KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anti Avsan (M):
Man brukar i olika sammanhang säga att sanningen bor i betraktarens öga. Ordleken handlar kanske om juridik, om regler eller till och med om rättsregler. Om det ska kallas för ordlek får väl andra avgöra, men det är också så att olika saker definieras i den här lagstiftningen, och på det viset beskrivs det vad de olika begreppen innebär.
När det gäller de frågor som Jan Lindholm har varit inne på nu ser jag inte att det finns några tveksamheter. Jag kan inte se att det är någon ordlek, utan det beror precis på vad man ser när man läser texten.
Vad vi ska komma ihåg är att både ställandet av säkerhet om det skulle vara aktuellt, men i första hand att teckna finansieringsansvaret genom en ansvarsförsäkring, är straffsanktionerat med böter eller fängelse upp till sex månader. Det behöver dock inte innebära att det faktiskt är så att det ställs säkerheter.
Det är också på det viset att Finansinspektionen kontrollerar - det införs en särskilt bestämmelse om det - om man kan godta en ansvarsförsäkring. Jag tycker inte att det viktigaste i en sådan här situation är att någon viss anläggningshavare ska ersätta de skadelidande, utan det viktiga är att de skadelidande faktiskt ersätts fullt ut.
Såtillvida är den här lagstiftningen inte någon skillnad mot vad som har gällt tidigare enligt atomansvarighetslagen. Den stora skillnaden är att ett större ansvar läggs på anläggningshavarna. Det är otvetydigt på det viset, därför att det är en väsentlig höjning av ansvarsbeloppen. Också det här förmånstagarförordnandet som gäller egendomsförsäkringen gör att det beloppet inte kan dras undan och att det faller under det obegränsade ansvaret.
Anti Avsan (M):
Just det går inte att utläsa i handlingarna, men jag har pratat med personer som arbetar inom kärnkraftsindustrin, och det finns ansvarsförbindelser som är tecknade mellan de stora aktörerna i Sverige också. Det är ett led i att faktiskt klara av ansvaret för finansieringen av eventuella skadeståndsanspråk.
Nu har det legat på en lägre nivå tidigare, och det som har gällt för egendomsförsäkringarna och som jag ändå tycker är viktigt i sammanhanget är det som har gällt tidigare under atomansvarighetslagen. När Strålskyddsutredningen begärde in uppgifter om detta visade det sig att det ligger på en nivå mellan 15 och 20 miljarder kronor. Det var under de förhållandena.
Man kan väl säga att under nu rådande förhållanden, när det finansierade ansvaret höjs väsentligt, ställs det kanske högre krav på egendomsförsäkringar också. Jag har nämligen svårt att se att någon vill finansiera en sådan här verksamhet utan att det finns en egendomsförsäkring. Varenda villaägare vet att det krävs fullvärdesförsäkring av den egna fastigheten, och det måste ju gälla i ännu högre grad här.
Vad som är viktigt här är att det faktiskt är ett obegränsat ansvar, alldeles oavsett vad det kan leda till i det enskilda fallet i slutändan. Det bygger på den miljörättsliga principen att förorenaren betalar, och det ger också en tydlig signal om att det inte finns någon gräns för när det ekonomiska ansvaret efter en olycka upphör.
Det skapas därigenom ytterligare drivkrafter för säkerhetsarbetet inom kärnkraftsindustrin, och det är jätteviktigt i det här sammanhanget, för självklart är det ingen som vill ha kärnkraft som är osäker. Det ska ställas mycket höga krav på säkerheten, och skadeståndsansvaret är ett viktigt led i detta.
Anti Avsan (M):
Det obegränsade ansvaret är per definition obegränsat. Sedan finns det alltid gränser för hur stora tillgångar någon har. Rent teoretiskt skulle man kanske kunna säga att ifall man ägde alla tillgångar i världen skulle ansvaret verkligen vara obegränsat, men jag tror att alla förstår att det är en fiktion. Det finns alltså någon form av begränsning.
Det viktiga är att det handlar om att kärnkraftsindustrin ska ta sitt ansvar för säkerhetsarbetet och, för det fall olyckan skulle vara framme, konsekvenserna av de ersättningsanspråk som kan komma från de skadelidande. Men trots detta finns det ett andrahandsansvar för staten. Som jag sade i mitt anförande har det funnits hela tiden, och det finns nu också.
Det ansvaret leder till att skadelidande ska ersättas fullt ut. Man kan ha olika synpunkter på det, men personligen tycker jag, och säkert många andra också, att det är viktigare att enskilda skadelidande ersätts fullt ut efter en radiologisk olycka än att någon på något vis skulle ersätta på ett sätt som faktiskt inte är möjligt.
Återigen: Det egna ansvaret är mycket stort, vilket förtjänar att påpekas. Låt mig ta upp en sak som nämndes tidigare i debatten. På något vis tycker jag att det är ofattbart att oppositionspartierna inte kan acceptera den förbättring av situationen för de skadelidande som förslaget innebär. Om man inte tycker att det är tillräckligt finns det ändå inte skäl att säga nej.
Jag kan inte förstå det.
Anti Avsan (M):
Jag undrade ett tag vad jag skulle svara på när Hillevi Larsson i sin replik polemiserade mot Egon Frid. Men så var det uppenbarligen inte. När det gäller varför antalet utmätningar har ökat får man titta på hur stor ökningen har varit i förhållande till hur nivån var tidigare. Jag tror inte att man kan säga att det beror på nya regler.
Om man har ändrat någon del i regelverket får man väl i brist på andra uppgifter utgå från att det handlar om föreskrifter och att det ligger på den nivån. Som jag sade i mitt anförande har man i propositionen Förenklat utmätningsförfarande pekat på att just detta att man fastnade i löneutmätningar var ett problem när det fanns andra tillgångar som kunde realiseras.
Svårigheten är att blunda för ett underlag som omfattar en gäldenärs tillgångar när det finns tillgängligt. Det var också ett av skälen till att man föreslog dessa ändringar som trädde i kraft den 1 januari 2008.
Jag kan alltså inte säga att Hillevi Larsson har rätt i sina påståenden, utan oftast när det gäller sådana här saker försöker man måla upp en allmän bild utan att kanske kunna hänföra sig till konkreta fall. Visst kan det finnas konkreta fall där det har blivit en effekt som man kan ha synpunkter på. Men det är inte säkert att det beror på det som påstås här.
När det talas om beneficieregeln vet jag att det finns förslag i denna mängd av utredningar och annat som pekar just på att det ska finnas incitament för att kanske öka sina inkomster. När man inte gör det tar kronofogden inte precis allt i en löneutmätning. Båda parter ska tjäna på detta, både borgenär och gäldenär.
Anti Avsan (M):
Jag börjar med att säga några ord med anledning av det Hillevi Larsson sade i sin tidigare replik när det gäller beneficieregeln och frågan om hyresrätt. Jag förstår inte riktigt vad det har med detta att göra. I den delen vill jag påpeka att socialtjänsten har ett ansvar när någon riskerar att vräkas från en hyresrätt, så det är inte bara så att man får lämna bostaden på grund av obetalda hyror.
Det finns möjligheter att rädda situationen. Men en hyresgästs viktigaste förpliktelse är just att betala hyran. Jag vill inte föra in något skuldresonemang här. Trots allt finns det alltid två parter när någon är skuldsatt. Det är klart att man på grund av omständigheter som man inte råder över kan hamna i en väldigt olycklig situation.
Kanske tvingas man sälja sitt hus och försäljningen inbringar ett väldigt lågt marknadsvärde, en låg köpeskilling, vid just det tillfälle då huset säljs samtidigt som man har stora lån och därigenom blir skuldsatt. Kanske blir man också av med jobbet. Jag har full respekt för att människor kan hamna i den typen av situationer.
Samtidigt finns det trots allt ett ansvar när det gäller situationer som man i någon mån kan kontrollera, vilket också är viktigt i sammanhanget och något som påpekas från gäldenärssidan. Om människor inte tar ansvar drabbas alla låntagare och alla gäldenärer. Men det finns också andra möjligheter.
I Norge anlitas en mäklare när en fastighet ska säljas exekutivt. Det menar man leder till en högre köpeskilling än vid en försäljning på exekutiv auktion som i Sverige. Det finns alltså även andra alternativ.
Anti Avsan (M):
Jag börjar med att svara i allmänna ordalag. I och för sig är jag väl av uppfattningen att jag inte under några förhållanden kan tillfredsställa Egon Frid med mina svar. Jag ska i alla fall göra ett försök. Vad det handlar om är att finna de samhällsekonomiskt bästa lösningarna. Naturligtvis innefattas ett ganska brett perspektiv när man tittar på de negativa konsekvenser som uppkommer med så kallade evighetsgäldenärer.
Detta med att förlora hoppet om och tron på att någonsin kunna leva på ett mer anständigt sätt i sitt liv är naturligtvis ett väldigt hårt slag för människor som oförskyllt drabbas. Samtidigt finns det en motsida här - det är vad allting handlar om; det gäller att hitta en balanspunkt.
För att kunna komma vidare i de här frågorna har Insolvensutredningen - Jan Ertsborn får senare här svara på det - avlämnat ett antal konstruktiva förslag om möjligheterna att komma vidare, om att ta sig ur situationer som samhällsekonomiskt är negativa. Sedan finns det olika uppfattningar om var balanspunkten ska ligga. Det är väl egentligen det som diskuteras.
Man kan väl säga att det inte handlar om antingen eller, om att den ena eller den andra sidan har rätt, utan om att man hittar fram till en avvägning som är sådan att båda sidor gagnas av den lösning som väljs. Detta är inte alldeles enkelt. Det fordrar ganska mycket arbete inom Regeringskansliet. Just det arbetet pågår. Precis som Egon Frid säger finns det också många andra viktiga komponenter.
Det gäller då skuldrådgivning och information i samband med att kreditavtal ingås. Även en mängd andra saker har stor betydelse. Att det finns en ambition att göra någonting åt de problem vi kan se råder det ingen tvekan om.
Anti Avsan (M):
Det är klart att det kan finnas olika uppfattningar om balanspunkten också mellan personer i ett och samma parti - visst är det så. Det beror på att det handlar om ganska svåra frågor. Men det innebär inte att det på något vis finns väsensskilda uppfattningar. Både Egon Frid och jag kan nog mycket väl föreställa oss hur det är att hamna i en situation som den jag tidigare beskrivit.
Jag har full förståelse för att det hela är väldigt olyckligt. Det är klart att jag också tycker att man ska finna någon form av lösning på detta, men jag kan inte därmed säga att inga av Insolvensutredningens förslag ska genomföras. Jag kan inte säga det i dag. Om man försöker politisera detta, vilket Egon Frid ändå gör en viss ansats till, handlar det om att vi förment skulle styras av olika intressen.
Jag skulle vilja säga att vi är i varje fall ett av de partier som genom alla år tydligast har sett den enskilda människan. Det gäller inte bara godtycklig behandling från myndigheters sida, utan ett paradnummer - det kan jag uppriktigt säga - för vårt parti har varit att peka på utsatta människor som står i någon form av relation till Skatteverket. Det finns många andra situationer i livet då man kan hamna i motsvarande situation.
Det kan vara att man blir otillbörligt utnyttjad av exempelvis en oseriös kreditgivare. Det kan också handla om att man blir väldigt osjyst behandlad av en privat arbetsgivare. Det finns alltså korrektiv på dessa områden, och det måste det finnas eftersom den enskilda människan är viktig.
Om man ska finna den sammantaget bästa lösningen ur samhällsekonomisk synpunkt kan man dock inte förenkla problematiken, och det har Egon Frid och jag också debatterat många gånger. Vi har en ambition som jag tror överensstämmer, i alla fall i mångt och mycket.
Anti Avsan (M):
Inledningsvis kan jag säga att tanken bakom utredningen definitivt inte är att försämra för någon enskild. Huvudtanken med utredningen har varit att ansvaret för att ersätta inkomstförluster som uppkommer på grund av trafikolyckor ska samlas hos trafikförsäkringsbolagen i stället för att, som i dag, vara utspridda på ett antal olika ställen.
Vad man har kunnat se som grundtankar med detta är att det kan leda till stora samhällsekonomiska vinster, en ökad trafiksäkerhet, en förbättrad rehabilitering och minskade skadekostnader. Viktigt att påpeka i sammanhanget är att det allmännas ansvar för sjukvårdskostnader inte ska förändras.
Trafikskadelagens tillämpningsområde ska inte ändras, och principen om full ersättning ska gälla i fortsättningen. Det som särskilt betonas i utredningsdirektiven är att särskild vikt ska läggas vid att skyddet för dem som drabbas av trafikskador inte försämras. Detta är det viktigt att framhålla med tanke på vad Egon Frid sagt. Det här ska beaktas när det gäller metoden för överföring.
Utredningen har nämnt ett antal alternativ. När det gäller möjligheterna till rehabilitering har civilutskottet - Egon Frid var med - studerat frågan i Finland där man har den ordning som nu utretts.
Möjligheten att ta ett samlat ansvar med en effektiv och snabb rehabilitering av trafikskadade lyftes i Finland fram som en klar förbättring för skadelidande. Det kan knappast vara negativt om man också i Sverige kan skapa en ordning innebärande att man snabbt sätter in effektiva och tillräckligt omfattande rehabiliteringsinsatser.
En sådan ordning minskar påfrestningarna för de skadelidande, förbättrar möjligheterna att återgå till arbete och ger också andra samhällsekonomiska vinster. Herr talman! Jag går nu kort över till det som Egon Frid lite mer specifikt berör, nämligen frågorna om skaderegleringen.
Egon Frid säger i sin interpellation att den som drabbats av en skada ofta är i underläge gentemot försäkringsbolaget. Till att börja med kan det framhållas att skaderegleringen sker utifrån försäkringsvillkoren som är en del av ett avtal mellan försäkringsbolaget och den enskilde. Det är fråga om tillämpningen av de försäkringsvillkor som finns.
Sedan kan man ha en uppfattning om att vara i underläge om man inte får den skadeersättning som man kanske har räknat med att få. Det är också viktigt att skaderegleringen är utformad på ett rättssäkert sätt, att lika fall behandlas lika.
Där har Trafikskadenämnden spelat en väldigt stor roll genom att utveckla praxis men också när det gäller de ersättningar som betalas ut för olika typer av skador. Trafikskadenämndens sammansättning nämnde Egon Frid.
Det finns alltså tre typer av ledamöter där: så kallade lagkunniga ledamöter, ledamöter med ingående kunskaper och erfarenhet av personskadereglering från försäkringsbolagen samt lekmannaledamöter som förordnats efter förslag från de fackliga organisationerna. Hur man skulle kunna ha en annan ordning har jag lite svårt att se.
Utredningen förordar inte någon förändring i den här delen.
Anti Avsan (M):
Det är intressant att höra Egon Frid. Egon Frid står nämligen i själva verket och argumenterar för premiehöjningar för skadevållare när han ondgör sig över hur de skadelidande drabbas på grund av hur andra till exempel framför sina fordon. Det är klart att det är skadevållare som ska betala, eller i varje fall deras försäkringsbolag.
När det gäller Trafikskadenämnden finns det alltid påståenden från personer som inte får bifall till sin talan, vilket i ett senare skede också kan prövas i domstol, att nämnden eller domstolen brister i objektivitet. Jag kan dock inte se att Egon Frids lösning är något som skulle göra objektiviteten större.
Den typ av sammansättning man har i Trafikskadenämnden är inte helt ovanlig i olika typer av organ, och om vi tittar på domstolsväsendet ser vi också vissa likheter med Arbetsdomstolen. Egon Frid har nämnt att trafikskadades erfarenhet ska ha särskild betydelse, och det kan jag inte förstå. Det är väl närmast så att det kan strida mot grundläggande rättsprinciper.
Vad den trafikskadade har erfarit i ett ärende kan knappast läggas till grund för prövningen i ett annat, enskilt fall. Där förstår jag alltså inte hur man tänker, men det är inte helt ovanligt när det gäller olika förslag från Vänsterpartiets sida. När det sedan gäller möjligheten till ombud vill jag påpeka att det finns något som kallas det frivilliga åtagandet, att försäkringsbolag ändå tillhandahåller ombud.
Det har visat sig att det är till fördel för utredningen, både för försäkringsbolaget och för den enskilde, och jag vill nog påstå att det inte är helt ovanligt.
Anti Avsan (M):
Det har funnits ett antal uppmärksammade fall där sambor inte har testamenterat inbördes. Det är naturligtvis alltid tråkigt när det är så. Det finns många situationer i livet där människor tänker: Jag kanske borde ha gjort det ena eller det andra, men det blev aldrig gjort. Sedan är det för sent.
Att tillskapa en lagstiftning som på ett rimligt sätt täcker de fallen och alla andra fall utan att det får negativa konsekvenser är väldigt svårt. Därför vill jag inledningsvis säga att det är olämpligt att utgå från enskilda fall när man i det här avseendet försöker lämna förslag till lösningar.
Frågan om sambors arvsrätt har behandlats i civilutskottet vid flera tillfällen under den innevarande mandatperioden. Det förslag som har väckts genom en motion under det här riksmötet är inte ett genomtänkt förslag av flera olika skäl. Det har de tidigare förslagen inte heller varit.
Det första man kan säga, och det nämnde också justitieministern, är att det är direkt olämpligt att arvsrätt uppkommer utan någons uttryckliga viljeyttring, allra helst kopplat till ett samboförhållande som faktiskt kan uppkomma enligt Högsta domstolens praxis redan efter elva veckor.
Det kan ha uppkommit utan att någon efterlevande legal arvinge ens känner till att det uppkommit, men det finns en part kvar som kan processa om att möjligen få hela kvarlåtenskapen. Jag får väl ändå säga att Vänsterpartiets argumentation har utvecklats, i alla fall i skrift men inte med tanke på vad LiseLotte Olsson säger.
Tidigare motionsyrkanden har inte innehållit ens något krav på att det ska tillskapas en rättsregel om arvsrätt mellan sambor, utan det har stått precis såsom LiseLotte Olsson säger i dag, nämligen att man även utan en rättsregel ska kunna gå till domstol därför att man tycker att man ska ha rätt till arv. Då ska domstolen kunna döma ut arvsrätt utan att det finns en rättsregel om detta.
Jag vill påstå att lagstiftning och rättsbildning inte sker på det sättet i något samhälle och allra minst i Sverige. Det får vi riksdagsledamöter vara garanter för. Det måste naturligtvis finnas en rättsregel, men det tycker LiseLotte Olsson uppenbarligen fortfarande inte, att döma av det hon säger i talarstolen.
Det är ytterligare ett exempel på att det är helt ogenomtänkt. Ett samboförhållande bedöms utifrån samtliga omständigheter, men när Högsta domstolen har bedömt just tidsaspekten har man sagt elva veckor. Låt oss säga att vår utgångspunkt är elva veckor.
Då kan vi säga att från den tidpunkten kan man i så fall med LiseLotte Olssons förslag tala om rätten till ett arv. Man kan fråga sig: Är det en lämplig ordning? Är det genomtänkt med tanke på alla de effekter som skulle kunna uppkomma för alla andra?
Anti Avsan (M):
I de enskilda fall som det hänvisas till har man nog i samtliga helt enkelt missat just detta att testamentera inbördes. Som jag sade tidigare kan man missa många viktiga saker i livet. Och att man tycker att det är jobbigt är nog inte ett rimligt skäl till att ändra lagstiftningen så att det får en mängd andra konsekvenser. När jag säger att man inte kan titta på enskilda fall är det helt uppenbart att man inte kan göra det om man inte har förståelse för helheten.
Man måste ju förstå vilka konsekvenser ett sådant förslag skulle få även i övrigt. Det som förvånar mig lite är att LiseLotte Olsson inte lyfter fram ett enda problem, resonemangsvis, med att ändra lagstiftningen på det här sättet. Det måste väl tyda på att man då bara tittar på enskilda fall och inte har någon förståelse för helheten.
Även om jag skulle ha uppfattningen att någon lagregel skulle ändras i något fall, vill jag påstå att jag i de allra flesta fall också ser problem. Det finns skäl att återigen påpeka att civilutskottet har behandlat frågan.
Jag kan nämna att när det gäller just önskemålet om att tillskapa arvsrätt genom en domstolsprocess uttalade utskottet att det framstår som klart olämpligt att införa en ordning där rätten till arv tillskapas genom en domstolsprocess. Mot detta reserverade sig bara Vänsterpartiet.
När det gäller Allmänna arvsfonden kan medel i vissa fall avstås av Allmänna arvsfonden, till exempel till förmån för en efterlevande make eller maka. Den möjligheten har man alltså också, förutom att det faktiskt är valfritt att testamentera inbördes. Jag tror för egen del att människor i allmänhet vet att sambor inte ärver varandra.
Anti Avsan (M):
Jag är inte nöjd över situationen på bostadsmarknaden. Den är högst bekymrande. Men det som bekymrar mig mycket mer är Socialdemokraterna, som borde kunna bidra med någonting konstruktivt. Ni röstade visserligen för den nya lagstiftningen som trädde i kraft den 1 januari i år. Men era förslag som gäller riktade subventioner av olika slag visar på att ni inte har tilltro till bostadsmarknadens parter.
Det tycker jag är bekymrande. Vem ska bygga bostäderna? Det är knappast politiker som ska göra det. Femårsplaner är inte så många som tror på. Under den senaste tolvåriga regeringsperioden när Socialdemokraterna hade regeringsmakten fanns det allehanda subventioner. Det byggdes inte mer bostäder i genomsnitt än vad man har gjort under 2010 enligt de siffror för 2010 som är kända.
Då var vi ändå i slutet av en internationell lågkonjunktur.
Nu handlar det ju om bostäder. Man kan inte säga som Maryam Yazdanfar har sagt att vi är för detta - att några var för detta tidigare och några är emot. Då är man ju inte verklighetsanpassad. Det är det som är mest bekymrande när det gäller politiken.
Anti Avsan (M):
Det som Katarina Köhler säger i början kan jag i allt väsentligt hålla med om. Det är när man kommer till hur man ska lösa problemen som skillnaderna finns. Arbetslösheten ska vi väl inte diskutera nu, men den är på väg mot rekordlåga nivåer om man ska tro Konjunkturinstitutet - som jag tror var de som kom med siffror. Men den frågan lämnar jag därhän. Nu handlar det om hur man ska åstadkomma mer bostadsbyggande. Det har med förutsättningarna att göra.
Hyresrätten har fått bättre förutsättningar efter den 1 januari. Det finns kanske skäl att göra mer på det området. Det har lämnats förslag från hyresbostadsmarknadens parter. Vi får se om det kan leda till något. Det ROT-avdrag som Katarina Köhler nämner är inte ett ROT-avdrag i egentlig mening; det framgår av budgetmotionen.
Det är en riktad subvention som är väldigt opreciserad. Skälet till att man inte ska ha ett ROT-avdrag på det här området - om vi nu verkligen talar om ett ROT-avdrag - är att ROT-avdraget för dem som har ett eget hem infördes mycket för att motverka svartarbete. Det problemet finns inte när det gäller flerbostadshus.
De som har näringsfastigheter och är näringsidkare anlitar inte svart arbetskraft på det sätt som man har gjort när man har anlitat hantverkare i det egna hemmet. Ett riktigt ROT-avdrag inom byggsektorn skulle inte leda till så många fler i arbete som det ROT-avdrag som vi har infört. Det finns alltså väsentliga skillnader.
Nu talar vi om förslag som inte ens finns. Den ROT-verksamhet som Socialdemokraterna har talat om är egentligen något annat. Det är en riktad subvention som inte är preciserad.