Peter Eriksson (MP):
Inom konstitutionsutskottet får man hantera många olika frågor, och ganska många är relativt abstrakta till sin natur. En sådan kommer nu. Det betänkande som vi diskuterar heter Uppföljning av riksdagens tillämpning av subsidiaritetsprincipen .
Det handlar i grunden om någonting som riksdagen har fått i uppgift att göra efter att Lissabonfördraget, EU:s nya grundlag, till slut har blivit antaget efter många om och men och åratal av problem med folkomröstningar som gick emot.
I den kommer några nya uppgifter och möjligheter som också påverkar Sveriges riksdag. En sådan är var makten ska ligga. I det jobbet har de nationella parlamenten, alltså Sveriges riksdag och de andra parlamenten inom EU, fått en ny möjlighet.
När EU lägger sin näsa lite för mycket i blöt får de nationella parlamenten möjlighet att säga till och säga ifrån. Och är man tillräckligt många som gör det har man möjlighet att påverka och stoppa ett förslag. Eftersom detta är en nyordning krävs det någon form av system och ordning för hur detta ska fungera.
KU är satt att kolla om det fungerar, om det verkligen genomförs en subsidiaritetskontroll i det svenska parlamentet och dess olika utskott, hur man gör det och vad som händer. Vi ska ha något slags överblick över detta.
Vi kan inte överpröva om utskotten eller riksdagen i övrigt gör rätt, men vi kan kolla hur läget är och möjligen föreslå förändringar. Subsidiaritet handlar alltså om var makten ligger.
När EU-kommissionen, ministerrådet eller parlamentet kommer med förslag, lägger man då makten där den ska ligga, eller borde besluten fattas lokalt eller nationellt i stället?
Ett annat begrepp som är starkt kopplat till detta är proportionalitet, det vill säga om man använder rätt medel för att hantera problemen eller om man kanske så att säga skjuter mygg med kanon.
Den koll som vi i KU har gjort visar att det under detta första år har varit 22 sådana här ärenden uppe till behandling. I alla fallen har de olika utskotten sagt att hanteringen inte har varit fel.
Man har menat att EU har hållit på med frågor som EU rimligen ska göra och lagt sig på en någorlunda rimlig nivå - utom möjligen i ett fall.
Civilutskottet ansåg nämligen att en fråga om hemskillnad, äktenskap och sådant, där man i ett så kallat fördjupat samarbete i en del av länderna i EU har tagit fram ett förslag, var något som EU kanske inte borde hålla på med. I samarbetet i den frågan är dock Sverige heller inte med.
Där tyckte nog både utskottet och regeringen att EU lade näsan lite för mycket i blöt, men frågan berör alltså inte oss särskilt mycket eftersom vi inte är med i det samarbetet. I ett av de andra fallen finns det en reservation från en miljöpartist. Den gäller ett ärende i justitieutskottet som handlar om EU:s yttre gränser.
Frontex heter den byrå som EU har inrättat, och man har regler om hur man gemensamt ska hantera EU:s yttre gränser. Där hade Miljöpartiet en avvikande mening. I övrigt har det inte funnits några avvikande meningar i de olika utskotten. Det kommer framöver att vara viktigt att se hur det här ska hanteras.
Detta är ju första gången, och vi ser tydligt att om de nationella parlamenten ska kunna använda detta verktyg måste man få bättre information och kommunikation mellan parlamenten. Man måste se över rutinerna så att denna hantering blir en naturlig del av det svenska parlamentets och andra parlaments praxis.
Det är kort tid man har på sig. Enligt Lissabonfördraget har man bara åtta veckor på sig att få till ett beslut i tillräckligt många nationella parlament om man tycker att en ny förordning är att lägga näsan för mycket i blöt. Detta är egentligen vår slutsats denna första gång.
Man behöver se över det hela så att vi får en bra kommunikation mellan de olika parlamenten så att man kan utnyttja det verktyg som Lissabonfördraget ger, och vi måste se lite vidare på hur det ska hanteras i framtiden.