KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lotta Finstorp (M):
När det handlar om trygghetsboenden är det inte så konstigt att subvention stimulerar till byggnation. Där finns det nämligen gemensamhetsytor. Kostnaden för dem skulle annars ligga på hyran, och då skulle väldigt få vanliga pensionärer ha råd att bo där. Den hyran skulle nämligen bli väldigt hög. Det handlar inte om att subventionera vanliga bostäder utan specifik riktning mot en viss grupp. Jag tycker att det är fel att göra det när det gäller ungdomsbostäder också. Men nu håller vi oss till trygghetsboenden.
Då blir det väldigt effektivt. För att man skulle kunna få de här bidragen, stimulansmedlen, för trygghetsboende krävdes det att man skulle ha gemensamhetsytor och dessutom personal. Det är klart att det krävs stimulansmedel för att det ska bli intressant för en kommunal eller privat hyresvärd eller fastighetsägare att bygga de här bostäderna.
Tack vare stimulansmedel har byggnationer, som jag sa tidigare, kommit igång i orter och län där det inte byggs så mycket som i Stockholm, till exempel. Jag nämnde min kommun Flen, där vi faktiskt snart har två trygghetsboenden. Det finns en demografisk utmaning i många kommuner. Vi måste helt enkelt få till en bra och positiv flyttkarusell.
Äldre människor kan sälja villor och lägenheter och sedan flytta in i detta trygghetsboende innan de kanske måste bo i ett särskilt boende. Det är en sorts mellanboende. Det är otroligt populärt bland dem som har flyttat in. Jag har besökt det som är färdigt i min kommun Flen. Men jag har också besökt en privat fastighetsägare i Umeå, som jag gärna rekommenderar för ministern.
Den fastighetsägaren håller nu på att starta sitt tredje bygge och undrar också: Hur kommer det att bli med detta? Det fanns 108 lägenheter i det trygghetsboende som jag besökte. Det är kö till dessa trygghetsboenden. Människor har frigjort villor. Man kan ju sälja sin villa och lägenhet och flytta till ett trygghetsboende.
Det är precis den flyttkarusell som vi behöver i Sverige. Det är därför jag säger att trygghetsboenden är en viktig del i den bostadspolitiska debatten och i reformarbetet. Om man får till många fler av den här sortens boenden i kommunerna och i länen kan man frigöra villor och lägenheter för att på så sätt få bostäder till människor som kommer inflyttande.
När man får en större familj behöver man kanske ha en villa i stället för den lägenhet man har haft. Men nu är det alldeles passivt. Det är ett vänteläge. Det finns många fastighetsintressenter som vill bygga trygghetsboenden. Men de vet inte om de vågar göra det. Det är viktigt att regeringen kommer med ett besked väldigt snart.
Jag undrar: Varför ska man utreda detta när Boverket har gjort en utvärdering av reformen 2013 och funnit att 90 procent av dem som beviljats stödet inte hade byggt trygghetsboenden utan stödet? Varför utreda igen? Vad är det ni inte vet utifrån Boverkets utvärdering?
Lotta Finstorp (M):
Jag får fortfarande inte riktigt svar på frågan varför man måste utreda igen. För varje månad som går nu håller man upp spaden i luften i stället för att sätta ned den i jorden och fortsätta att bygga trygghetsboenden. Den mellanform som ministern talar om är precis detta.
Det handlar om mellanformen när man bor i den egna villan eller den alltför stora lägenheten och vill komma till ett boende som är enklare att sköta och hantera och där det finns gemensamhetsutrymmen. Så kan man vara en aktiv pensionär när man är årsrik, som Barbro Westerholm så väl uttrycker det. Det finns också en samhällsekonomisk del för kommunerna. Detta är en kostnadseffektiv lösning.
Det vi har sett i de trygghetsboenden som finns är att man dessutom skjuter upp tiden för när man behöver ha hemtjänst. Man behåller det friska mycket längre. Man bor kanske också på lagom många kvadratmeter i stället för att sitta kvar i sin villa. Det särskilda boendet blir nästa steg, efter trygghetsboendet.
Detta är alltså en bra sak för kommunerna avseende just hemtjänst och särskilt boende, som ju kostar en hel del för kommunerna om vi nu ska prata i pengar när det gäller de äldre. Därför är jag förvånad över att man inte lät denna framgångsrika subvention fortsätta. Boverket visar att 90 procent säger att de aldrig skulle ha byggt något trygghetsboende utan subventionen.
Därmed skulle den flyttkarusellen ha stannat upp eftersom det skulle ha blivit färre villor och lägenheter lediga för dem som är i behov och befinner sig i de åldersgrupper där man kanske behöver bo på ett större utrymme, i större lägenheter eller större villor. Därför är min vädjan: Sätt fart snart, och ta fram subventionen igen!
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för svaret! Den politik som regeringen för är en jobbfientlig politik som riskerar att bromsa Sveriges utveckling. Att fördyra jobb för unga, försämra för företagen och samtidigt höja bidragen kommer att leda till färre jobb för unga, inte fler. Regeringen och främst Socialdemokraterna gick i valrörelsen till val på att Sverige skulle ha EU:s lägsta arbetslöshet.
Det är absolut ett behjärtansvärt mål på många sätt. Framför allt för att komma till rätta med ungdomsarbetslösheten, som är hög, är åtgärder för unga absolut en viktig del för att nå det målet. I går läste jag en intervju i GP, Göteborgs Posten, med arbetsmarknadsministern.
Jag ska citera några rader från den intervjun som handlar om att ha EU:s lägsta arbetslöshet: "Det beror litegrann på vad man menar med ett mål. Man kan ha mål och så bedömer man sannolikheten av att man ska nå dem, ungefär som det kan vara med nyårslöften, man bedömer sannolikheten av hur många dagar man ska hålla det."
Att vallöften och nyårslöften har samma dignitet hos regeringen har jag väldigt svårt att tro. Traineejobben trodde jag var en del i vallöftet om att uppnå EU:s lägsta arbetslöshet. Nyligen kom årets OECD-rapport för Sverige.
Där konstateras att trots att antalet arbetstillfällen har ökat ligger arbetslösheten på en högre nivå i många OECD-länder jämfört med före finanskrisen. Och den höga nivån kommer inte per automatik att reduceras vid en konjunkturuppgång. Det är ofta så att om man har gått igenom en kraftig lågkonjunktur effektiviserar företag och offentlig sektor och tjänsterna blir färre.
Rådet från OECD är: De politiska beslutsfattarna bör satsa på att skapa fler och bättre arbeten. Det är till syvende och sist att fler jobb växer fram i landet som gör att arbetslösheten minskar.
Då måste jobbpolitiken vara det viktigaste verktyget i verktygslådan, men jag hittar inget sådant verktyg i regeringens verktygslåda. Fler unga behöver först och främst ha ett jobb att gå till.
Då måste man på vägen dit se till att förbättra skolan, att försöka motivera skoltrötta ungdomar tillbaka till skolbänken, utveckla lärlingsutbildningar men också effektivisera nedsättningarna av arbetsgivaravgifter som vi vet har gett effekt. Men det finns inga förslag.
Utifrån vad som lovades i valrörelsen tror ministern, vad jag har förstått, att det av de 34 000 traineejobb som lovades i valrörelsen är ungefär en fjärdedel som eventuellt kan effektueras. Jag har väldigt många frågor om detta.
Det finns på regeringens hemsida ett citat av arbetsmarknadsministern: "Nu ska vi lösa ungdomsarbetslösheten på riktigt. Vi ska inte sätta ungdomar i låtsasåtgärder." Vad betyder det? Vad är låtsasåtgärder? Hur blir ungdomsjobben fler när arbetsgivaravgifterna tredubblas? Och vad händer med traineeplatserna?
Lotta Finstorp (M):
Jag tackar ministern för en bra debatt. Det här är viktigt. Ungdomsarbetslösheten är en ödesfråga för Sverige. Här vet jag att vi har en samsyn. Vi måste få fler ungdomar att komma i arbete. Då måste jobben växa till och komma fler till del. Det finns en oro för traineejobben.
Enligt ministerns svar är Kommunal positivt till traineejobben. I andra förbund finns det dock en ganska skarp och oroande kritik. I kommunerna försöker man höja kompetensnivån.
I dag måste man nästan ha akademisk utbildning för att kunna vara pedagog på till exempel fritidshem. De olika förbunden uttrycker oro. En fritidspedagog i Linköping säger att hon ser det som en försämring att ta in mindre kvalificerad personal.
En ledamot i Lärarförbundets styrelse säger att de är rädda för att arbetsgivarna ska se det som en quickfix, ett snabbspår till mer personal på fritis, och att arbetsgivarna i stället behöver se över hur de ska locka till sig behörig personal, till exempel genom att förbättra arbetsmiljön. Lärarförbundet säger också att det viktigaste är att det inte lägger ytterligare börda på en redan hårt arbetsbelastad lärar- och skolledarkår.
Vårdförbundet gör liknande uttalanden. De är pressade och hinner inte ens tänka att de ska handleda ungdomar som har gått arbetslösa i sex månader. Jag tror att det är sex månader för traineejobb, men ministern får rätta mig om jag har fel. Efter sex månaders arbetslöshet tar det lång tid för ungdomar att komma in i rutinerna. De måste bli motiverade att gå till jobbet i rätt tid varje dag, för de har ju lagt om sina vanor.
Det krävs också att ungdomarna får en kvalificerad handledning på arbetsplatsen. Den som handleder måste dessutom ersättas av annan personal. Det gäller att offentlig sektor gör detta. Till skillnad från YA-jobben är det, enligt ministern, främst inom offentlig sektor som traineejobben ska finnas. I mitt nästa inlägg kommer jag att jämföra med YA-jobben.
Jag undrar varför regeringen inte fortsätter att bygga ut YA-jobben. Precis som ministern sa har det än så länge inte blivit så många YA-jobb. Men det är en bra modell för hur unga ska komma in och få en yrkesutbildning. Vi har den, och handledaren får betalt och så vidare. Det är ett bra koncept.
Varför vill regeringen inte fortsätta på den inslagna vägen?
Lotta Finstorp (M):
Det är intressant att jämföra YA-jobben. Det är glädjande att arbetsmarknadsministern ser att det finns en möjlighet att expandera där så att fler ungdomar kommer in den vägen också. Jag tycker att Roland Utbult väldigt väl tog upp kvaliteten i äldreomsorgen och vikten av att ha kvalificerad personal där. Det är där man verkligen behöver ha det. Däremot kan jag bli orolig för att man måste in och jobba i vården bara för att man är ung och arbetslös.
Vi måste också tänka på lämplighet och så vidare. Där vet jag inte riktigt hur arbetsmarknadsministern tänker när det gäller traineejobb. Jag utgår från att Arbetsförmedlingen inte pekar och säger att någon ska börja på äldreboendet si och så bara för att personen är arbetslös och har varit det i sex månader. Bara för att man är arbetslös är man kanske inte per automatik lämplig att arbeta inom till exempel äldreomsorgen, och dessutom kanske man inte brinner för det.
Jag hade för några veckor sedan en interpellationsdebatt med äldreminister Åsa Regnér. Hon var då väldigt tydlig med hur viktigt det är med kvalitet just inom äldreomsorgen. Vi hade en väldigt bra debatt om det. Därför finns det frågetecken kring detta. Det blir som en quickfix där man säger att bara för att man är ung och arbetslös ska man in i offentlig sektor och arbeta med vård och omsorg därför att det råder brist där.
Men människan fungerar inte riktigt så. Det finns en risk att det inte blir så bra kvalitet. När det gäller att jämföra YA-jobb och traineejobb finns det en sak jag väldigt gärna vill få svar på. När det handlar om YA-jobb krävs särskilda avtal mellan parterna. Det var viktigt för alliansregeringen att det blev på det sättet.
Det jag har förstått avseende traineejobben, både bristyrkestraineejobb och de offentliga jobben, är att det inte krävs särskilda avtal mellan parterna.
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för svaret! Den så kallade löneskatten för äldre går även under ett annat epitet, dubbelt jobbskatteavdrag, och infördes av alliansregeringen 2007.
Beräkningar från Skattebetalarna visar att den har haft positiv effekt på arbetsmarknaden för antalet sysselsatta i åldersgruppen 65-74 år och att det till övervägande del förklaras av avskaffandet av den särskilda löneskatten när vi införde det dubbla jobbskatteavdraget 2007.
Ny statistik från Eurostat som Skattebetalarna har bearbetat visar att Sverige har EU:s snabbast växande sysselsättningsgrad bland personer i åldersgruppen 65-74 år. Sedan 2006 har sysselsättningsgraden ökat med över 6 procentenheter, och då har vi dessutom gått igenom en kraftig lågkonjunktur. Det är den största ökningen bland EU-länder.
Det är glädjande att det är fler äldre som fortsätter att jobba. Ibland hör man i debatten att det är bättre att äldre går hem så att de unga får jobben, men det fungerar inte så per automatik, att när någon går i pension får en ung person direkt det jobbet.
I många fall kanske man till och med tar bort jobbet, eller också kräver man längre kompetens eller högre utbildning, så den matchningen stämmer nästan aldrig. Vi behöver den kompetens som äldre har. Vi behöver det framför allt för våra unga som kommer ut på arbetsmarknaden. Jag kommer från socialförvaltningen, från den världen, med socialt arbete.
Där är det ofta så att den som är ung, nyutexaminerad akademiker, socionom, får väldigt tuffa uppgifter. Att omhänderta barn är bland det svåraste man kan göra.
Eftersom det är en mycket tuff arbetsmiljö finns det sällan kvar äldre på socialförvaltningen som kan stötta och leda den unga nyutexaminerade som ska ta de här svåra besluten och göra stora utredningar om människors liv. Jag skulle gärna vilja se att man dessutom kunde ha ett mentorsystem som verkligen stimulerade äldre, kompetenta medarbetare att stanna kvar i yrket.
Men då måste vi också ha en politik i landet som möjliggör det, där det finns incitament för att fortsätta att arbeta efter pensionsåldern. Det har denna sänkta löneskatt varit. Jag har väldigt svårt att förstå varför man vill rulla tillbaka det, så att de äldre i stället går i pension. Vi kommer ju inte att klara pensionsåtagandena om människor inte jobbar längre. Det hänger ihop med hela samhällsekonomin.
Den här frågan är väldigt stor. Den är betydligt mycket större än att många hundra tusen pensionärer nu har ett arbete som de fortsätter att gå till eller startar eget, till exempel, eftersom det finns incitament för att göra det. Min fråga är naturligtvis: Varför finns det här förslaget över huvud taget?
Det finns en stor oro och ilska utanför det här huset kring varför det här förslaget har kommit från regeringen. Av ministerns svar framgår också att flera partikamrater till mig har ställt den här frågan. Det är inte så konstigt, för ute i landet kokar det.
Lotta Finstorp (M):
Om det blir dyrare att anställa eller ha kvar en äldre anställd i verksamheten försvinner ju incitamenten för arbetsgivaren. Det är en ganska enkel ekvation, och det är precis samma sak som att fördubbla arbetsgivaravgiften för unga. Om det är lika dyrt att anställa en ung person, varför skulle man då inte i stället anställa en som har större kompetens och så vidare?
Det är ju detta incitament som är oerhört viktigt när det gäller äldre. Attityden mot äldre blir inte bättre om det är dyrare eller lika dyrt att anställa eller ha kvar den äldre, men det blir den om man sänker kostnaden för att anställa eller ha kvar den äldre.
Jag tycker alltså att det är en otroligt viktig sak att se till vilka incitament som finns för att arbetsgivarnas attityd mot äldre ska bli bättre. Vad effekterna av regeringens förslag skulle bli om man återinförde löneskatten för människor som är 65 år och äldre har riksdagens utredningstjänst tittat på.
Det skulle bli 1,8 miljarder dyrare årligen. Det jag tycker är väldigt oroande är att 72 000 av alla de 65-plussare som arbetar kvar är egenföretagare. Det kommer att slå hårt mot dem, för enligt vad riksdagens utredningstjänst har tagit fram handlar det i snitt om 5 300 kronor extra i skatt för den som är egenföretagare.
Före valet utlovade de rödgröna skattesänkningar för alla pensionärer, men så blir det alltså inte riktigt. Jag vill upprepa en tidigare S-ledamots ord: Folk uppfattar vallöften som löften, och det är ett problem för oss.
Lotta Finstorp (M):
Jag tackar ministern för svaret. Nybeviljandet av aktivitetsersättning fortsätter att öka. Numera är det ett högre nybeviljande till följd av nedsatt arbetsförmåga än för förlängd skolgång. I kombination med ett relativt lågt utflöde medför detta att det totala antalet personer med aktivitetsersättning ökar. Den rapport som Riksrevisionen har tagit fram är oerhört tänkvärd, precis som ministern säger.
Detta är ett stort problem både för samhället och inte minst för individerna, som får sin aktivitetsersättning men har den helt utan aktivitet. Vissa av dem som uppbär aktivitetsersättning har ett mer långvarigt behov av ersättning från sjukförsäkringssystemen. Samtidigt finns det i denna grupp också personer som med rätt stöd och insatser har potential att få eller återfå en arbetsförmåga.
Sedan 2004 har antalet unga vuxna som uppbär aktivitetsersättning vid nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom eller annan nedsättning av den fysiska eller psykiska prestationsförmågan ökat kraftigt i Sverige och uppgår i dag till ungefär 30 000.
Av dessa går ungefär sex av tio vidare till permanent sjukersättning, det som tidigare hette förtidspension, vid 30 års ålder. Många av dessa skulle alltså med stöd och hjälp kunna ha både en aktiv fritid och naturligtvis också sysselsättning under dagtid - ett enklare arbete eller någonting annat.
Men många är tyvärr helt utan någon aktivitet. Att förtidspensionera unga människor innebär stora kostnader på lång sikt både samhällsekonomiskt och för den enskilde. Man får en väldigt låg inkomst, och det påverkar sedan pensionen.
Riksrevisionens rapport visar att systemet med aktivitetsersättning är utformat med syftet att ge en ökad grad av självständighet för unga med funktionsnedsättning. Men det finns inlåsningseffekter i systemet. När jag läste rapporten blev det verkligen en tankeställare.
Vi har ett system i Sverige som inte stimulerar till återgång till arbete eller inträde på arbetsmarknaden, utan snarare permanentar utanförskapet i och med dessa inlåsningseffekter. Jag kommer vidare till det sedan.
Det finns egentligen inga incitament för en ung person att till exempel studera på deltid eller ta ett arbete under några timmar i veckan, för då mister man sin aktivitetsersättning. Man förlorar pengar och bostadstillägg på att vara aktiv och finnas med på arbetsmarknaden.
Regeringskansliet och regeringen kommer naturligtvis att återkomma med vilka åtgärder som kommer att vidtas och på vilket sätt. Men den här frågan är så oerhört viktig att den förtjänar en debatt gärna innan de skarpa förslagen finns, som jag hoppas ska komma från regeringen.
En av mina frågor är: Hur ser socialförsäkringsministern på det faktum att aktivitetsersättning i dag låser in unga vuxna i ett utanförskap utan incitament att komma i arbete eller åtminstone i deltidsstudier?
Lotta Finstorp (M):
Tack för en väldigt viktig debatt där vi har samsyn kring problematiken! Det som ministern lyfter fram nu senast, alltså kring offentlig sektor, är ju ingen ny problematik. Det har varit så väldigt länge. Jag anser inte att det ska vara de privata företagen som hela tiden måste gå före, utan det ska vara den offentliga sektorn som visar vägen. Det är där vi kommer att behöva all arbetskraft framöver.
Jag hoppas att många HR-människor och politiker i kommuner och landsting lyssnar på debatten. De måste ta tag i frågan. Riksrevisionen lämnar i sin utredning ett stort antal förslag på vilka förbättringar som kan göras. Vi väntar på att regeringen ska komma tillbaka med dessa förslag.
Riksrevisionen visar att det saknas inte bara insatser utan också att det ska vara fråga om meningsfull sysselsättning. Jag har en vän - en ung person - som har demonterat kopparkabel ett antal år. Han sa en dag till sin handläggare på Försäkringskassan att han inte kunde tänka sig att sitta resten av livet och ta sönder saker. Han vill i stället skapa något.
Tack vare en klok rektor fick han möjlighet att bli rastvakt. Där kunde han också berätta om sin funktionsnedsättning för barnen. Det blev bra, men det var tack vare att han själv tog tag i frågan och träffade rätt personer. Finsam och samordningsförbunden skulle kunna arbeta ännu mer aktivt för gruppen.
Man skulle även kunna titta på den särskilda studiekurs som finns på folkhögskolorna för att få in fler från den gruppen.
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för svaret! När en minister uttalar sig i medierna skickas signaler ut i samhället. Socialförsäkringsministern har sagt både i Ekot och i Agenda att det inte är omöjligt att företag ska få betala den tredje sjuklöneveckan. Det har väckt stor oro.
Jag har träffat en företagare som har sagt att han hade tänkt att anställa en person till men att han nu inte visste riktigt eftersom regeringen lovat en sak och sedan blev det något annat. Med tanke på de vallöften som regeringen redan har hanterat på annat sätt förstår man att en oro uppstår.
I Ekots lördagsintervju den 28 mars sa socialförsäkringsministern att hon övervägde att företagen och arbetsgivarna ska ta ett större ansvar för sjukskrivningar med en ytterligare sjuklönevecka. I Agenda den 24 maj sa socialförsäkringsministern att det i stället kunde bli tal om en tredje sjuklönevecka som företagen får betala.
Det kom en dementi den 27 maj från närings- och innovationsminister Mikael Damberg, men då var skadan redan skedd. Företagen reagerar direkt. I Alliansens budget, som nu gäller, finns lättnader för de mindre företagen avseende sjuklönekostnad med hjälp av ett högkostnadsskydd, vilket välkomnas i samhället och hos företagen.
Men när det kommer sådana signaler återkommer oron, och företagen stannar upp inför tanken att anställa - framför allt personer med en sjukdomshistoria bakom sig. Det är ungefär samma diskussion som i den föregående interpellationsdebatten om personer i aktivitetsersättning och inlåsningseffekter. Båda sidor vill att de ska bort.
Men om arbetsgivarna inte vågar anställa en person med en sjukdomsbild - som kanske är kroniker - blir steget att komma in på arbetsmarknaden ännu större. Det blir absurt för den företagare som egentligen har behov av att anställa men som inte vågar därför att spelreglerna från regeringens sida är så otydliga.
Det är därför jag har ställt denna interpellation med flera frågor till socialförsäkringsministern. Nu måste företagen utanför detta hus få klart för sig vad som ska gälla framöver. Socialdemokraterna gick till val på att det inte skulle bli ytterligare pålagor för företagen avseende den tredje sjuklöneveckan. Sedan kommer ändå en sådan signal när ministern uttalar sig i medierna.
Nu råder stiltje för framför allt de mindre företagen. De är mer sårbara när de anställer någon med en sjukdomsbild som måste vara borta lite nu och då för rehabilitering eller för att få medicinsk behandling. Mina frågor kvarstår. Jag tycker fortfarande att statsrådets svar var otydligt. Ministern får gärna återkomma med fler svar.
Säg tydligt att arbetsgivarna inte ska drabbas. Annars blir det på grund av oron stopp på anställningar i mindre företag.