Jan Lindholm (MP):
Den rödgröna feministiska regeringen arbetar systematiskt och målmedvetet för en långsiktigt hållbar välfärdspolitik. För oss miljöpartister är det en självklarhet att välfärden ska omfatta alla. Den här debatten har begärts med anledning av en dom i Högsta förvaltningsdomstolen om sondmatning.
Bakgrunden är att Försäkringskassan sedan Högsta förvaltningsdomstolens dom 2012 tolkat sondmatning som egenvård - en sjukvårdande insats - som inte berättigar till statlig assistansersättning. Och det har inneburit stora problem för många.
När Kammarrätten i Göteborg, i december 2016 i mål nr 3208, valde att gå på motsatt linje uppstod ett tolkningsproblem och därmed ett osäkert rättsläge. Försäkringskassan begärde då att Högsta förvaltningsdomstolen skulle förtydliga vad som gällde. Det gjorde man genom att överklaga kammarrättens beslut.
Den 13 april i år kom Högsta förvaltningsdomstolens nya domslut. Domstolen har denna gång kommit fram till att sondmatning ska räknas som hjälp med måltider, vilket innebär ett grundläggande behov och därmed ett behov som berättigar till statlig assistansersättning.
Den nya tolkningen från Högsta förvaltningsdomstolen innebär självklart att många känner lättnad eftersom de på grund av den tidigare tolkningen nekats det stöd de behöver. Vi i Miljöpartiet utgår självklart från att Försäkringskassan nu ändrar sina bedömningar utifrån det nya rättsläget, som rimligen bör vara stabilt.
I Sverige är det nämligen myndigheterna som tolkar och tillämpar de lagar riksdagen stiftar. Varken riksdag eller regering har den befogenheten. Riksdagen kan på olika sätt uttrycka sitt missnöje, och regeringen kan försöka lägga sig i myndigheternas arbete - även om det är rättsligt tvivelaktigt - genom att exempelvis byta ut en generaldirektör och skriva regleringsbrev.
Politikens uppgift är egentligen att utvärdera myndigheternas tillämpning ute i samhället och sedan göra om lagarna om de tillämpas på ett sätt som medborgarna inte vill eller som politikerna inte hade avsett.
För oss miljöpartister, som anser att intentionerna i lagen om stöd och service som antogs av riksdagen 1993 var mycket bra, är det naturligtvis stötande att de tolkningar som myndigheterna sedan dess har gjort har fjärmat tillämpningen så långt från det avsedda.
Vi, liksom jag tror alla övriga partier, har sett den här besvärande utvecklingen över tid, och många av oss har ifrågasatt den. Det har även gjorts en hel del försök från politiken under de senaste 25 åren som lagen varit i kraft att ingripa för att säkerställa att de ursprungliga intentionerna ska gälla. Politiken såg ganska tidigt att det var problem med lagstiftningen.
Det handlade både om att personer med svåra funktionsvariationer inte fick det stöd de rimligen borde ha fått och om att fullt friska personer lyckades lura handläggare och tillskansa sig mycket stora bidrag. Varje gång skandalerna slogs upp i medierna ifrågasattes lagen både av dem som ville förbättra lagen för dem med svåra funktionshinder så att de skulle kunna få stöd och av dem som helt enkelt såg lagen som dysfunktionell och ville ta bort den.
LSS har verkligen varit mycket omdebatterad. Redan 2001, bara sju år efter det att lagen hade börjat tillämpas, tillsattes den första utredningen för att försöka rätta till bristerna i lagstiftningen. Jag har försökt gå igenom historiken för att bilda mig en uppfattning om hur många gånger LSS har utretts, men det är inte lätt att få en helt säker bild av det. Troligen handlar det om fler än fem utredningar som har tittat på lagen.
En säkrare bild av utvecklingen får man om man tittar på själva lagtexten och noterna för när delar av lagen har förändrats. Då ser man att under de snart 25 år som lagen har varit i bruk har det skett ändringar i själva lagtexten under 14 av dessa 25 år.
Jag tror att vi måste ha den här bakgrunden med oss för att förstå att LSS troligen var en ovanligt otydlig lag som gav tillämpande myndigheter alltför vida och oklara ramar att tolka. Därför har vi fått många av de problem som kantat lagens historia. Alliansregeringen hade åtta år på sig och genomförde två utredningar men lyckades inte förtydliga eller säkerställa lagstiftarens ursprungliga intentioner.
Den nuvarande regeringen har på sina snart fyra år inte heller lyckats med uppdraget. Den utredning som den nuvarande regeringen tillsatte 2016 har emellertid ett uppdrag som, när det redovisas, kanske gör det möjligt att äntligen göra den modernisering och uppdatering av lagen som vi alla vet är nödvändig.
Att det så kallade sparkravet nu har tagits bort gör det kanske enklare både för utredaren att fullgöra sitt arbete och för politiken att hitta en bred överenskommelse om hur man kan säkerställa att personer med svåra funktionshinder ska kunna leva ett fullvärdigt liv som alla andra.