KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anna Sibinska (MP):
Kulturområdet skiljer sig från andra politikområden på flera sätt genom att det består av många små institutioner organiserade på en rad olika sätt, som myndigheter, föreningar, stiftelser och statligt ägda bolag. Förklaringen till detta ligger delvis i områdets långa tillkomsthistoria.
Vissa av våra kulturinstitutioner har mycket gamla anor. Riksarkivet, Riksantikvarieämbetet och Kungliga biblioteket bildades alla under första halvan av 1600-talet, vilket gör dem till några av världens äldsta fortfarande existerande förvaltningsorgan. Detta är helt unikt.
Operan och Dramaten bildades av Gustav III i slutet av 1700-talet, och både Naturhistoriska riksmuseet och Nationalmuseum tillkom under början av 1800-talet.
Det andra som utmärker kulturområdet är en ovanligt stark autonominorm, det som vi brukar kalla principen om armlängds avstånd. Armlängdsprincipen innebär, som bekant, att kulturpolitiken ska skapa goda förutsättningar för konstnärligt skapande men låta professionen ta ansvar för innehåll och kvalitet.
Riksrevisionen har granskat om regeringens styrning inom kulturområdet lever upp till de kriterier som riksdagen har ställt upp för styrning av statliga verksamheter. Granskningens slutsats är att regeringens styrning har blivit tydligare och mer resultatinriktad. Styrningen har ett långsiktigt perspektiv och är dokumenterad på ett bra sätt.
Detta underlättar förstås riksdagens möjlighet till kontroll och insyn. Styrning av kulturområdets institutioner Principen om armlängds avstånd är väl känd av såväl Kulturdepartementet som kulturinstitutionernas företrädare. Däremot anser Riksrevisionen att styrningen inte är tillräckligt anpassad till de olika förutsättningar som gäller för bolag och stiftelser jämfört med myndigheter.
Regeringen instämmer i stort i Riksrevisionens bedömningar och instämmer delvis i att regeringens styrning är otillräckligt anpassad till institutionernas olika verksamhetsformer. Fru talman! Utskottet delar regeringens bedömning att styrningen inom kulturområdet är komplex med tanke på områdets bredd i fråga om både verksamhets- och finansieringsformer.
Vi ser också att inga målkonflikter har uppstått under den aktuella granskningsperioden. De årliga dialogerna mellan Kulturdepartementet och verksamheterna är väl dokumenterade och en värdefull resurs i regeringens styrning.
Vi välkomnar också den granskning av hur principen om armlängds avstånd fungerar i praktiken, på såväl nationell som regional och kommunal nivå, som Myndigheten för kulturanalys fått i uppdrag att genomföra under det här året. Detta kommer att ytterligare utveckla regeringens styrning av kulturområdet. Jag yrkar bifall till kulturutskottets förslag.
Anna Sibinska (MP):
Kulturskapare och konstnärer är kulturlivets absoluta fundament. Men konstnärerna arbetar ofta under tuffa villkor. Den tuffa arbetsmarknaden med många tillfälliga uppdrag, som inte alltid arvoderas på ett rimligt sätt, leder till att konstnärerna hamnar utanför samhällets trygghetssystem.
För att kulturen ska ha möjlighet att fortsätta utvecklas i hela landet är det viktigt att de som arbetar med kultur får förbättrade villkor. Det nämnde även statsminister Stefan Löfven i regeringsförklaringen i januari förra året. Jag skulle vilja fråga statsrådet Amanda Lind vad regeringen avser att göra för att stärka konstnärernas villkor.
Anna Sibinska (MP):
Sverige befinner sig fortfarande i den största krisen sedan andra världskriget. Många människor har blivit svårt sjuka eller avlidit. Vi kan ännu inte överblicka alla konsekvenser för individen och samhället.
I årets granskning av regeringens hantering av pandemin fokuserar utskottet på de åtgärder som kan värderas redan i dag i ljuset av vad som var känt, eller borde ha varit känt, när de vidtogs. Kriser kräver snabba beslut. Samtidigt måste demokratin och rättssäkerheten värnas även under en pandemi.
Detta är en komplicerad balansgång, vilket vi också kan se i de ärenden vi har granskat. Ansvarsprincipen är en av tre bärande principer för svensk krishantering. Principen innebär att den aktör som har ansvar för en fråga eller en verksamhet i normalfallet har ansvar för denna även under en kris.
En sådan ordning borgar för att beslut fattas där det finns rätt kompetens och erfarenhet. Men pandemin har drabbat samhället brett och visat på behovet av en nationell samordning mellan olika aktörer och olika nivåer. Också detta är en balansgång. Gransknings-betänkande våren 2021Inledning Den svenska förvaltningsmodellen, med våra självständiga myndigheter, skiljer oss från andra länder.
I Sverige kan en minister inte peka med hela handen. Här fattar regeringen kollektiva beslut, och vi måste gå den långa vägen med lagstiftning och riksdagsbeslut. Visserligen finns det en möjlighet att göra detta mer skyndsamt under en civil kris, men det behövs fortfarande både beredningsunderlag och remissrundor.
I grund och botten handlar det om skyddet av individens fri- och rättigheter - inskränkningar av dessa måste vila på lag. I den ena vågskålen ligger människors liv och hälsa; i den andra vågskålen ligger deras frihet och demokratiska rättigheter. Naturligtvis måste regeringen sträva efter att så långt som möjligt hitta den här delikata balansen.
Men det är också naturligt att det i efterhand finns saker att lära och göra bättre i framtiden. Detta har vi även sett i våra utfrågningar; både statsråd och myndighetsföreträdare vittnar om att de har lärt mycket på vägen och att det behövs bättre lagstiftning för att kunna hålla den här balansen i framtida kriser. Regeringen har redan aviserat en översyn av lagstiftningen.
Även den kommer att behöva ta hänsyn till den viktiga avvägningen mellan snabba beslut och rättssäkra beslut. Slutligen vill jag säga att detta var första gången som jag deltog i det intensiva arbetet med granskningsärenden i konstitutionsutskottet. Det har varit spännande, lärorikt och viktigt.
Denna granskning kan ju leda till att utskottet kan uttala sig vägledande och därmed bidra till utvecklingen av praxis. På så sätt ska en regering, oavsett vilken färg den har, kunna styra riket på ett välfungerande sätt i enlighet med våra grundlagar. Jag vill också passa på att tacka kansliet, presidiet och ledamöter i utskottet för ett gott samarbete och för en bra introduktion.
Regeringens hantering av coronapandemin
Jonas Andersson (SD):
Tack för din fråga, Christer Nylander! För att svara på den kan jag bara hänvisa till det jag sa innan: Man ska ha folkligt stöd för den konst som man skattefinansierar tillsammans, och den ska vara baserad i vetenskaplig forskning. Jag har svårt att se vad som är så radikalt och omvälvande med att offentligt finansierad konst ska ha folkligt stöd.
Det som är radikalt här är snarare om Christer Nylander tycker att offentligt finansierad konst inte ska ha folkligt stöd. Är det så du tycker, Christer Nylander?
Jonas Andersson (SD):
Tack, återigen, till Christer för hans svar. Jag får helt enkelt hänvisa till det jag sa. Att vi har folkligt stöd för det vi gör i riksdagen är naturligtvis viktigt. Vi är ju folkets främsta företrädare. Det är folket som är vår uppdragsgivare. Det är i dess intresse jag vill agera.
Det är därför jag tycker att det är väldigt viktigt att vi har ett folkligt stöd för det vi gör, och naturligtvis också att vi utformar politiken baserat på vetenskaplig forskning. Det är det jag menar med estetisk hållbarhet.
Det är klart att det borde ligga i vårt intresse som folkvalda att exempelvis försöka utforma enprocentsregeln, som jag har diskuterat, på ett sådant sätt att också kommande generationer kommer att tycka att det vi bygger och upprättar är tilltalande. Christer Nylander drar väldigt stora växlar i de här frågorna. Det är kraftiga överdrifter och en övertolkning, tror jag, av det jag sa i mitt anförande.
Jag tycker inte att det är ett speciellt radikalt förslag att ha folkligt stöd i de här frågorna. Om man skulle fråga människor i Sverige vad de tycker tror jag att den linje som jag förespråkar har ett väldigt starkt stöd. Jag är tveksam till hur de skulle se på den linje som Christer Nylander förespråkar. Där tycker man snarare att detta är någonting fruktansvärt, som det verkar på det anförande som Christer Nylander nyss höll.
Jonas Andersson (SD):
Jag vill inleda med att yrka bifall till Sverigedemokraternas motivreservation i det aktuella ärendet. EU:s nya ungdoms-strategi Sverigedemokraterna är ett Europavänligt men EU-kritiskt parti. Mellanstatligt samarbete med andra europeiska länder är en självklarhet. Det är något enormt viktigt för Sverige.
Detta viktiga samarbete innefattar de politiska områden som kulturutskottet är med och bereder men också en rad andra viktiga politiska områden såsom handel, ett särskilt betydande exempel. Mellanstatligt samarbete är något gott i grunden, men detsamma kan inte sägas gälla överstatlighet.
Dessvärre har EU över tid alltmer gått i en överstatlig riktning, utan tillräcklig hänsyn till nationellt självbestämmande. Sverigedemokraterna menar att mycket av det som EU:s nya ungdomsstrategi berör hade kunnat genomföras på ett fullgott sätt inom ramen för bilaterala och multilaterala avtal mellan fria och självständiga nationalstater.
Att arbetet med ungdomspolitik inom EU fram till i dag har drivit fram förändringar i medlemsstaterna vad gäller lagstiftning framgår av EU-dokument kopplade till detta ärende. Det är inte något som under ärendets gång har problematiserats det minsta, förutom av Sverigedemokraterna.
Ändå framgår det i exempelvis artikel 165 i fördraget om EU:s funktionssätt att Europaparlamentet och rådet inte får besluta om åtgärder som bidrar till harmonisering av lagstiftning i medlemsstaterna när det gäller ungdomsfrågor. Att så ändå sker ger Sverigedemokraterna anledning att se på ärendet med skepsis.
Bortom frågan om vilken beslutsnivå som bör gälla i ungdomspolitiska frågor som denna finns också andra aspekter värda att kommentera här. Fru talman! "EU:s värden" och "europeisk identitet" som begrepp framhålls på flera håll i EU-dokument kopplade till det här ärendet.
Bland annat framgår där att man från EU-håll vill att ungdomar ska verka för förändring i enlighet med dessa värden och denna identitet, men innebörden av begreppen specificeras inte närmare. Användandet av dessa begrepp ger i sammanhanget en bild av att EU vill pådyvla ett slags värderingar ovanifrån och nedåt i stället för att hitta former för att detta på organisk väg ska kunna växa fram underifrån och uppåt.
De värderingar och identiteter som på organisk väg vuxit fram i Europa genom historien under hundratals, till och med tusentals, år i de olika medlemsstaterna är i stället vad som i själva verket skulle behöva bejakas. Det vore det enda sunda och riktiga. Det jag nu har föredragit ser jag som några viktiga punkter att kommentera, inte minst mot bakgrund av den motivreservation som Sverigedemokraterna har i utlåtandet.
Jonas Andersson (SD):
Jag har en fråga som riktar sig till statsrådet Ardalan Shekarabi. Vid årsskiftet trädde ny lagstiftning i kraft för spelpolitiken i Sverige. Enligt den lag som nu gäller på området ska marknadsföring av spel till konsumenter vara måttfull. Vad som betraktas som måttfullt ska fastslås genom praxis, men än finns ingen praxis att förhålla sig till.
Däri ligger också det problem som vi har sett de senaste månaderna i Sverige med spelreklam som är massiv till sin omfattning och som på sina håll också har aggressiva inslag. Det handlar om spelreklam som knappast kan betraktas som särskilt måttfull av många svenskar - detta trots färsk lagstiftning som har trätt i kraft på området. Säkerligen är det många svenskar som undrar om det var så här det skulle bli med regeringens nya spelreform.
Mot bakgrund av detta undrar jag om statsrådet ser att man hade kunnat gör något mer på förhand för att förhindra den omfattning av och aggressivitet i spelreklamen som vi har sett sedan årsskiftet.
Jonas Andersson (SD):
Min fråga går till statsrådet Baylan. Nästa vecka kommer riksdagen att besluta om en förlängning av den tillfälliga migrationslagen. Den vänsterliberala alliansen har dessutom klämt in en uppluckring av kraven för anhöriginvandring. Tusentals migranter utan flyktingstatus ska få ta hit sina anhöriga i stället för att återförenas i hemländerna.
Och i stället för fullt rimliga krav på att migranter ska ordna försörjningen av sina anhöriga blir det kommunernas uppgift att ordna boende och bidrag till tusentals nya anhöriginvandrare. När humanismen är skattefinansierad handlar det i slutänden om prioriteringar. Den senaste månaden har det kommit flera larmrapporter om usla kommunala ekonomier. Fru talman!
Min fråga till ministern är: Vilka delar av kärnverksamheten menar regeringen att kommunerna ska dra ned på när anhöriginvandrare prioriteras? Vem ska prioriteras bort?
Jonas Andersson (SD):
Så sent som 2018 sa statsminister Löfven: "Sverige kan inte ha en mer generös lagstiftning än omgivande länder." Ändå ökar nu regeringen migrationstakten igen. Ändå skapar regeringen incitament för fler ankarbarn. När staten tar beslut som landar i kommunernas knä blir det problem. Så återigen: Vad föreslår regeringen att kommunerna ska prioritera bort till förmån för detta?
Jonas Andersson (SD):
Tack, Anna Wallentheim, för ditt inlägg! Jag kan konstatera att vi håller med varandra om vissa saker men inte i allt. Socialdemokraterna och regeringen har ju, med Ardalan Shekarabi i spetsen, profilerat sig i spel- och lotterifrågor som ett parti som vill ta ansvar för att skydda konsumenterna. Man har svingat vilt mot spelbolagen i retoriken, bland annat när det gäller spelreklam.
Men samtidigt vill man se undantag i lagstiftningen som uppenbarligen gynnar socialdemokratin själv och det spelbolag man driver. Man vill ha kvar undantaget för spel på kredit, till skillnad från oss sverigedemokrater. Socialdemokraterna och SSU tjänar ju via sitt bolag Kombispel tiotals miljoner kronor varje år på att människor spelar bort pengar, i många fall pengar som de inte har, eftersom man tillåter spel på kredit.
Mellan 2014 och 2017 drev det socialdemokratiska spelbolaget Kombispel över 8 000 spelare till Kronofogden för att de inte hade betalat lotter som de hade köpt på kredit. Socialdemokratin gör alltså stora vinster på människor som är satta i skuld och säkerligen också i flera fall spelberoende. Socialdemokratin är ekonomiskt beroende av att människor spelar bort sina pengar.
Inget parti fyller sina fickor med pengar från spel på det sätt som Socialdemokraterna och SSU gör, samtidigt som de går till hård attack mot spelbolagen. Det finns ett hyckleri i detta. Det är en ansvarslös politik. Varför vill Socialdemokraterna att människor ska kunna spela på kredit för pengar som de inte har? Kan det vara för att det är en stor intäktskälla för organisationen, för partiet och för SSU?
Jonas Andersson (SD):
Tack, Anna Wallentheim, för svaret! Jag konstaterar att denna fråga verkar vara lite av en öm tå för socialdemokratin. Även om Anna Wallentheim säger att man på olika sätt har tagit tag i detta har över 8 000 personer skickats till kronofogden. Och det var inte många år sedan det som vi nu pratar om skedde. Även om det handlar om ett ganska litet kreditbelopp finns det fortfarande en principiell problematik, tycker jag.
Man vill fortfarande att människor ska kunna spela för pengar de inte har. Som jag ser det är det ganska uppenbart att man är väldigt positiv till denna lagstiftning eftersom man själv får stora förmåner av den. Jag kan faktiskt inte se att skälen annars skulle vara så starka för detta. Precis som jag nämnde i mitt anförande finns det i dagens samhälle Swish och andra betalningslösningar som man skulle kunna använda i stället.
Varför är det så viktigt att man ska handla på kredit, med pengar som man alltså inte har? Nej, jag tycker inte att svaret håller.
Jonas Andersson (SD):
Tack för svaret, ministern! Men jag är inte nöjd. Det är kanske inte särskilt förvånande. Det är mycket oroväckande att man inte kan ge ett rakt svar på frågan huruvida organisationer med kopplingar till islamistiska Muslimska brödraskapet ska vara finansierade av svenska skattebetalare. Jag förväntar mig fortfarande ett mer rakt svar på den frågan, inte bara ett svar om hur regeringen ser på folkbildningen i största allmänhet. Som tur är återstår flera inlägg i denna debatt.
Jag hoppas alltså att jag kan få ett tydligare svar här. Flera svenska myndigheter och lokala politiska församlingar har redan agerat på olika sätt mot Ibn Rushd och dess medlemsorganisationer. Göteborgs stad har tidigare i år aktivt beslutat att stoppa Ibn Rushd som remissinstans i olika ärenden med tanke på organisationens extremistkopplingar. I Hässleholms kommun har man av motsvarande skäl nyligen beslutat att dra in bidrag på kommunal nivå till studieförbundet.
Det verkar alltså som att man har vaknat på en del platser runt om i Sverige, vilket är positivt. MUCF, alltså Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor, har också agerat. År 2018 beslutade MUCF att avslå ansökan om statsbidrag till organisationen Sveriges Unga Muslimer för att organisationens verksamhet strider mot demokratins idéer om jämställdhet och mot diskriminering och så vidare.
MUCF kräver dessutom tillbaka det bidrag som har utbetalats till Sveriges Unga Muslimer. Som beslutsunderlag för det finns bland annat uppgifter om att företrädare för organisationen har delat våldsbejakande islamistisk propaganda och att medlemmar har åkt till Syrien för att strida och avlidit där. MUCF fick efter en domstolsprocess rätt mot Sveriges Unga Muslimer. Kammarrätten i Stockholm kom fram till att Sveriges Unga Muslimer inte verkar i enlighet med demokratins idéer.
Det bisarra med detta är att Sveriges Unga Muslimer är en medlemsorganisation i just Ibn Rushd, alltså det studieförbund som jag har interpellerat om, och samtidigt tycker Folkbildningsrådet fortfarande att förbundet lever upp till demokratisyftet enligt folkbildningens syften.
Ministern påpekar i sitt interpellationssvar att när det gäller statlig bidragsgivning till organisationer och projekt har regeringen varit tydlig med att statsbidrag inte ska ges till organisationer som bedriver verksamhet som strider mot demokratins idéer. Det regeringen säger blir därför lite svårt att få ihop för mig.
Anser ministern rent generellt att det är rimligt att organisationer med myndighetsuppdrag ger bidrag till en organisation vars medlemsorganisation av en annan myndighet och av domstol bedömts bedriva verksamhet som inte är förenlig med demokratins idéer? Jag har ännu en fråga.
Ser ministern en risk för att allmänhetens förtroende för den svenska civilsamhällespolitiken skadas med anledning av att organisationer med väl belagda kopplingar till internationell islamism finansieras med miljonbidrag via svenska staten?
Jonas Andersson (SD):
Jag gläds åt att ministern säger sig vilja följa upp noga vad Folkbildningsrådet sysslar med. Jag tror att det är nödvändigt sett till hur situationen faktiskt ser ut. Jag beklagar dock att regeringen inte fullt ut verkar förstå allvaret i denna fråga. Sverigedemokraterna har till skillnad från regeringen en aktiv och uttalad politik för att motverka Muslimska brödraskapets etablering i Sverige - något vi bland annat har lyft upp i motioner i riksdagen.
I sitt svar på min interpellation påpekar ministern att Folkbildningsrådets styrelse under hösten 2019 fattat ett beslut om att ge generalsekreteraren i uppdrag att återkomma till styrelsen med förslag på hur rådets uppföljning av hela folkbildningen kan utvecklas och förstärkas för att leverera en mer transparent redovisning. Bra, det är ett steg i rätt riktning. Men det är enligt min mening alldeles för lite och alldeles för sent.
Medan man tar fram förslag pumpar svenska staten in miljoner och åter miljoner i organisationer som kan kopplas till internationell islamism. Riksrevisionen har tidigare riktat allvarlig kritik mot Folkbildningsrådet, och rådet uppmanades att åstadkomma en bättre styrning och kontroll över till vilka verksamheter bidragen går. År 2018 fastslog dessutom Statskontoret att den interna kontroll som genomförs av studieförbunden är bristfällig.
Det finns alltså en skarp kritik mot Folkbildningsrådets agerande, som nu åter aktualiserats i fallet med Ibn Rushd. Kritiken mot Folkbildningsrådet vad gäller kontroll och transparens kommer också från olika forskare och debattörer, bland andra Magnus Ranstorp. Kan ministern garantera att Folkbildningsrådets egna kommande förslag på förbättrad uppföljning och ökad transparens kommer att vara nog för att möta upp den allvarliga kritiken från bland andra Riksrevisionen och Statskontoret?
Jonas Andersson (SD):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag måste till att börja med säga att den här migrationskommittén blir lite märklig. Det verkar som att den ska fungera som regeringens och migrationsministerns alibi för alla typer av åtgärder inom migrationspolitiken. Bara för att en kommitté har tillsatts innebär det inte att världen stannar upp och väntar på eventuella resultat. Situationen i kommunerna är redan nu prekär.
Jag noterar också att ministern undviker frågan om huruvida personer som omfattas av gymnasielagen kommer att kunna ansöka om ställning som varaktigt bosatta. Låt mig återkomma till denna del lite senare. Först vill jag ta upp sakfrågan som handlade om huruvida 36 000 utlänningar med tillfälligt uppehållstillstånd nu kommer att få stanna permanent i Sverige, med Socialdemokraternas goda minne.
Jag vill börja med att ge en kontext så att folk som lyssnar på debatten verkligen förstår frågan. Den utlänning som har bott fem år i Sverige kan ansöka om ställning som varaktigt bosatt, VABO. Det innebär samtidigt att man per automatik får permanent uppehållstillstånd.
Detta var inget större problem före 2016, för på den tiden var i princip alla uppehållstillstånd i Sverige permanenta. Vad spelade VABO för roll när alla ändå redan hade permanent uppehållstillstånd?
När lagen om VABO emellertid ändrades av regeringen Löfven 2016 hade den tillfälliga lagen med tillfälliga uppehållstillstånd redan varit på plats i ett halvår. Det är den lagstiftning som minister Johansson här i kammaren gång på gång brukar hänvisa till när han talar om ordning och reda, att de har tagit ansvar, att vi har Europas lägsta nivåer etcetera.
I förslaget om den tillfälliga lagen skrev regeringen själv på följande sätt: "Regeringen anser att det inte bör finnas någon möjlighet att bevilja permanent uppehållstillstånd på grund av skyddsskäl, förutom för kvotflyktingar." Herr talman! Låt mig direkt säga att vi i Sverigedemokraterna är för de skärpningar som finns i den tillfälliga lagen. Även om den inte är tillräcklig innebär det åtminstone några steg på vägen.
Jag har förstått att minister Johansson också är inne på den linjen. Likväl står ministern nu här och vägrar att ta ansvar för att 36 000 personer kommer att få uppehållstillstånd på grund av VABO. Detta hade kunnat åtgärdas redan i somras inför förlängningen av den tillfälliga lagen. Migrationsverket uppmärksammade denna problematik i sitt remissvar. Herr talman!
Som jag ser det finns det bara två logiska alternativ här. Antingen var regeringen fullt medveten om att denna situation skulle uppstå men valde att ignorera det. Kanske var det en eftergift till Vänsterpartiet, Miljöpartiet eller Centerpartiet - vad vet jag? - som ett slags amnesti för 36 000 personer. Eller så såg regeringen inte detta komma, trots alla varningssignaler.
Min följdfråga till minister Johansson blir därför: Såg ni det komma och struntade i det, eller missade ni varningssignalerna igen?