Maria Larsson (KD):
Tack för det stora engagemang som visas för denna viktiga fråga i kammaren här och nu! Låt mig säga att jag bara kan hålla med om väldigt mycket som sagts från talarstolen om kvinnojourernas viktiga betydelse i sammanhanget men också om att det ibland marginaliseras i en fullmäktigedebatt till att bli en icke-fråga.
Där har alla vi som är kommunpolitiker och har varit kommunpolitiker ett ansvar att se till att bära deras röster som kanske inte har en ingång i de beslutande församlingarna. I min egen fullmäktigeförsamling i min lilla kommun tog vi dit kvinnojouren och lät dem berätta i samband med ett fullmäktigesammanträde för att öka kunskapen.
Jag tror att det finns en bristande kunskap om mäns våld mot kvinnor, hur utbrett detta samhällsfenomen fortfarande är och hur stort vårt ansvar är att via socialtjänsten faktiskt bekämpa det. Regeringen kan göra en del.
Vi kan ta fram lagstiftning, och vi kan framför allt stimulera forskning och metodutveckling och förse alla de aktörer som finns på området med bra metoder som vi vet är framgångsrika och kan vara till hjälp för kvinnorna och inte minst deras barn. Här återstår väldigt mycket att göra. Regeringen har gjort en enormt stor satsning på det här området, men vi är långt ifrån framme - låt mig säga det.
Vi är bara i början av den här resan, men när vi ska ta vidare steg är det otroligt viktigt att vi har kunskapsunderlag att besluta utifrån. Därför måste man ha respekt för och avvakta det kartläggningsarbete som Carin Götblad som regeringens samordnare nu gör och som kommer att resultera i ett antal förslag framöver.
Hennes uppdrag går ju ut på att titta på hur ytterligare stöd till kommunerna och frivilligorganisationerna kan se ut. Jag kan inte se någonting annat än att båda parter fortsatt måste bära ansvaret, och ju närmare vi kan samarbeta med varandra desto bättre kan det vara för kvinnorna och för deras barn.
Därför förväntar jag mig mycket av Carin Götblads arbete, och därför är det inte heller möjligt att i dag säga vad regeringen kommer att lägga fram för förslag. Vi har aviserat att vi naturligtvis kommer att lyssna på vår samordnare. Vi kommer att ta det som utgångspunkt för ytterligare förslag. I dag finns det dock ingen möjlighet att gå in på det, och det tror jag att ni har stor förståelse för. Civilsamhället har en enormt stor betydelse, och jag ser det alltmer.
Vi kan ta fram hur mycket lagstiftning som helst, men tas det inte om hand vare sig av myndigheter eller av andra med insikten om att samhället är mycket starkare än staten, då kommer vi ingenstans. De som bär samhället är inte i första hand staten, utan det är alla de här civilorganisationerna, de som har örat mot marken, de som lyssnar av behov mycket tidigare.
Ofta är det de som identifierar nya trender i samhället och gör en omvärldsanalys som vi i ett senare skede kan göra och då komma in med stöd och hjälp för att stötta upp organisationerna. Så har kvinnojourerna vuxit fram. De har sett ett behov som staten, kommunerna, inte sett från början. Därför är jag så ofantligt glad över att den här regeringen faktiskt har uppvärderat det civila samhället. Vi har skrivit en överenskommelse.
Vi har lagt in 10,9 miljarder i stöd till civilsamhällets organisationer, och utgångspunkten är naturligtvis att vi vet att vi inte får ett gott och tryggt samhälle om vi inte har många människors delaktighet i att ta ansvar, inte bara för sig själva utan också för andra. När det gäller bidragsgivning hör jag att ni tycker att det har skett en negativ förändring.
Förändringen av statsbidraget, eller egentligen de särskilda utvecklingsmedlen, och möjligheten att kunna söka direkt var på organisationernas egen begäran. Ni säger att någonting annat har skett med det under tidens gång, och det är naturligtvis sådant som jag hoppas kunna få en kartläggning av.