bosättningar där palestinska familjer trycks undan till förmån för judiska familjer.
De 12 procenten är inte heller ett sammanhållet område, utan det är flera mindre områden som i dag nästan helt är omgärdade av betongmurar eller elstängsel. Som en konsekvens av detta lever det palestinska folket helt under israeliska militära lagar.
Enligt Israel ger de dem rätt att fängsla människor utan rättegång eller ens skyldighet att tala om i vissa fall varför en person har blivit fängslad. Detta strider på alla sätt mot de grundläggande mänskliga rättigheterna.
Arhe har i sin interpellation beskrivit förhållandena för de palestinska fångarna som oftast sitter i israeliska fängelser. Det har alltså tagits från ockuperade områden och forslats till ockupationsmaktens territorium, vilket också är förbjudet enligt Genèvekonventionen.
Flera tusen palestinska interner lever under väldigt dåliga förhållanden. Ett tiotal kvinnor i israeliska fängelser upplever i dag kränkningar och förödmjukelser och har ibland nästan med livet som insats fött barn i fängelset.
Det beror naturligtvis på att det inte finns tillräcklig medicinsk kompetens i fängelset. I dag är 100 barn mellan 15 och 18 år fängslade i israeliska fängelser. Utrikesministern säger att han välkomnar att Israel har släppt palestinska fångar; det gör jag också naturligtvis.
Men vad gör utrikesministern, och vad avser han att göra, åt alla dem som fortfarande sitter i israeliska fängelser och åt dem som varje dag blir fängslade på helt godtyckliga grunder och inte har någon möjlighet att föra sin talan i fängelserna? Jag tycker inte att jag fick svar på den frågan. Jag skulle gärna vilja ha ett svar.
Katarina Köhler (S):
Också jag har en egen interpellation till utrikesministern. Där ställer jag en fråga om vilka konkreta åtgärder som från svensk sida vidtagits för att Israel ska häva ockupationen och vad regeringen avser att göra framgent. I sitt svar säger utrikesministern att man gör många olika saker. Jag och mina kamrater här tycker inte att det räcker.
Vi vill veta mer precist. Sedan 1988 har jag ganska många gånger rest i Palestina och Gaza. Jag har sett förändringarna och försämringarna. Det fanns ett litet hopp efter Osloavtalet. Några år var jag då på Gazaremsan och kunde se förändringar. Men sedan 2001 har det bara raserats.
Jag måste säga att det är märkligt att hela världen, också EU och Sveriges regering, i dag säger: Vi måste fortsätta samtalet. Men det här samtalet har pågått i mer än 45 år och leder inte någonstans.
Israel bryr sig inte på något sätt om alla resolutioner och uttalanden och inte om all den kritik som varit och allt som sagts i frågan. Tvärtom accelererar bosättningarna och murbygget. Där man inte hinner sätta upp en tolv meter hög betongmur sätter man upp elstängsel.
Människor som har funnits i området och som anser att de har rätt till sitt land behandlar man som boskap. Det här är inte en apartheidliknande regering. Det är apartheid. Inte ens i Sydafrika, som kanske varit den värsta apartheidregimen, har man byggt murar omkring människor på det sätt som görs i Israel.
Jag tycker att det är viktigt att Sverige som enskilt land går före, att vi har modet att säga: Det här kan vi inte acceptera. Vi kan inte låta ett folk lida på det sätt som det palestinska folket gör. Förutom detta är både de israeliska bosättarna och det palestinska folket snart inne i en miljökatastrof utan like.
Bland annat på Västbanken, i Salfitområdet utanför den största israeliska bosättningen Ariel, släpper bosättarna ut all sin smuts i rör nedför berget och ned i dalen där de palestinska människorna bor.
Det har gått så långt att det här vattnet - den här kloaken, på ren svenska - börjar nå grundvattnet, så nu blir både palestinier och israeler sjuka. Vi kan inte fortsätta att bara se på, att se att det här fortsätter år efter år, och hävda att samtalet är viktigt. Samtalet är viktigt, och det är klart att det borde vara ett verktyg.
Men när den andra parten aldrig bryr sig om alla vädjanden och alla beslut som är fattade och inte vill se samtalet som en väg till framgång måste man kanske göra någonting annat. Jag tycker att det är märkligt att man belönar Israel med associeringsavtalet med EU.
Det är fruktansvärt.
Katarina Köhler (S):
Det är mycket som jag skulle vilja säga. Jag tänker på det här ganska ofta, för mina resor där nere har gjort att jag har lärt känna många människor, lärt känna dem som just människor, så de finns i mina tankar. Jag tror att Israel på något sätt håller på att kollapsa.
De har som stat oerhört många problem med sina olika grupper som kommer från många olika länder. Men om världen fortsätter att låta dem bete sig som de gör utan att någonting händer, får jag en känsla av att de nog sitter där och skrattar rätt ordentligt.
Att de dessutom har ett handelsavtal som gör dem till fullvärdiga medlemmar känns helt galet. Jag menar inte att Carl Bildt som utrikesminister kan förändra världen eller den här situationen. Det måste jag erkänna.
Men jag önskar och hoppas att du med kraft talar om de här frågorna i EU och utomlands när du träffar människor och de här frågorna kommer upp, för det är så oerhört viktigt. Vi kan inte lämna ett helt folk åt sitt öde att vara fångna och där den israeliska staten helt och fullt ensam ställer villkor som är vidriga.
Det måste vi med all kraft motarbeta.
Katarina Köhler (S):
Det har sagts mycket gott om Norrbotniabanan som godstransportör genom Sverige. Det har framhållits att banan kommer att vara någonting inte bara för den norra delen av landet utan för hela Sverige och för Europa. Men det finns också andra aspekter. Edward Riedl pratar om att vi raljerar och förvanskar historien.
När jag då tittar på regeringens transportplan som ligger fast till 2020/21 och ser att det inte står ett ord om Norrbotniabanan, vad statsministern har sagt och vad de västerbottniska riksdagsledamöterna säger i Västerbotten och i riksdagen, kan jag inte annat än konstatera att regeringen talar med kluven tunga.
Regeringen håller med om det förträffliga i godshanteringen men tar inga initiativ. Regeringen säger att man värnar miljö- och klimatfrågorna, men det är inte så viktigt att man förordar och ser vinsten med Norrbotniabanan.
Man låter i stället trafiksäkerhet och vägar bli illa åtgångna av fruktansvärt mycket lastbilar och långtradare, som dessutom spyr ut ofantliga mängder avgaser som medför dålig luft för oss som bor längs sträckan.
Regeringen säger att hela Sverige ska leva men ser inte att Norrbotniabanan skulle vara en viktig faktor för just detta, med en regional utveckling som skulle gynna inte bara regionen utan hela landet. Man säger att man vill minska arbetslösheten, men man ser inte att investeringar på detta sätt skulle vara en del i att åtgärda det.
Jag vill också nämna persontrafiken och den regionala utveckling som Norrbotniabanan kommer att innebära.
Vi får en geografiskt mer tillgänglig region där vi kan ha en geografisk arbetsmarknad och där vi kan använda våra lärosäten på ett helt annat sätt och behålla människorna i kommunerna - man behöver inte flytta för att få en utbildning eller komma till ett jobb en bit ifrån. Visst finns det många delar i Norrbotniabanan.
Framför allt har vi inte tid att vänta mycket längre, precis som så många andra har sagt. Vi måste få besked. Alla inblandade väntar på besked om när nästa steg i Norrbotniabanan och dess byggande tar form. Det behöver vi få veta.
Katarina Köhler (S):
Tack för svaret, bostadsministern! Jag vill börja med att lite grann förklara min interpellation så att den förhoppningsvis blir tydligare för dem som lyssnar. Vi hade tidigare kvalitetsansvariga - de benämndes som kvalitetsansvariga. Nu vill man ändra det till kontrollansvariga.
Det betyder större ansvar men också ökad kompetens som ska läggas till den kontrollansvariga. Det här ska säkerställas genom en obligatorisk certifiering.
Redan när den nya plan- och bygglagen sattes i sjön den 2 maj fanns det en övergångsbestämmelse som, så att säga, lovade att den kvalitetsansvariga skulle få finnas kvar till den 31 december i år. Sedan skulle det gå över till att helt och hållet handla om kontrollansvar.
När vi arbetade med den nya lagen sade man från Boverket och i förarbetena till lagen, som då diskuterades, att man bedömde att 8 000 kontrollansvariga skulle utbildas och certifieras för att det här skulle fungera. I dag säger ministern att det finns olika bedömningar av behovet av kontrollansvariga.
Han säger att Boverket i dag säger att det rör sig om mellan 4 000 och 8 000. Samtidigt säger ministern att det inte alls råder någon brist på vare sig utbildning eller certifiering. Då undrar jag: Varför är det bara drygt 2 000 eller, som ministern säger i dag, 2 400 som är certifierade? Och på vilket sätt kommer vi att underlätta det fortsatta arbetet med kontrollansvariga?
Vi säger nu ja till att förlänga den här övergångstiden till den 1 juni 2013. Men ministern säger ingenting om på vilket sätt man ska arbeta och se till att vi har de kontrollansvariga som behövs för att få åtminstone den delen av plan- och bygglagen att fungera.
I dag innebär det här tveklöst förlängda handläggningstider i vissa fall eftersom man inte får tag på de här människorna. Och när det gäller glappet mellan kvalitetsansvar och kontrollansvar fungerar det inte överallt. Jag tycker inte att ministern har svarat på det.
Det är lite sent påtänkt när bostadsministern nu säger att man på flera områden ger uppdrag till Boverket att kartlägga, utreda och fundera över hur många kontrollansvariga det behövs. Det är så dags!
På område efter område och avsnitt efter avsnitt i den nya plan- och bygglagen har regeringen fått backa för att det har varit ett hafsverk. Jag hävdar att även denna del är det. Det här borde ha varit klart när lagen sjösattes. Att man nu talar om att bedöma hur många kontrollansvariga som behövs är i senaste laget.
Jag förväntar mig ett svar på mina frågor.