KBLab/rixvox huggingface dataset:
Luciano Astudillo (S):
Det blir säkert 200 interpellationsdebatter i den takt som den borgerliga regeringen håller på, inte minst på arbetsmarknadens område. Jag lovar här och nu att jag inte kommer då heller. Men när ni tar er gravöl för att ni har förlorat valet 2010, då är jag där, Littorin, och tar den med dig. När det blir svårt och besvärligt med frågorna brukar Littorin gömma sig bakom vad Socialdemokraterna tidigare har gjort och sagt.
Det är bekvämt, för då behöver han inte själv ta ansvar. Men ingen köper det. Det var en annan tid, en annan konjunktur och ett helt annat läge. Jag är inte den som vill ta upp vad Moderaterna har stått för de senaste hundra åren. Tänk om jag gjorde det - för bövelen! Vad långt från att vara ett arbetarparti ni hade hamnat då!
Jag ska ge Littorin ett skäl till att ändå börja försöka tänka om kring a-kassan och regelförändringarna. Det stavas OECD Employment Outlook 2007 . Rapporten säger att en hög a-kassa med rimliga krav är bra för samhällsekonomin. Då kan rätt arbetslös få rätt jobb. Det är bra för ekonomin.
Vi ska inte tvinga människor som förkovrat sig och skaffat en utbildning att ta jobb som är lågproduktiva. Där har Littorin ett enda skäl, tungt nog hoppas jag, för att ändra på regelverket. Det som gör oss förbannade är att det har blivit kallt. Det har blivit hårt.
Folk börjar känna otrygghet nu när konjunkturen vänder, och man vet att det kommer sämre tider. Vad händer nu? Ni har tid nu, Littorin, att humanisera regelverket innan olyckan är framme på riktigt.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill först tacka näringsministern för svaret. Redan i april hade jag en debatt med Maud Olofsson om svenskt mode. Då tyckte jag att ministern hade ett något ytligt svar, lite oengagerat, om en väldigt spännande bransch som växer i Sverige. När näringsministern själv utnämnde sig till modeminister för ungefär en månad sedan väcktes återigen någon sorts förhoppning i mig.
Kanske hade ministern kommit till insikt, trodde jag. Jag är mycket besviken, måste jag säga, över det svar jag har fått. Jag tycker att svaret på många sätt är uppseendeväckande. Vad är det nya i det här jämfört med den debatt vi hade i april? Vad har Maud Olofsson gjort så att hon numera kan kalla sig för modeminister? Väldigt lite, vill jag hävda.
Då som nu var det väldigt fokus på kvinnligt företagande. Jag vet förvisso att det är sant att många av de designer som vi har i Sverige är kvinnor. Det är klart att kvinnor ska stöttas. Men man bör nog passa sig för att reducera modet till en kvinnobransch. Därmed cementerar man en ganska gammalmodig syn på könsroller, tycker jag.
Alla klär sig och uttrycker sig genom vad de väljer att bära, också män. Det är anmärkningsvärt, tycker jag, att ministern i sitt svar berättar att hon numera har börjat prata med kulturminister Lena Adelsohn Liljeroth.
Men, herregud, har det tagit ett och ett halvt år att inse att det behövs någon diskussion mellan Näringsdepartementet och Kulturdepartementet för att ta vara på den kraft som finns i den kreativa ekonomin inte minst?
I svaret jag fått finns inte mycket av den dialogen mellan näring och kultur, ingen djupare insikt och förståelse för korsbefruktningen mellan de två delarna, till exempel behovet av ett brett kulturliv som inte är sponsrat bara av marknaden utan också av samhället. Väldigt lite av det finns i svaret.
Det andra nya, som ministern inte tar upp här men som jag läste i någon kommentar, är att ministern och statssekreteraren ska dela ut en massa priser och synas på en massa modeevenemang. Det är väl bra, men också det tycker jag är uppseendeväckande.
Ska hon gå till dem och berätta det här tror jag inte att det kommer att landa helt rätt. Jag tror att den borgerliga regeringen och näringsministern specifikt har tänkt så här: Nu måste vi hitta något som bär, något som gör att man tittar framåt, som är framtidsinriktat.
Så hittar man modet som den där stjärnan på himmelen och tänker: Det där måste vi greppa tag i. Det där måste vi göra till vårt. Det man får av det här svaret är ganska ihåligt. Det är ganska ytligt och ogenomtänkt. Förvisso påminner det om den övriga delen av den borgerliga politiken. Jag är besviken på svaret.
Mycket handlar om den generella småföretagarpolitiken. Ja, där finns det delar som är positiva; det ska vi socialdemokrater verkligen erkänna. Men varför berättar inte ministern att hon höjt skatten för de minsta företagen? Varför berättar inte ministern att hon minskat regelkrånglet, inte ökat det, under det senaste året?
Och varför har inte Maud Olofsson modet att berätta att hon försämrat de sociala trygghetssystemen också för de små företagen?
Luciano Astudillo (S):
Jag vill tacka för diskussionen. Det är inte alltid lätt att vara ödmjuk. När det gäller den här branschen har jag läst att Maud Olofsson vill ta över Leif Pagrotskys gamla arbete med design, musik och så vidare. Så visst gjorde vi socialdemokrater ett och annat rätt.
Jag har träffat flera olika designer, dataspelskreatörer och modekreatörer som lyfter upp och lovordar det vi gjorde och framför allt det Leif Pagrotsky stod för på det här området. Sedan kan vi diskutera den generella politiken. Jag ska säga så här: Det finns delar av den som är bra. Höjningen av mikrolånen är en väldigt bra grej. Men hur många gånger Maud Olofsson än står här och säger att regelkrånglet minskar så är inte det människors verklighet.
Människors verklighet och företagarnas verklighet är att regelkrånglet har ökat. Den sociala tryggheten har försämrats. A-kassan för de små företagen är också sämre numera, och skatten höjdes för de små företagen. Så är det. Exportstödet minskade till de här företagen. På flera områden är det alltså så att man inte levererar. Jag kommer att fortsätta att följa Maud Olofssons arbete med de här frågorna.
Som slutkläm vill jag säga följande, nu när vi närmar oss jul. Jag läste någonstans att Maud Olofsson uttryckte besvikelse över att det var svårt att hitta snygga kläder för medelålders kvinnor, även om jag inte tycker att det är så. Det verkar som om Maud Olofsson bär de kläder hon har väldigt väl, och med matchande färger dessutom! Men jag vill ändå så här i juletid skicka med ett modetips. Pröva Gudrun Sjödén!
Hon har en jättevacker design för just det Maud Olofsson efterfrågar. Gunilla Pontén finns också - lite djärvare, lite tuffare, lite kaxigare och lite mer utmanande, men jag tror att det ibland är värt att vara det också.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill börja där arbetsmarknadsministern slutade. Littorin hävdar att det är hans bestämda uppfattning att den samlade borgerliga politiken kommer att leda till ökad jämställdhet. Hur underbygger han ett sådant konstaterande?
När vi socialdemokrater bad RUT räkna på hur män och kvinnor påverkas av budgetpropositionen som är lagd visade den rapporten att 66 procent av satsningarna går till män och bara 34 procent till kvinnor. I vårens budget var det 60-40.
När ministern sedan fluffigt pratar om reformer inom arbetsmarknadspolitiken blir det naturligt att fråga: Vad döljer sig bakom det? Är det möjligtvis vårdnadsbidraget Littorin menar, som minskar arbetskraftsutbudet och som för kvinnor bort från jobb och tillbaka till 50-talet?
Eller är det försämringarna i a-kassan för dem som är deltidsarbetslösa, som nu riskerar att leda till att vi får massor av arbetande fattiga kvinnor? Littorin har stått upp för den här reformen och sagt att detta är bra för att få in fler kvinnor i arbete. Samtidigt är han inte beredd att pressa arbetsgivarna.
Det enda jag har sett på det här området är när han i Kommunalarbetaren säger till kommunalråden i Sverige: "För sjutton gubbar, gör någonting!" Samtidigt försämrar han kraftigt villkoren för deltidsarbetslösa kvinnor. Det där är Littorins bestämda uppfattning.
När det sedan gäller nystartsjobben stämmer det kanske att andelen långtidsarbetslösa är högre bland män än bland kvinnor. Men samtidigt är det ju så, som Littorin vet, att nystartsjobben också ska gå till förtidspensionärer och människor som uppbär försörjningsstöd. Lägger man till det är det en mycket jämnare fördelning än den som Littorin gör gällande.
Littorins resterande resonemang bygger på en myt, och där vill jag rätta honom. Män och kvinnor jobbar i privat sektor i lika stor utsträckning. 50 procent av dem som är anställda i privat sektor är män och 50 procent är kvinnor. Så är det.
Medge i stället hur det verkligen är: Ni saknar jämställdhetsfokus i arbetsmarknadspolitiken och i den övriga politiken.
Luciano Astudillo (S):
Jag kan börja i slutet. Jag hoppas att Littorin som arbetsmarknadsminister har lärt sig det här i dag - han borde ha lärt sig det efter ett och ett halvt år. I privat sektor är 50 procent av dem som är anställda män och 50 procent kvinnor. Så är det på svensk arbetsmarknad. Det borde arbetsmarknadsministern veta. Det är en skevhet när en så övervägande del av nystartsjobben går till män. Nu kommer lektion två.
Det är 20 procent män och 80 procent kvinnor i offentlig sektor. Jag är helt övertygad om, precis som Littorin tror, att när man nu öppnar upp offentlig sektor så att också den delen av svensk arbetsmarknad får möjlighet att ta del av nystartsjobben kommer det att leda till att fler kvinnor får nystartsjobb - får vi hoppas. Jag läste bil.
2, Svensk ekonomi , och i de prognoser som regeringen gör lovar man nu 14 000 nystartsjobb inom offentlig sektor nästa år. Jag hoppas att det kan vara ett löfte som Littorin kan stå bakom i diskussionen här i dag. Sedan är det socialdemokratins bestämda uppfattning att den borgerliga regeringen inte bara sviker kvinnor utan också angriper dem.
Det handlar om hur man fördelar pengarna generellt i budgeten. 66 procent gick till män, och 34 procent gick till kvinnor. Och då var det ändå kvinnornas tur den här gången. Men så brukar det vara när Littorin pratar. Förra gången var det de arbetslösas tur, och vi såg hur det gick med det.
Nu försöker Littorin, ganska oskickligt, tycker jag, dölja vad som döljer sig bakom reformer på arbetsmarknadens område. Då frågar jag Littorin: Vad menade han med det? Var det försämringarna i a-kassa för de deltidsarbetslösa han menade? Eller var det vårdnadsbidraget, den reform som kommer att skicka kvinnor från ett jobb tillbaka till 50-talet? För sjutton Littorin, gör någonting!
Det är dags att skärpa sig nu.
Luciano Astudillo (S):
Jag vill tacka integrationsministern för svaret. Jag är inte helt nöjd, men det kanske hör till. Bakgrunden till den här interpellationen är det solidaritetsstöd som övriga EU gav Sverige. Det finns pengar i EU som en extraresurs för att hjälpa de länder som tar ett extra ansvar för flyktingmottagandet.
Det var väldigt bra att Sverige fick hälften av den potten för en tid sedan. Både Billström och Bildt, utrikesministern, var väldigt tacksamma för detta och sade att det var ett viktigt tillskott i flyktingmottagandet även om det var symboliska summor. Jag tror att det var 30 miljoner, så det var inte mycket pengar. Mot den bakgrunden blev jag väldigt intresserad.
Om man tycker att ett sådant här system är bra på EU-nivå borde man kanske fundera på att ha ett motsvarande system i Sverige och vilja testa den idén. Sabuni säger här att schablonersättningen i sig är någon sorts solidaritetspeng. Så är det ju inte. Jag tycker att det är synd att man försöker göra schablonersättningen till något slags solidaritetspeng.
Schablonersättningen så som den fungerar är till för att kompensera kommunerna för den introduktion som de genomför och ersätta dem för det försörjningsstöd som människor behöver under den tid som de introduceras i landet. Att kalla detta för någon sorts solidaritetspeng tycker jag nästan är att fara med osanning. Jag tycker att det här handlar om något helt annat.
Det handlar om att staten nu ska ta ett ansvar för flyktingmottagandet. Vi har en situation i Sverige där det inte är Sverige som land som har en generös flyktingpolitik, utan vi har ett begränsat antal kommuner som står för flyktingmottagandet.
Både integrationsministern och jag vet att 70-90 procent av den statliga ersättningen går direkt till att finansiera försörjningsstödet. Det betyder att det är väldigt lite pengar kvar för att klara svenskundervisning, samhällsundervisningen, praktikplatser och allt det som är så himla viktigt för att klara av ett bra flyktingmottagande. Vad gör då den borgerliga regeringen?
Jo, man tillsätter utredningar. För ett och ett halvt år sedan när den borgerliga regeringen gick in i detta sade man: Vi vet och kan allt. Vi lägger ned utredningar. Vi behöver inte utreda mer om integration och flyktingmottagande.
Men bara ett och ett halvt år senare har vi inte bara en utredning utan två utredningar om den första tiden i mottagandeprocessen, dels den som Sabuni själv tillsatt som ska vara klar i mitten av juni 2008, dels den som Billström tillsatte som ska vara klar så sent som i början av 2009. Vi kan och vet allt, sade den borgerliga regeringen. Nu skjuter man frågan framför sig.
Det är kanske så att vi får vänta en hel mandatperiod innan man hanterar en så här viktig fråga. Vad gör den borgerliga regeringen konkret för att stötta Göteborg, Södertälje och Malmö?
Vad gör man för att gå på Ekerö, Täby, Vaxholm och Vellinge kommuner, som faktiskt inte ställer upp i flyktingmottagandet i den utsträckning som de skulle kunna, så att vi verkligen får en flyktingmottagning som speglar att det är hela Sverige som ställer upp för den generösa flyktingpolitiken?
Luciano Astudillo (S):
Jag tycker att det är lite anmärkningsvärt att Nyamko Sabuni berättar om Integrationspolitiska kommittén, som hon har lagt ned, som om den skulle utreda skolan. Vet inte Sabuni vad den utredning som hon lade ned handlade om? Den handlade inte ens om det. Att länsstyrelserna skulle skapa någon form av solidaritet i landet är ganska naivt, kan jag tycka.
Det är väldigt frestande att ge sig in och ta en generell politisk debatt om den arbetsmarknadspolitik som ni för. Hur ska man kunna bidra till att lära människor svenska när så mycket som 70-90 procent av ersättning bara går till att bekosta försörjningsstödet för de människor som man tar emot? Det är också frestande att ifrågasätta hur det ser ut med långtidsarbetslösheten, Sabuni.
Har ni sett hur siffrorna ser ut för det här året? De har ökat, inte minskat. Varför är det så att ni själva i era budgetsiffror förutspår att socialbidraget kommer att ligga på samma nivå hela nästa år? Varför är det så att redan nästa år, 2008, förutspår Ams en ökad arbetslöshet?
Den politik ni bedriver, även om den här frågan inte handlar om det, fru talman, har ju ökat klyftorna. Den har inte bara svikit utan angripit dem som är fortfarande är arbetslösa.
När den borgerliga regeringen har fått prioritera har man prioriterat fastighetsskatt, förmögenhetsskatt och generella skattesänkningar framför att prioritera de människor som kommer till Sverige och framför att prioritera de bostadsområden som behöver mer stöd. Vi har ett fempunktsprogram för flyktingmottagandet. Det handlar om en solidaritetsbonus.
Där ber jag integrationsministern att göra om de där beräkningarna. Jag tror att ni har missförstått hur den slår. Södertälje skulle få 30 miljoner kronor extra, Göteborg skulle få 45 miljoner kronor extra och Malmö 33 miljoner kronor extra med en solidaritetsbonus som vi föreslår i vår budgetreservation.
Södertälje har tagit emot lika många flyktingar från Irak som USA och Canada. Göteborg har en kommunstyrelseordförande som i ren desperation kommer med en del konstiga förslag om hur man ska hantera flyktingmottagandet. Malmö har i år bett om hjälp, och Nyamko har besökt Herrgården och sett hur situationen är för människor. Det är inget värdigt mottagande.
Vi har ett gemensamt ansvar. Det finns en del grejer som behöver ses över mer, EBO och introduktionsår. Men det behöver inte ta hela mandatperioden att utreda de frågorna, som ni gör. Ni tillsätter två utredningar som ska vara klara nästan vid nästa val. Så lång tid har vi inte på oss i den här frågan.
Det behövs bättre undervisning i svenska, kompletterande utbildning för dem som kommer, både akademiker och yrkesutbildade, och en rättvisare fördelning av resurserna utifrån att människor är olika och har olika behov. Vi är beredda att träffa en uppgörelse med er om de här viktiga frågorna. De fem punkterna är vårt ingångsvärde.
Det är detta vi föreslår skulle kunna förbättra situationen, inte bara för att hjälpa Göteborg, Södertälje och Malmö utan för att vi i Sverige gemensamt tar ett ansvar för den generösa flyktingpolitiken. Ta den utsträckta handen, Nyamko!
Luciano Astudillo (S):
Jag ska lämna över beräkningarna. Jag har dem i bänken. En sak som Sabuni kommer att lära sig är att utrikes föddas sysselsättningsfrekvens oftast kommer att öka snabbare i konjunkturuppgångar än inrikes föddas. Det är klart att det är så därför att arbetslösheten är högre bland dem. Jag vill skippa det partipolitiska käbblet.
Det känns inte värdigt i de här frågorna. De är viktigare än så. Jag vill bara vädja till Sabuni att ta ett samtal med Littorin. Fråga honom: Hur är det egentligen på arbetsförmedlingarna? Vilka står kvar där och väntar? Är det inte de långtidsarbetslösa som fortfarande inte får ett jobb? Jag far inte med osanning här. Det är bara att kolla statistiken.
Gå in och kolla i er budget också och se vad ni räknar med för kostnader för socialbidragen. De som står längst bort från arbetsmarknaden får inte jobb nu. Arbetslösheten går ned, men redan nästa år förutspår Ams att arbetslösheten kommer att börja öka igen. Då har ni misslyckats med det som var det viktigaste i er politik, fler jobb. Nu är det snart jul och nyår.
Jag vill ändå passa på att önska ministern god jul och gott nytt år. Använd den här tiden till eftertanke! Kanske kan ministern till och med släppa en del av prestigen. Handen är som sagt utsträckt. Vi är beredda att hjälpa er med flyktingmottagningen när ni än behöver den hjälpen. Det är en för viktig fråga att slarva med. Det vet Sabuni.
Vi har de som pockar på, som vill något helt annat än det vi vill när det gäller flyktingmottagning.
Luciano Astudillo (S):
Tack för ett väldigt bra svar, utrikesministern! Det är ett par saker som utrikesminister Carl Bildt framhåller i sitt svar som jag vill betona och understryka i början. Först och främst är det definitionen av det som händer i Colombia. I sitt svar slår utrikesministern fast att det i Colombia råder en intern väpnad konflikt.
Det är väldigt viktigt att hålla fast vid den definitionen av det som händer i Colombia. Det finns väldigt många, exempelvis företrädare för regeringen i Colombia, som försöker tala om att man lever i en postkonfliktsituation och att det inte pågår något krig. Jag tror att det är bra att här vara så tydlig som utrikesministern är, att det pågår en konflikt där och att man ser allvarligt på den konflikten.
Det andra som jag tycker är väldigt positivt med svaret är det fortsatta stödet och fokuseringen på Colombia. Även vi socialdemokrater följde det landet med stort intresse och har spelat en roll där. Vi har varit inne i försöket att stötta förhandlingar mellan en av gerillorna och den tidigare regeringen.
Vi är mycket nöjda med att även den nuvarande regeringen fokuserar på landet, av lätt insedda skäl. Det är ett av de få länderna i Sydamerika där övergreppen fortfarande är många och stora och där demokratin verkligen är långt borta.
Precis som Carl Bildt säger har vår närvaro i Colombia byggt upp ett betydande förtroendekapital och goda kontaktytor. Därutöver har vi en mycket bra representation där.
När jag nyligen besökte landet blev jag mycket imponerad av de människor som jobbar på ambassaden och det förtroendekapital och den attityd som finns till att stötta ett land i behov av hjälp. Det sistnämnda betyder att vi som land bör och kan spela en större roll än andra.
Vi har ett särskilt ansvar, eftersom vi byggt upp förtroendekapitalet gentemot det civila samhället men också gentemot regeringen. Vi måste vara beredda när och om hjälp behövs eller begärs. Vi kan betyda skillnaden.
Bakgrunden till interpellationen är att jag åkte till Colombia som en av de internationella valobservatörer som bjöds in av det civila samhället. Vi var ett 50-tal observatörer från framför allt många europeiska länder men också från andra delar av världen. Det är ett projekt som för övrigt också stötts av Sverige genom Sidapengar. Förutom de internationella observatörerna bevakades valet även av 10 000 colombianer.
Själv besökte jag den karibiska kusten - Santa Marta, Ciénaga, Taganga. Det var en dyster bild, inte minst i staden Ciénaga, med stora möjligheter till valfusk, stort kaos kring vallokalerna och många militärer, något som vi svenskar inte är vana att se runt vallokaler. Det kändes inte bra.
Den bild jag fick bekräftades också när jag träffade vicepresident Santos. När jag berättade att jag varit i Ciénaga sade han: Ojojoj, då måste du ha sett mycket. Det är allvarligt att en vicepresident för ett land är så väl medveten om de oegentligheter som pågår i det land han företräder.
Sverige måste vara berett att i alla lägen stärka och stötta Colombia i dess demokratiska arbete både när det gäller val, partier och organisationer. Det är oerhört viktigt.
Luciano Astudillo (S):
Jag tror att det är viktigt att poängtera en sak, nämligen att utrikesministern inte ska underskatta den roll som Sverige kan spela i Colombia. Vi har byggt upp ett betydande förtroendekapital som vi ska vara beredda att åtnjuta. Även om Colombia ligger långt borta ska vi vara beredda att stötta. Vi har gjort det förr, och vi kan göra det igen.
I Colombia väljer kandidaterna partier, inte partierna kandidater. Så sades det till mig när jag besökte landet. Det finns alltså mycket kvar att göra vad gäller organiserandet av valen och hur lagstiftningen ska reformeras.
Jag tror att vi kan bidra genom att stärka och stödja valorganisationen, bistå med kunskap och erfarenheter om val och valsystem samt stödja politiska partier så att de blir starka nog att inte bli beroende av sina kandidater. Det är en viktig del i det hela. För att över huvud taget kunna bygga upp ett förtroende i ett land som Colombia är det viktigt att komma ihåg att mycket återstår att göra.
När jag var där fick jag ta del av den artikel som jag visar upp för kammarens ledamöter. Det var egentligen en lång artikelserie med titeln "Colombia busca a sus muertos", vilket betyder "Colombia söker sina döda". En av rubrikerna lyder "Vems är dessa skor?" och visar en kvinnas skelett. Usch, det är rätt obehagligt. Vem var det? Varför mördades hon?
Colombia är ett land som kan skryta med att ha Sydamerikas modernaste konstitution. Colombia är också ett land som kan skryta med att det, när land efter land i Sydamerika på 70- och 80-talen drabbades av militärjuntor, fortfarande var en demokrati, åtminstone konstitutionellt.
Samtidigt finns det få länder där så många fallit offer för den konflikt som pågått. Man räknar med att så många som 31 000 människor försvunnit i landet. I dag lever tre miljoner människor som internflyktingar. Konsekvensen av detta är en förödande fattigdom. Det är alltså lång väg kvar att gå.
När vi försöker stötta landet är det viktigt att respekten för den rättsstat som Colombia trots allt vilar på finns där. Och då är sanningen viktig. Finns det ingen sanning är det svårt med gottgörelse och försoning. Det vet vi genom de erfarenheter vi har från andra konflikter i världen.
En viktig beståndsdel i det demokratiarbetet är den rättsprocess som pågår mot de före detta paramilitära ledarna. Den har fått kritik av OAS-verifikationen, som Sverige för övrigt stöder. Likaså har flera nationella och internationella MR-organisationer kritiserat paramilitärens bekännelser.
De anser att bekännelserna i alltför stor utsträckning går ut på att politiskt och ideologiskt legitimera en del av de fruktansvärda dåden. Colombia förtjänar mer än så. Om det nationella rättssystemet inte fungerar måste därför Sverige vara berett att kräva att en internationell rättsinstans tar tag i frågan.
Om vi vill vara en förkämpe för demokrati och mänskliga rättigheter får vi aldrig låta personer som organiserat utbildning i hur man styckar människor levande näst intill gå fria, vilket nu sker i Colombia.
Vi måste noga följa rättsprocesserna och vara beredda att använda all vår diplomatiska arsenal för att stärka och säkerställa grunden för demokrati i landet.