Cecilia Wigström (FP):
Tack för det beskedet! Vi får alltså en proposition under våren till riksdagen. Jag tycker dock att det är väldigt beklämmande att den här situationen över huvud taget har uppstått, att vi nu har ett visst vakuum när det gäller militär och beväpnad trupps närvaro i Afghanistan för svensk del. Jag tror inte att man heller kan skylla på Nato. Hur kommer det sig då att tyskarna lyckades ha en trupp nere redan i oktober och uppfylla det utvidgade mandatet?
Den afghanska regeringen har länge bett FN om hjälp med säkerheten i landet utanför Kabul. Det är som sagt beklagligt att världen väntar, planerar och förbereder - men är inte där. Samtidigt kvarstår de stora behoven i Afghanistan och ökar egentligen för varje dag.
Ewa Björling tar också upp någonting som jag tror tangerar en orsak till att det är svårt att komma i väg, nämligen att resurserna inte finns. Uppenbarligen finns det politisk vilja hos regeringen att vara i Afghanistan, men när man inom politiken inte kan uppfylla det man vill är det ofta för att resurserna inte finns. Vi har i dag begränsade resurser för våra internationella åtaganden, och jag är rädd att regeringen inte använder dem på bästa sätt.
Vi har i dag nämligen ingen strategi för de internationella insatserna. Från Folkpartiets sida efterlyser vi en internationell strategi för våra internationella uppdrag där vi har tydliga politiska målsättningar och ett effektivt resursutnyttjande. I dag är det ofta bråttom när vi tar de politiska besluten i riksdagen, och det finns ingen koordination.
För varje insats vi gör blir det tydligt att en övergripande strategi saknas. Långt innan vi går in och erbjuder oss att åka till ett land bör vi ha tydliga kriterier för våra handlingsalternativ, vilka förband som ska skickas vart och i vilken omfattning. Om flera insatser blir aktuella på en och samma gång måste vi prioritera. Vilka kriterier gäller då?
Det är dags att vi har principer och kriterier som slås fast i en internationell strategi. Vi har i dag en geografisk splittring. Vi har runt tusen personer i internationella insatser i 14 olika länder. Det är en utsmetning av våra resurser där vi går miste om samordningsfördelar. Det handlar dels om samordningsfördelar på plats, dels också om det faktum att varje land vi engagerar oss i kräver stabsresurser hemmavid.
Det är tydligt att snittkostnaden per anställd i utlandsstyrkan är mycket högre i små och korta missioner. Vid långsiktiga missioner blir däremot snittkostnaden lägre. Om vi hade en strategi och en fokusering skulle vi därmed kunna utnyttja våra resurser bättre. Jag är rädd att också detta är en anledning till att det här beslutet dröjer.
Afghanistan drabbas av att vi inte har de resurser som krävs, och det beror bland annat på dåligt resursutnyttjande från regeringens sida. Jag undrar: Är utrikesministern beredd att se till att Sverige får den internationella strategi som Folkpartiet efterlyser så att vi kan ge den bästa hjälpen till så många som möjligt? Nu i juni kommer det att vara val i Afghanistan.
Vår utrikespolitiska målsättning är ju att vi ska främja demokrati och mänskliga rättigheter i världen, och då är det väldigt knepigt om vi inte nu är där och ser till att hjälpa till att få den säkerhet som behövs för att valen ska kunna bli fria och rättvisa.