Rebecka Le Moine (MP):
I dag debatteras utgiftsområde 23 Areella näringar. Det är ett samlingsnamn på näringar som täcker stora geografiska ytor på land eller i vatten. Exempel på areell näring är skogsbruk, jordbruk och fiskerinäringen. Det finns även näringar som använder sig av naturens vidder och vyer, till exempel natur- och ekoturism.
En av dess största inkomstkällor är de naturupplevelser som ryms i naturliga ekosystem. Jag skulle vilja betrakta naturen i sig som en areell näring. Den är ytrelaterad och förser oss med tjänster som är livsnödvändiga, såsom rent vatten och ren luft, men även rekreation som ökar livskvaliteten och gör oss friskare och lyckligare.
Det enda problemet med ekosystemtjänsterna är att de är gratis. Vi måste alltså inte sysselsätta oss 40 timmar i veckan för att kunna skapa fotosyntes och få näringskretsloppet att gå ihop. Därför skapas det inga jobb, inga monetära vinster, inga loggor som kan spridas till internationella arenor och sätta Sverige på kartan. Nej, naturen bara är.
Naturen bara är en förutsättning för hela vår välfärd. Och ur ett snävt perspektiv kan det som är ovärderligt bli värdelöst.
Ett sätt, fru talman, att försöka få de areella näringar som genererar monetära värden att samsas med dem som inte gör det, men som förser oss med sina gratis ekosystemtjänster, är att försöka hitta en bra balans mellan exploatering och bevarande. Vi behöver hållbara areella näringar där de planetära gränserna respekteras.
Det är en stor utmaning för bland annat skogsbruket, och för att nå dit krävs det två saker. För det första: Vi måste avsätta tillräckligt mycket natur och skog som skydd. Vi måste steppa upp från 5 procent skyddad produktiv skogsmark till vårt etappmål på 20 procent. För det andra: Skogen måste brukas hållbart.
Vi vet i dag att kalavverkning och markberedning är bland det mest destruktiva vi kan göra mot den biologiska mångfalden. Mer än 1 800 arter är hotade på grund av dessa åtgärder. Vi måste därför ställa om skogsbruket och öka andelen hyggesfritt. Det här kan vi bara göra genom att samarbeta. Vi här inne måste samarbeta.
Det måste ske ett samarbete mellan stat, kommun, kyrka, industri och inte minst, fru talman, våra privata skogsaktörer. Ca 50 procent av skogen ägs av privata skogsaktörer. Genom sina olika roller och sitt sätt att bruka skogen har de gett Sverige ett lite mer variationsrikt skogsbruk. Fru talman! I dag råder frihet under ansvar i skogsnäringen.
Det är nästan ett orimligt stort ansvar att lägga dagens skogspolitik på den enskilda brukarens axlar. Jag vet att det är många skogsägare som gör sitt allra bästa för att förvalta skogen på ett hänsynsfullt sätt. Men så som skogsvårdslagen är skriven måste personen i fråga ha stor kunskap om biologi och ekologi, forn- och kulturlämningar och juridik.
Därför måste staten hjälpa till att ge ett kunskapsunderlag till dessa markägare. Ett namn för de mest naturvärdefulla skogsområdena är nyckelbiotop. Där bedöms både ekologiska strukturer och förekomst av arter, och inventeringen genomförs av naturläskunniga biologer på Skogsstyrelsen. Underlaget gör det enklare för skogsägaren att veta vad som är skyddsvärt och inte.
Det är något som måste göras på ett systematiskt vis. Nyckelbiotopsinventeringen bör inte betraktas som politik mer än vad en bilbesiktning eller läkarkontroll betraktas som. Det handlar om ett kunskapsunderlag. Att säga nej till kunskap är att stoppa huvudet i sanden. Det löser inga problem, och det är direkt oansvarigt.
Vad vi väljer att göra av kunskapen är däremot politik. Det ligger på vårt ansvar att diskutera detta. Fru talman! För mig som miljöpartist är det självklart att det ska vara lätt att göra rätt, särskilt när det gäller naturvården och skogsbrukandet. Självklart måste våra miljöhjältar på landsbygden få en rimlig ersättning för att de inte avverkar biologisk värdefulla och skyddsvärda skogar.
Snarare bidrar de till att naturvärden får utvecklas under tid. Därför har jag själv lagt en motion om att utreda ett bonus-malus-system för markanvändning där de som vårdar och skyddar natur ska gynnas ekonomiskt medan de som exploaterar högt skyddsvärda naturområden ska betala. Vad som framgår med all tydlighet från M:s och KD:s budget är att de inte vill ersätta våra miljöhjältar på landsbygden trots att de förväntas bidra stort. Fru talman!
Det blir en dubbel bestraffning för de markägare som vill göra rätt för sig när både underlagen och ersättningen försvinner. Den skyddsvärda skogen finns ju kvar, oavsett hur mycket M och KD önskar att de inte behövde ta ansvar för den.
När M och KD skär ned anslaget om 200 miljoner kronor och ursäktar det med att de vill öka effektiviteten, så menar de att markägare ska göra det av ren och skär godvillighet. Antingen saknas det en helhetsbild kring skogsbruket i Sverige eller så saknas det respekt för alla de markägare som redan i dag drar ett viktigt strå till stacken.
Eftersom M och KD skär ned och halverar de kompletterande satsningarna på skydd för värdefull natur och åtgärder för värdefull natur kommer vi längre ifrån våra miljömål som kräver just det: mer skydd och mer skötsel. Enligt bedömningen från Naturvårdsverket kommer det inte att funka, utan etappmålet för skydd av värdefull natur kommer inte att nås till 2020. Fru talman!
Trots att läget ser oerhört svårt ut just nu kommer jag och mina kollegor att lägga vår fulla politiska kraft på att se till att Sveriges miljöhjältar på landsbygden får den uppskattning och ersättning som de förtjänar i kampen om att uppnå våra nationella och internationella åtaganden.