KBLab/rixvox huggingface dataset:
Martina Johansson (C):
Tack för ett ärligt svar, Camilla Rinaldo Miller! Jag passar på att gå vidare på temat bostadsbidraget och regelverket. Jag hoppas att ledamoten kan ta med sig detta och driva på sina kamrater i regeringen. Det handlar nämligen också om vad som räknas som familjens inkomst. Om inkomsten för en ung person som kanske har fått sitt första sommarjobb eller extrajobb går över en viss gräns räknas den in i familjens ekonomi.
Det kan ha också en motsatt effekt. Denna unga person som har chansen att bryta familjens ekonomiska situation, skaffa sig en egen inkomst och ta nya steg i livet kanske väljer att inte göra det just därför att familjens totala ekonomi då blir drabbad. Detta motverkar också arbetslinjen, som är viktig för Centerpartiet och som jag också uppfattar är viktig för Kristdemokraterna och regeringen.
Det var en sådan sak som jag ville passa på att ta upp. Ytterligare en sak som är viktig för hela familjer, och framför allt för barn, är hur bostadsbidraget regleras mellan särlevande föräldrar.
Som det ser ut i dag kan det, även om ett barn bor nästan halva tiden hos den ena föräldern, räknas som att barnet inte är ett hemmavarande barn, som det heter. Då minskar bostadsbidraget, och då har vi också en möjlig konflikt som ökar konflikten mellan föräldrarna. Barnen drabbas då både av dålig ekonomi och av konflikt hos föräldrarna.
Martina Johansson (C):
Tack för svaret, statsrådet! Och välkommen tillbaka till riksdagen! Jag som kommer från grannkommunen tycker att det är särskilt roligt. Det har varit en mandatperiod där pensionerna har diskuterats och en period där de här diskussionerna delvis har varit svåra.
Jag ska väl erkänna att det aldrig är ens fel när två träter om huruvida ett system fungerar eller inte. Alla vi som ingår i Pensionsgruppen har väl på olika sätt bidragit till att diskussionerna landade som de gjorde i våras. Vi har såväl ett inkomstpensionstillägg som ett garantitillägg och reaktionen på garantitillägget.
Där har alla partier på något sätt varit och ruckat i gränslandet. Jag har ändå hela tiden, under den relativt korta tid som jag har ägnat mig åt de här frågorna, känt att bland annat Moderaterna har varit noga med att värna Pensionsgruppen. Det har varit min upplevelse. Därför blev jag väldigt förvånad när jag satt här i kammaren och lyssnade till Ulf Kristerssons regeringsförklaring.
Samtidigt är jag glad att svaret jag nu får är att pensionsöverenskommelsen från 90-talet gäller. Men vi ska komma ihåg att den överenskommelsen har sina politiska grundprinciper när det gäller pensionssystemet. Det handlar om att varje generation ska stå för sin egen pension, att det ska särskiljas från budgeten och att det ska vara ekonomiskt hållbart och förutsägbart när det gäller livsinkomsten och individuellt.
Men vi har också en överenskommelse om att det ska råda konsensus mellan oss fem partier som är satta att värna systemet. Jag hade önskat en större ödmjukhet just i fråga om att ensidigt öppna för en överenskommelse där alla partier bjuds in. Att det kom förvånar mig.
Jag undrar ibland varifrån det kom och varför det kom i just regeringsförklaringen. Det handlar om dagens pensionärer, men det handlar också om framtidens pensionärer, om mina barn och andras barn, som är yrkesverksamma i dag. Vi är överens om att vi behöver samtala. Det behövs.
Jag hade hellre sett att steg ett hade varit att vi i Pensionsgruppen hade setts och att det var där diskussionen hade startat. Min förväntan var att Moderaterna snabbt skulle bjuda in Pensionsgruppen och att vi därifrån skulle ha en diskussion om arbetsformer, hur samarbetet har varit, varför vi har hamnat där vi har hamnat och var vi har tappat konsensuskänslan, som jag har fått beskrivet fanns tidigare, innan jag började jobba med de här frågorna.
Därifrån skulle vi diskutera vad vi ska göra annorlunda för att ta steget framåt och värna vårt system. Jag är lite orolig för vad tanken är med att bjuda in alla partier. Avsikten med pensionsöverenskommelsen och Pensionsgruppen är att värna ett system. Men det är inte alla partier som värnar grundprinciperna i dagens pensionssystem. Jag upprepar därför några av mina frågor.
Vad är skälet till och syftet med att i en regeringsförklaring, innan vi har setts och diskuterat i Pensionsgruppen, börja med att bjuda in samtliga partier till samtal?
Martina Johansson (C):
Jag tackar för svaret. Visst har vi fått en inbjudan till nästa vecka. Den kom i går eller i morse. Det uppskattar jag, men jag hade velat se den innan jag fick höra i regeringsförklaringen att vi ska samtala med och bjuda in alla partier.
Detta gör, som jag var inne på tidigare, att det blir en oro för vad det är vi vill. En del av pensionsöverenskommelsen är som sagt att vi är satta att värna det system vi har och att vi ska ha konsensus. Det som har varit så bra är att vi har diskuterat och till slut landat i konsensus. Alla partier har fått ge och ta.
Det vi har sett under det sista året, också i andra typer av parlamentariska överläggningar på olika områden, är att det blir en väldigt stor politisk debatt som förs på ett sätt där man låser fast sig i olika frågeställningar och olika delar, vilket gör det svårt att landa och släppa en del principer, vilket man måste göra för att kunna hamna i konsensus.
Det är därför jag tycker det har varit så bra med Pensionsgruppen och att detta har varit syftet. Men, återigen: Det är jättebra att vi ska ses i nästa vecka. Jag ser fram emot det och kommer att göra plats i kalendern och passa in det i tiden så att vi kan ha bra samtal, vilket jag hoppas att det ska bli. Jag vill passa på att påminna oss om det pensionssystem som vi har och har haft sedan 90-talet. Det har väldigt bra grundprinciper.
Sedan behöver man skruva i alla system för att de ska bli ännu bättre, och jag säger inte annat än att vi behöver göra detta. Systemet har dock gett hållbara pensioner och långsiktighet, och framför allt har det höjt pensionsnivåerna. Vi har gått från 72 procent relativt fattiga pensionärer till ungefär 15 procent relativt fattiga pensionärer i dag. Man kan ta en annan siffra.
Vi har gått från ungefär 1,1 miljoner relativt fattiga pensionärer till ungefär 300 000 relativt fattiga pensionärer. Jag stolt över att Centerpartiet har varit med och värnat detta system.
Vi gjorde överenskommelsen därför att vi hade en lågkonjunktur som gjorde att det var svårt att få ihop statsfinanserna och att värna pensionerna, och det fanns behov av en hållbarhet och förutsägbarhet som skulle göra att pensionerna håller även i svårare tider.
Nu när vi är på väg in i en ny lågkonjunktur blir det lite svårt för mig att förstå att vi ska frångå det grundfundament som har funnits för att värna systemet och för att klara även dåliga tider. Det är detta som oroar mig.
Men jag ser som sagt fram emot ett samtal och hoppas att vi kan landa i något som gör att min oro minskar, för jag tycker att det är viktigt för pensionärerna och för framtidens pensionärer att värna det arbetssätt som vi har haft.
Martina Johansson (C):
Jag tackar för svaret. För mig handlar Pensionsgruppen om att man ska nå konsensus. Det har vi varit inne på. Det som förvånade mig är, som jag sa tidigare, att vi inte började med ett samtal i Pensionsgruppen. Det är det som förvånar mig mest att vi inte börjar där vi alla ändå egentligen tycker att vi ska vara.
Sedan tog jag upp att alla partier på något sätt har varit med och fiskat lite grann vid sidan. Det har Centerpartiet också gjort. Man måste alltid vara efterklok. Då hoppas jag att det som vi ska prata om när vi ska ses i nästa vecka är det som vi ska ägna oss åt och motverka detta.
Jag vill inte ha fler debatter liknande en valdebatt som var i våras där våra partiledare hade en debatt om pensionerna. Jag kommer inte ens ihåg siffrorna, om jag ska vara helt ärlig. Men någon sa 400 kronor, någon sa 500 kronor. Någon sa: Ni höjer egentligen bara 200 kronor, och jag vet och så vidare. Men det är detta som vi vill motverka.
Jag tror att ett skäl till att vi hamnade där var för att vi lämnade den trygghet och det konsensusarbete som vi har och har haft i Pensionsgruppen. Sedan har det inte fungerat så bra de senaste fyra åren. Det beror förmodligen på enskilda möten. Det kan också handla om enskilda individers sätt att agera i en grupp. Sedan ska jag inte säga mer än så eftersom jag inte vill recensera enskilda individer. Jag är ändå glad över att vi ses i nästa vecka.
Men återigen är jag förvånad över att det inte var där som vi började, för då hade jag inte behövt vara orolig. Det är det som jag är i dagsläget. Oavsett hur Pensionsgruppen ska se ut eller jobba framöver är poängen att vi alla måste ställa upp helhjärtat på grundprinciperna i vårt pensionssystem.
Martina Johansson (C):
Tack, Gunnar Strömmer, för svaret! Det finns ett antal olika verktyg att använda när en skilsmässa inte går så fort som man vill, ekonomiskt. Problemet är bara att om det ska utdömas vite vid förhalning kräver det domstol, och för att ta ärendet till domstol krävs jurister - och även tillgång till pengar för att betala juristerna.
Bodelningsförrättarna begär ofta ersättning i förskott för sitt arbete. Dessa två saker blir bekymmersamma om man inte har några medel på grund av att de är låsta i en bodelning där den ena parten förhalar. Kvarsittningsrätten när det gäller bostad kräver också att man blandar in domstol och jurister, och det kan också bli del av förhalningen.
Utan medverkan från den som besitter bostaden kan ingen värdering göras, och det leder i sin tur till att man inte kan komma vidare i bodelningsprocessen. Jag blir lite besviken på svaret. Det kanske inte förvånar ministern. Jag hade en liknande interpellationsdebatt för ett par år sedan med ministerns företrädare och fick då ungefär samma svar: att verktyg finns.
Men om det nu finns verktyg, varför finns det då bodelningsprocesser som pågår i sju, åtta, nio eller tio år? Varför sker detta? Är det för att man inte har ekonomi att driva processerna i domstol? Är det för att man inte orkar? Är det för att man vill skydda sina barn så att de inte ska behöva vara med i en lång process?
Det kanske helt enkelt är lättare att ge upp, strunta i att få alla sina delar och bara få ut en mindre del. Det finns även ledande familjerättsadvokater som kräver och ber om bättre lagstiftning på området.
Man ber om att bodelningsförrättarna ska få ytterligare muskler, kunna utdöma vite utan att behöva ta sig till domstol och när någon förhalar kunna sätta tidsgränser för när personerna ska lämna uppgifter eller komma på möten. Man vill kunna sätta en sluttid så att även bodelningsförrättaren får ett krav på sig: Inom en viss tid måste processen vara klar.
Min förhoppning med interpellationen var lite grann att öppna ministerns och regeringens ögon för de problem som faktiskt finns. Detta drabbar barn, det drabbar män och det drabbar kvinnor. Dock verkar det inte för mig som att detta är en av de viktigaste frågorna för ministern.
I början av november hade jag förmånen att få bli intervjuad i ett radioinslag. Också ministern hade fått frågan om att vara med och kommentera en väldigt långdragen bodelningsprocess. Svaret, som kom via ministerns pressekreterare, var att ministern inte hade tid att svara på frågor om detta. Det gör mig besviken och orolig.
Därför undrar jag om ministern och regeringen kommer att fokusera på frågor som handlar om familjerätt, bland annat skilsmässor, under mandatperioden.
Martina Johansson (C):
Jag blir mer positiv ju längre detta samtal pågår, och det är väldigt skönt. Varför gör jag detta? Varför står jag här? Varför driver jag de här frågorna? Jo, det gör jag för att det handlar om två människor som har gift sig av kärlek men sedan vid en skilsmässa helt plötsligt blir fiender.
Den lagstiftning som vi har är tänkt att skydda båda parterna, som ska dela lika. Varför vill vi det? Jo, därför att barnen i de här relationerna fortsatt ska ha det bra och för att båda föräldrarna ska kunna starta ett nytt liv och fortsätta framåt. Vi vet att det inte funkar i alla lägen, och vi måste få en lagstiftning som håller ihop.
Vi kan inte tillåta att vuxna bråkar in absurdum, för då far barn illa. Det är därför jag gör det här: för att inget barn ska behöva drabbas av onödigt tvistande vuxna. Det verkar som att jag kanske har fått ministern att ta ett steg längre fram mot att ta tag i frågorna och se över vad det är som fungerar och inte fungerar.
Jag är också nyfiken på varför verktygen inte används på det sätt som det är tänkt. Jag tror inte att det handlar om att människor är illvilliga. Men det är något som gör att det inte fungerar, och det måste vi ha svaret på först. Regeringen har möjlighet att undersöka de sakerna. Lagstiftningen behöver skärpas, för barnen ska inte drabbas. Jag har en slutfråga. Ministern talar om att på ett lämpligt sätt samla aktörer.
Jag kan bidra med namn, och jag är gärna med vid ett sådant möte. Frågan är bara: När kommer ett sådant möte att ske?
Martina Johansson (C):
Jag tackar Andreas Carlson för svaret. Samtidigt är jag lite besviken över svaret.
Jag tycker att jag öppnar för en ny väg för den nya regeringen att angripa den här typen av frågor genom att ta fasta på lokalbefolkningens, kommunens och företagarnas behov och möjligheter. Det här svaret hade jag kunnat få även om jag hade ställt interpellationen till den förra regeringen.
Jag trodde att statsrådet och den nya regeringen skulle stå för skillnad, för det är det man har sagt. Det exempel som jag tar upp i min interpellation, och som jag vet att statsrådet inte kan uttala sig om i sak, visar väldigt tydligt på att uppdraget inte funkar i praktiken. Det finns många olika förslag.
Nu tog jag upp ett förslag som gäller trafik, men det finns i mitt hemlän Sörmland motsvarande förslag där man inte ser lokalsamhället när det gäller kraftledningsutbyggnad. Det här är lite symtomatiskt för våra myndigheter. Man ser inte lokalsamhället, invånarna, företagen och kommunerna, deras behov och deras önskemål att vara delaktiga. Trafikverket har i uppdrag att samordna och planera. Detta redovisas årsvis. Så är det absolut.
Men det funkar ju inte. Regeringen har ett stort ansvar att trycka på bland annat Trafikverket för att skapa intresse för att se helheten. Vem är det annars som ska ta helhetsansvaret och göra samhällsanalysen? Vilka arbetstillfällen riskerar att gå förlorade om ett företag inte kan fortsätta att leverera på grund av att det skärs av?
Vem ska ta ansvaret för klimatet när invånarna måste ta fyra mil extra varje dag för att kunna ta sig till jobbet? Det handlar om den enskildes ekonomi, men framför allt om klimatet. Det gäller att försöka hitta exempel på att man kan göra saker på ett annat sätt. Det är ingen som ifrågasätter att bron jag nämner i interpellationen ska bytas ut, utan det handlar om hur Trafikverket kan försöka få till en bra lösning för dem som bor i närheten. Det här visar på brister i helheten och samordningen.
Jag har också fått information som visar att det finns ett ointresse för att ta reda på hur det ser ut. Jag tar i interpellationen upp siffror från trafikmätningar. I dag vet jag att Trafikverkets mätning gjordes fem kilometer bortanför bron. De mätte inte ens på bron, vilket den enskilda föreningen gjorde. Därav skiljer det 700 bilar om dygnet.
Det är ett symtom på att man inte ser helheten. Mitt syfte med interpellationen är att visa på att det inte funkar i praktiken och ge regeringen chansen att tidigt ändra på det här och ta ledartröjan. Återigen frågar jag ministern: Vem är det som ska ansvara för att helhetslösningen fungerar?
Är ministern redo att förtydliga uppdraget om att prioritera lokal acceptans och lokal samverkan? Hur kommer ministern att arbeta för att följa upp att det fungerar i praktiken?
Martina Johansson (C):
Jag tackar åter Andreas Carlson för svaret. De enskilda ärendena är det som vi enskilda riksdagsledamöter ser väldigt tydligt. Men mitt syfte var inte enbart att lyfta fram det här konkreta exemplet utan också att visa att det här är någonting som sker kontinuerligt och som är symtomatiskt.
Det handlar inte om att enskilda medarbetare, projektledare eller chefer inom våra olika myndigheter begår enstaka fel, utan det här återkommer. Jag hoppas att vi kan få en regering som tar tag i de här problemen, så att enskilda människor inte drabbas. Som jag sa förut är det här inte det enda exemplet. Jag har varit riksdagsledamot i fyra år.
Jag har tre konkreta exempel från Sörmland där man missat den enskilda individen eller kommunen, och jag tror att det sker även i övriga landet. I min interpellation nämnde jag en järnvägsbro som ingen är emot. Man ska dock inte behöva åka fyra mil i stället för att åka direkt över järnvägen. Det handlar om fyra tåg om dagen som går på den här linjen. Jag har nämnt kraftledningen mellan Hedenlunda och SSAB i Oxelösund. I det fallet har man rundat markägarna.
Det leder till stark kritik, risk för överklaganden och så vidare. Ett tredje exempel är Ostlänkens utbyggnad. Den är fantastiskt bra för Sörmland som region. Men plötsligt upptäcker en markägare att en massa personer befinner sig i hans fårhage, där hans djur går, för att göra arkeologiska utgrävningar. Det har ingen informerat om. Det är klart att utgrävningarna måste göras.
Men man får ju inte glömma att prata med människorna, företagen och så vidare. Mitt viktigaste syfte med interpellationen är att lyfta fram att detta händer i verkligheten. I den här debatten får ministern som representant för regeringen ta ansvar för alla myndigheter.
Om vi inte får ordning på det här minskar förtroendet för politiken, för våra myndigheter och i förlängningen för vår demokrati. Det är därför det är så viktigt. Det handlar inte om min eller någon annans upplevelse, utan det handlar om att vi måste kunna tro på systemet. Då måste man klara av att se helheten.
Våra myndigheter, Trafikverket och andra, behöver våga driva även sådant som är svårt för att visa att de tar ett samhällsansvar. Det är klart att det inte är enkelt att lösa de här sakerna. Men de måste våga prova det svåra och ta nya steg.
Martina Johansson (C):
Jag och Camilla Waltersson Grönvall var tidigare överens om att forskning och implementering av densamma inom socialtjänstens arbete är lika viktig som vissa justeringar i lagstiftningen för att säkerställa att vi ger det bästa stödet till utsatta barn. Tyvärr ser jag inte det i Tidöavtalet. Jag ser i princip det motsatta. I det avtalet finns att åklagare ska kunna ansöka och fatta beslut om omhändertagande av till exempel barn och unga.
Det är personer som inte har fått utbildning inom området socialtjänst. De har naturligt då inte heller kunskap om den senaste forskningen om relevanta insatser för barn och unga. Därför undrar jag vad det finns för stöd till forskning och implementering inom socialtjänsten i regeringens arbete. Det handlar om att få bättre utredningar för att säkerställa att det alltid är barnets bästa som sätts i främsta rummet.
Henrik Edin (L):
Jag skulle vilja börja med att yrka bifall till reservation nr 7. Liberalerna anser att det juridiska skyddet för den enskilde vid småhusentreprenader behöver stärkas. En husaffär är för de allra flesta människor det största ekonomiska åtagande som de gör under hela livet. De stora kostnader som det innebär att bygga nytt innebär att konsumentskyddet vid småhusentreprenader behöver vara extra starkt.
Fram till för några år sedan fanns en obligatorisk regel om att den som är byggherre för en småhusentreprenad ska se till att det finns en byggfelsförsäkring som gäller i tio år. Regeln om obligatorisk byggfelsförsäkring togs bort, eftersom det visade sig att byggfelsförsäkringen mycket sällan gav byggherren någon hjälp. Därför avskaffades obligatoriet den 1 juni 2014, men kravet på färdigställandeskydd behölls.
Brister vid husbygget ska normalt uppmärksammas genom besiktning, men slutbesiktningen är i dag inte obligatorisk. Genomförs det en slutbesiktning ska det noteras vilka fel och brister som förekommer i husbygget och vilka åtgärder dessa leder till. I vissa lägen leder småhusentreprenader till tvister i domstol. Kostnaden för detta är ett påtagligt problem för många.
De flesta hemförsäkringar har någon form av rättsskydd som kan täcka vissa juridiska kostnader. Därutöver finns endast mycket begränsade möjligheter att få allmän rättshjälp via Rättshjälpsnämnden. Till att börja med bör bevisbördan i fråga om vad som avtalats flyttas ytterligare till konsumentens fördel genom ett generellt krav på att avtal om småhusentreprenader ska upprättas i skriftlig form. Skriftlighetskravet innebär med automatik att arbetets omfattning klarläggs.
Vidare bör det vara ett obligatoriskt krav på slutbesiktning. I dag görs bara en slutbesiktning om någon av parterna begär det, vilket orsakar problem eftersom slutbesiktningen avgör om entreprenaden är godkänd eller ej. Det bör också övervägas om det behövs en lagreglering i fråga om vem som ska utse besiktningsman vid slutbesiktningen.
Sammanfattningsvis anser Liberalerna att frågan om det juridiska skyddet för den enskilde vid småhusentreprenader behöver bli föremål för en bredare översyn i form av en utredning. Utredningens uppdrag bör då inkludera, men inte avgränsas till, de delfrågor som jag nämnt. Fru talman! Den här sortens lagstiftning skulle inte bara förbättra rättssäkerheten. Den skulle även förändra det allmänna förhållningssättet när det gäller småhusentreprenader - affärskulturen, skulle man kanske kunna säga.
Det skulle vara en förändring till fördel för den enskildes juridiska skydd vid just småhusentreprenader, och det är Liberalernas vilja i detta fall. Därför yrkar jag bifall till reservation nr 7.
Henrik Edin (L):
Det finns två saker som saknas på den svenska bostadsmarknaden: bostäder och marknad. Därför är det mycket glädjande att fyra för Sverige ansvarstagande partier inom ramen för januariavtalet har kommit överens om att vidta gedigna åtgärder för att förbättra bostadsmarknaden i Sverige.
Det handlar om att försvåra handel med kontrakt, men kanske viktigast av allt om att etablera en prissättningsmekanism på hyresmarknaden som kommer att göra att våra städer blir mer dynamiska och att fler möjligheter kommer att öppnas för människor som bor i vårt land. Förutsättningarna för jobb och tillväxt kommer att förbättras. Fru talman! En väl fungerande dynamisk bostadsmarknad är också en förutsättning för att fler ska kunna göra en klassresa.
Boendesegregationen och trångboddheten är utbredda problem som får stora sociala konsekvenser. Därför behövs det fler hyresrätter i Sverige. Men det behövs också bättre valmöjligheter. Man måste kunna välja mellan att äga och hyra sin bostad, även i utsatta områden.
Därför behövs det en särskild strategi för omvandlingar av hyresrätter till bostadsrätter i hyresrättsdominerade områden för att främja att personer som vill äga sin bostad kan stanna kvar i just detta område. Fru talman! En blandning av olika upplåtelseformer, som hyresrätter, bostadsrätter och ägarlägenheter, skapar bostadsområden som möjliggör för de boende att välja den boendeform som passar just dem bäst.
Därför bör huvudprincipen vara att andelen ägda bostäder inte understiger 30 procent i ett bostadsområde. Samtidigt vill jag understryka att det inte heller är eftersträvansvärt att ett bostadsområde består av endast ägda bostäder. Regeringen bör ta nödvändiga initiativ för att utarbeta en strategi för omvandlingar i områden som domineras av hyresrätter.
Regeringen bör även utreda möjligheterna för kommuner att ge sina bostadsbolag en möjlighet att bli byggherre för projekt som innebär att nya bostadsrättsfastigheter eller ägarlägenheter byggs i utsatta områden. Fru talman! Avslutningsvis finns det ett stort behov av fler bostäder som är anpassade till äldre personer. Ett större och anpassat utbud på bostadsmarknaden för äldre skulle ytterligare öka människors valfrihet och underlätta rörligheten på bostadsmarknaden.
Därför vore det också önskvärt att regeringen tog initiativ till att utreda om byggande av lägenheter för äldre kan underlättas genom att definiera dem som särskilda boendeformer i lagstiftningen. Med detta sagt yrkar jag bifall till reservation 6.