KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Odenberg (M):
Det är en alldeles korrekt förmodan. Det avser vi inte att göra.
Anledningen till att jag framhåller att regeringen ser på ett likartat sätt på dessa frågor som den tidigare regeringen är att jag tycker att det är av värde att det finns stabilitet och kontinuitet både när det gäller förhållningssättet till konflikter i världen och förhållningssättet till de grundläggande regelverken.
Om det är för handen är det viktigt att tala om det. Både frågan om inköp av försvarsmateriel från Israel och frågan om vår försvarsattaché, som inte är utsänd av Regeringskansliet och departementet utan av Försvarsmakten, har varit föremål för ett antal debatter i kammaren. Min företrädare Leni Björklund, liksom den tidigare utrikesministern, har besvarat ett antal interpellationer om detta.
När det gäller militärattachéerna, eller försvarsattachéerna, har de en lång rad uppgifter som varierar beroende på var de befinner sig. Om man är försvarsattaché i ett land där det finns en pågående ansträngning för att till exempel exportera flygsystemet JAS 39 Gripen påverkar det naturligtvis försvarsattachéns uppgifter.
Han kommer säkert att ägna en stor del av sin arbetstid åt frågor som är relaterade till relationen med försvarsindustrin. På andra håll handlar det mer om att vara rådgivare till ambassadören, beskickningschefen.
När det gäller vår närvaro i Israel finns det ett oerhört starkt behov för oss att följa utvecklingen på plats för att kunna förbättra de säkerhetspolitiska analyser som vi gör.
Att vi har ett bra underlag är mycket viktigt i synnerhet om vi själva, och framför allt genom EU, vill försöka bidra till något positivt i regionen och i den pågående konflikten. Och vi får ett bättre underlag om vi är på plats med militär personal som har sådan kompetens som den genomsnittlige diplomaten med civil bakgrund inte har.
Vi ser fortlöpande över frågan och för en dialog med Försvarsmakten om hur våra attachéer ska fördelas över världen; det finns ju en begränsning i resurser. Nu gör vi förändringar.
Det innebär bland annat neddragningar av antalet attachéer på platser där vi varit tungt närvarande - det kan gälla Storbritannien och USA - för att därigenom frigöra resurser och kunna vara på plats på fler ställen runtom i världen.
Det tillgodoser ett viktigt behov hos den svenska regeringen att få den typ av information som vi kan få genom att ha militärattachéer på plats.
Mikael Odenberg (M):
När jag tog till orda här ska jag erkänna att jag kastade en blick upp mot åhörarläktaren och tacksamt konstaterade att det bara var en stackars vaktmästare som behövde lyssna till mitt svar och till Michael Hagbergs inlägg. Båda var nämligen rätt obegripliga. Det beror kanske inte på vår pedagogik, men det säger något om detta områdes komplexitet.
Jag kände mig nästan lite road när jag läste upp mitt eget omsorgsfullt beredda svar, för den här materien är verkligen inte alldeles lätt. Jag ska försöka uttrycka mig på svenska och säga att jag tror att jag och interpellanten har samma uppfattning i de här frågorna. Försvarsmaterielssamarbete och försvarsupphandling är över huvud taget mycket krångligt.
Det ser vi i det internationella upphandlingsarbetet, där det sällan är fråga om rena affärer. Det är statsintressen involverade. Det finns olika typer av säkerhetspolitiska hänsynstaganden, allehanda mystiska motköpsaffärer och offsetkonstruktioner och liknande. Detta är en marknad som skiljer sig från andra. Det finns starka statliga egenintressen på området. Det kan också finnas starka säkerhetspolitiska intressen i varje enskilt fall.
Det här har lett till att kommissionen har tyckt att medlemsstaterna har varit alldeles för frikostiga med att utnyttja den undantagsbestämmelse som finns i artikel 296. Vi har till och med blivit instämda inför EG-domstolen för att vi med åberopande av artikel 296 har tillämpat tullfrihet för en del inköp som vi har gjort utifrån.
Tillsammans med andra stater har vi blivit instämda för att kommissionen inte anser att detta, som gjordes under den tidigare regeringen, omfattas av artikel 296.
Vi har ett starkt nationellt intresse, också givet vår svenska försvarsindustri, att bevaka i det här sammanhanget. Det gör att vi också har all anledning att fortlöpande följa den process som pågår inom EU. Det gäller det tolkningsmeddelande som har kommit från kommissionen.
Men det gäller också det direktivarbete som pågår inom EU och i kommissionen för att försöka ta fram ett särskilt direktiv som just skulle handla om försvarsupphandling. Vi har all anledning att bevaka de aspekter som interpellanten och Michael Hagberg tar upp när vi nu ska ersätta lagen om offentlig upphandling med ett annat regelverk.
Jag tror inte att det finns några motstående intressen i denna fråga. Vi har ett sammanfallande intresse av att i den process som ligger framför oss bevaka det som är ett nationellt svenskt intresse.
Mikael Odenberg (M):
Det är inte så att jag håller på med något propositionsarbete. Redan under den tidigare regeringen påbörjades ett arbete med att implementera olika EG-direktiv som finns på upphandlingsområdet. Det har pågått ett antal utredningar för att se över hur lagen om offentlig upphandling ska vara utformad.
Den allmänna debatten kring det har väl kanske mindre handlat om försvarsmateriel och mer handlat om till exempel de regelverk som försvårar till exempel avknoppning av verksamheter inom kommuner och landsting, eftersom det kommer i konflikt med upphandlingsreglerna.
När det gäller offentlig och privat samverkan, OPS, har jag absolut ingen annan ambition än vad jag tror att Michael Hagberg har. På EG-området brukar vi i Europadebatten lite allmänt och kanske ibland lite slarvigt tycka synd om oss själva med motiveringen att vi är bäst i klassen. Vi medverkar till olika direktiv. De andra medlemsstaterna struntar i direktiven och fortsätter som förut.
Själva är vi väldigt lutherska, ordentliga och bäst i klassen och följer alla reglerna och binder ris åt egen rygg. Jag ska inte utesluta att det kan ligga någonting i den versionen ibland. Å andra sidan kan vi inte heller i EG-arbetet medverka till direktivskrivningar där vi redan i utgångsläget har bestämt oss för att slarva med implementeringen. Vi måste naturligtvis följa de direktiv som tas fram i EG-kretsen.
Vi ska snarare se till att också andra gör detta. Det visar hur viktigt det är att följa direktivarbetet. Det är också viktigt att ta fasta på och utnyttja de undantagsbestämmelser som finns. Det finns och kommer att fortsätta att finnas undantagsbestämmelser just på försvarsmaterielområdet. Låt mig avslutningsvis säga att det finns ytterligare en aspekt på detta.
Vi försöker att etablera en väl fungerande europeisk marknad för försvarsmateriel. En aspekt på detta är att vi måste ha ett regelverk som inte innebär en konkurrensnackdel för svenska och andra europeiska försvarsindustrier i förhållande till det som ofta är den största konkurrenten, nämligen amerikansk försvarsindustri. Även det är en aspekt som vi har anledning att fortlöpande följa i arbetet med upphandlingsfrågorna.
Mikael Odenberg (M):
Jag kan göra två avslutande randanmärkningar. Den första apropå Riksrevisionens rapport är det nedslående beskedet att jag varken har läst eller begripit. Det senare är dock en följd av det första, vill jag gärna understryka. Vi får hoppas att det ska kunna bli bättre framöver. Den andra gäller det propositionsarbete som pågår för att implementera EG-direktiv på upphandlingsområdet.
Det kommer såvitt jag har blivit informerad om inte att innebära någon ändring i sak av de särskilda bestämmelser som finns om försvarsupphandling.
Mikael Odenberg (M):
Karla López har i interpellationen 2006/2007:385 Åtgärder på nationell nivå mot klusterbomber frågat mig om jag avser att verka för att Sverige ska följa slutdeklarationen från Oslo och dess uppmaning om att vidta åtgärder på nationell nivå i väntan på ett internationellt avtal, och om jag avser att verka för att Sverige, liksom Belgien, förbjuder alla investeringar i företag som tillverkar personminor eller klusterbomber. Som svar på interpellantens frågor vill jag säga följande.
Sverige är bekymrat över de effekter som har visat sig uppstå till följd av användningen av så kallad klusterammunition. Det handlar inte minst om problem med stora antal av blindgångare och de problem dessa ger upphov till både under och efter en konflikt. Regeringen vill gärna få till stånd en reglering av användningen av klustervapen.
Följaktligen deltar Sverige aktivt i det arbete som bedrivs inom ramen för FN:s konvention från 1980 om särskilt skadebringande konventionella vapen, de så kallade CCW-förhandlingarna. Sverige följer också den så kallade Osloprocessen och har ställt sig bakom den deklaration som antogs av 46 stater vid Oslokonferensen i februari. Sverige planerar dock inte att vidta några åtgärder på nationell nivå i avvaktan på ett framtida internationellt avtal.
Svaret på interpellantens första fråga är därför nej. Även svaret på interpellantens andra fråga är nej. Förbud mot investeringar i företag som tillverkar klusterbomber berörs inte i Oslodeklarationen. Regeringen har heller inga planer på att införa ett sådant investeringsförbud.
Mikael Odenberg (M):
Det är fel. Det är inte några ekonomiska intressen som styr oss här. Vi är bekymrade över de effekter som vi har kunnat se i ett antal konflikter och som har följt på användningen av klustervapen. Samtidigt bör man hålla isär diskussionerna. Jag lovar att det inte är så kul att vara på marken när det kommer en bomb, oavsett om det är en klusterbomb eller inte.
Det destruktiva syftet med olika vapensystem är tyvärr att ta död på folk. Det som är problemet med klusterammunitionen är att den kan sprida blindgångare över stora områden, och som en följd av det kommer civilbefolkningen till skada. Som interpellanten helt korrekt säger har vi Bombkapsel 90 till JAS som är yttäckande.
Den innehåller substridsdelar. Den brukar ibland i diskussionen räknas som ett klustervapen. Om den är det eller inte går i och för sig att diskutera, för det finns ingen entydig definition av klustervapen, vad som är innebörden av dem. Det är också en av de saker som diskuteras i de olika internationella processerna.
Det är ingen tvekan om att vi har ett nationellt egenintresse av att kunna ha ett sådant vapensystem som Bombkapsel 90 utgör.
Det är den linje som regeringen avser att följa i CCW-processen och också i den så kallade Osloprocessen. De här två processerna pågår parallellt.
Mikael Odenberg (M):
Det är trots allt ett faktum att det var Miljöpartiet som samarbetade med den förra regeringen och inte vi. Däremot har jag i och för sig ingen anledning att tro annat än att Miljöpartiet var motvilligt i den meningen att man gärna hade sett att den socialdemokratiska regeringen intog en annan ställning än vad man gjorde i de här frågorna. Jag tycker att den fråga som Karla López reser egentligen är en annan.
Vad Karla López säger är detta: Om vi nu ser att det finns vapen som har förödande konsekvenser, varför gör vi inte någonting åt det? Men då är grunddiskussionen: Är det rätt att ha ett nationellt försvar? Är det rätt att vara beredd att ta till våld för att försvara sitt territorium, sina värderingar och sin rätt att styra sitt land efter befolkningens önskemål?
Jag menar att det är rätt. Vi ska ha en försvarsmakt. Vi ska ytterst vara beredda att bruka våld för att hävda vår territoriella integritet och vår frihet. För det behöver vi vapen. Vapen är förstörelsebringande, per definition.
Vad vi gör på just det här området är att vi försöker medverka till en internationell reglering av en vapentyp som i praktiken har visat sig, senast i samband med Libanonkriget, ha oproportionerligt stor negativ effekt för oskyldig civilbefolkning.
Då försöker vi i olika internationella processer medverka till att det kommer fram regelsystem, inte som avhänder oss vår möjlighet att ha ett väl fungerande och effektivt nationellt försvar, men som i görligaste mån avvärjer några av de värsta nackdelarna med en viss typ av vapen, i det här fallet klustervapen.
Vi är helt övertygade om att vår bombkapsel om den hade använts inte skulle ha den typ av negativa effekter för civilbefolkningen som vi har kunnat se på olika krigsskådeplatser. Bombkapseln är nämligen ett vapensystem som inte lämnar en massa blindgångare efter sig. Återigen: Regeringens position tidigare har varit att försöka medverka till en internationell reglering av dessa vapen.
Vi är beredda att fortsätta att diskutera det i olika internationella forum, men vi är inte beredda att argumentera för ett totalförbud.
Mikael Odenberg (M):
Hans Linde har frågat mig vilka initiativ jag avser att vidta för att utreda händelserna i Boka den 12 september och för att tydliggöra mandatet för den svenska ISAF-styrkan så att inga flera "anfallsoperationer" genomförs. Vidare har han frågat vilka åtgärder jag avser att vidta för att undanröja riskerna för sammanblandning mellan svensk och amerikansk trupp så att amerikanska trupper i framtiden inte kommer att stå under svenskt befäl. Fru talman!
I september förra året genomförde den afghanska armén med stöd av internationella enheter inklusive trupp ur den svenskledda regionala enheten en operation i byn Boka. Syftet var att bistå afghanska myndigheter genom att samla in information för att förbereda åtal mot en man som misstänktes leda ett beväpnat kriminellt nätverk i området. När de internationella styrkorna blev beskjutna besvarades elden. ISAF:s mandat är tydligt på denna punkt.
Våld får användas såväl i självförsvar som för att skydda civila. Svensk trupp befinner sig i Afghanistan för att hjälpa den afghanska regeringen att bygga fred och säkerhet, inte för att slåss. Den som angriper svensk trupp måste dock räkna med att få verkanseld tillbaka. Att kalla operationen i Boka för en anfallsoperation är starkt missvisande.
Det svenska förbandet har agerat inom ramen för ISAF:s mandat, iakttagit gällande insatsregler, så kallade rules of engagement , löst sina uppgifter och - trots att man hamnat i strid - undgått egna förluster. Det anser jag berömvärt, och jag har inte för avsikt att ta några initiativ för att ytterligare utreda händelsen. Det finns, fru talman, heller inget skäl att tydliggöra mandatet för den svenska ISAF-styrkan. Det mandatet är redan tydligt!
ISAF verkar i hela Afghanistan enligt ett uttryckligt mandat från FN:s säkerhetsråd under FN-stadgans kapitel VII samt på inbjudan från den afghanska regeringen. Uppdraget är att stödja och bistå den afghanska regeringen med att upprätthålla säkerheten i landet. Det svenska deltagandet i ISAF har sin grund i ett medgivande från riksdagen. Så sent som den 21 mars överlämnade regeringen en proposition till riksdagen där vi föreslår att mandatet för det svenska bidraget till ISAF förlängs i ytterligare två år.
En viktig utgångspunkt för den svenskledda verksamheten i norra Afghanistan är att den ska initieras av och genomföras tillsammans med lokalbefolkningen och företrädare för det afghanska samhället. Det är framför allt den afghanska nationella armén och den afghanska polisen som får stöd bland annat genom utbildning och sampatrullering med personal ur den svenskledda enheten. De så kallade G 8-länderna har samtidigt påtagit sig ett särskilt ansvar för att biträda med säkerhetssektorreformer i Afghanistan.
Exempelvis har Tyskland huvudansvar för uppbyggnaden av den afghanska nationella polisen medan USA är afghanernas huvudpartner i arbetet med att utveckla den afghanska nationella armén. Som ett led i detta samarbete biträder amerikansk personal ANA, den afghanska nationella armén, i övningar, planering och genomförande av uppdrag i hela Afghanistan. Därmed, fru talman, anser jag mig ha besvarat interpellantens frågor.
Mikael Odenberg (M):
Hans Linde har rätt på en punkt. Det här är väl första gången sedan Kongo på 60-talet som svensk trupp hamnar i den här typen av stridssituationer. Men i övrigt har Hans Linde fel. Det har sagts att det här är planerat och genomfört som en anfallsoperation. Det är fel.
Bakgrunden är att de svenska enheterna har lämnat stöd till den nationella afghanska armén. Det är alldeles korrekt att detta har handlat om sagde Nematullah, som från Boka orkestrerade ett tungt kriminellt nätverk. Han var nyligen utsläppt ur fängelse. Han hade återetablerat sig i Boka.
ANP, den nationella afghanska polisen, förberedde juridiska åtgärder emot honom.
Den operation som då planerades i Boka handlade om att visa närvaro i Boka, om att ge stöd till de afghanska myndigheterna, den nationella afghanska armén och den afghanska polisen.
När operationen genomfördes och man närmade sig Boka utsattes man för eldgivning. Det är riktigt att operationen då övergick till vad som på militärt språk har rubricerats som en anfallsoperation, i syfte att säkerställa att man utan egna förluster kunde dra ur truppen. Den operationen genomfördes, såvitt jag kan bedöma, på ett berömvärt sätt och utan några egna förluster. Jag tycker att det är bra.
Att operationen hade planerats under en längre tid är alldeles korrekt. Men den hade inte planerats som en anfallsoperation. Den var inte ens planerad för att gripa någon. Den var planerad för att inhämta underlag och för att visa närvaro.
Det är en redovisning, given i Kalla fakta, som jag menar är totalt grundlös. Det finns ingen som helst grund för detta. Sammanfattningsvis konstaterar jag att den bedömning vi nu efteråt kan göra är att säkerhetssituationen i det här området är betydligt bättre än vad den var tidigare.
Sagde Nematullah var sannolikt inblandad i förberedelser också för andra attentat mot ISAF-trupper i norra Afghanistan.
Till sist: Skälet till att det också fanns amerikanska soldater med i Boka är att de, som jag har redovisat i interpellationssvaret, har ett huvudansvar för utbildningen av den nationella afghanska armén. Därför finns det instruktörer som följer med de afghanska förbanden. Så sker över hela Afghanistan. Det har jag också redovisat i interpellationssvaret till Hans Linde.
Mikael Odenberg (M):
Jag korrigerade i mitt svar de missuppfattningar och felaktigheter som Hans Linde torgförde. Hans Linde är inte nöjd med det. Jag är inte särskilt förvånad. Det är fortfarande så att den operation som genomfördes i Boka inte var någon anfallsoperation på det sätt som Hans Linde påstår, utan det var en operation syftande till att inhämta vittnesuppgifter och att rekognoscera för en kommande arrestering.
Den underrättelseanalys som gjordes före utmynnade i att detta skulle bli en högriskoperation och därför sammansattes truppen på ett sätt som svarade upp mot det. Det var för övrigt en farhåga som sedan besannades när truppen utsattes för eldgivning. Jag konstaterar att den löste uppgiften utan egna förluster. Det tycker jag var alldeles utmärkt.
Alternativet hade däremot varit allt annat än utmärkt. Naturligtvis kan man hävda att en genomsnittlig afghan har svårt att se skillnad på utländska trupper och varifrån de kommer. Så är det förvisso.
Därför är det klart att varje utländsk soldat i Afghanistan, oavsett under vems mandat vederbörande arbetar, är beroende av att andra trupper från väst uppträder på ett professionellt sätt och undviker att agera på ett sådant sätt att oskyldiga människor kommer till skada. Det gäller oavsett om truppen agerar inom ramen för ISAF:s mandat eller inom ramen för Operation Enduring Freedom.
Låt vara att amerikanerna bidrar med mycket trupp till båda operationerna, men jag kan bara konstatera att skillnaden mellan ISAF:s och OEF:s mandat är klar och entydig. Befälskedjorna är helt olika och uppgifterna är olika.
ISAF:s mandat är att biträda den afghanska regeringen och att försöka återupprätta tillräckligt med lugn och säkerhet i landet för att återuppbyggnaden ska vara möjlig och biståndet ska kunna nå fram. Det är en utomordentligt viktig uppgift. Det militära befälet för ISAF roterar mellan några av de 37 länder som bygger upp den internationella ISAF-styrkan. Det är klart att det förekommer ett samarbete, bland annat ett underrättelsesamarbete, mellan ISAF och OEF.
Det vore konstigt annars. Men mandaten och befälskedjorna är åtskilda. Mot den bakgrunden finns det inte något behov av att ytterligare tydliggöra skillnaden mellan de två mandaten, den är alldeles uppenbar. Vi kommer att fortsätta att arbeta tillsammans med den afghanska nationella armén och den afghanska nationella polisen.
Sanningen är att långsiktig fred och säkerhet och ett tillbakadragande av de västerländska trupper som nu opererar i Afghanistan, på den afghanska regeringens inbjudan och med grund i två resolutioner från FN:s säkerhetsråd, inte är möjligt om inte den afghanska myndigheten själv kan bygga upp en tillräcklig apparat för att hålla ordning i sitt land.
Det försöker vi att biträda med. Jag redovisade i interpellationssvaret att den amerikanska militären har ett särskilt ansvar, inom ramen för G 8-samarbetet, att stödja afghanerna i uppbyggnaden av den nationella armén. Därför finns amerikanska instruktörer med i de afghanska förbandsenheterna - så också när operationen genomfördes i Boka.
Det innebär inte att amerikanska soldater står under svenskt befäl.
Mikael Odenberg (M):
Det blev inte rätt nu heller. Jag var ganska tydlig med att om OEF uppträder på ett oprofessionellt sätt och bedriver operationer som gör att oskyldiga människor kommer till skada kommer det så klart att återverka på hur afghanerna ser på ISAF och på de trupper som ingår i ISAF. I den meningen är det klart att det finns ett samband. Det har jag aldrig förnekat. Sanningen, herr talman, är att Hans Linde skulle vara besviken på mitt svar vilket svar jag än gav, av det enkla skälet att Hans Linde är emot alltihop.
Jag har aldrig hemlighållit att det inte går att skapa fred med automatkarbiner. Men det är alldeles nödvändigt att trupperna hörsammar den folkvalda afghanske presidentens vädjan: Kom och hjälp oss, så att vi efter 30 år av krig kan få lugnt i vårt land och börja bygga upp någonting igen i detta utomordentligt fattiga land.
Vi är ett antal länder, inklusive Sverige, som har hörsammat denna vädjan och sagt att vi ska göra en insats. Vi ska göra det som i högtidstalen brukar kallas för internationell solidaritet. Det tycker inte Hans Linde och Vänsterpartiet om. Jag kan bara beklaga det.