Carl B Hamilton (L):
Jag ber att få börja med att yrka bifall till majoritetens förslag i betänkandet. Det är ganska unikt i världen med den enighet som finns beträffande handelspolitik och frihandel i Sverige. Jag tror att förklaringen inte har så mycket med det politiska systemet att göra.
Vi är ett litet land, och vi måste ha frihandel - vi har inte så mycket val.
Men våra sociala skyddsnät har också gjort att den nödvändiga anpassning som frihandeln innebär, till ny teknik och ändrade produktionsmönster i världen, inom Sverige hanteras på ett sådant sätt att det är uthärdligt och att människor i större utsträckning än i många andra länder ser helhetsperspektivet, att detta är bra för vårt land. Detta är ju frihandel för Sverige.
Men när jag lyssnar på de tidigare talarna och läser reservationerna i betänkandet får jag uppfattningen att frihandel är bra för Sverige men inte bra för u-länder. Jag är övertygad om att det är ett misstag. Jag tror att man ska ha samma principiella hållning.
Dessa länder är fattigare, men det innebär inte att de gynnas av protektionism eller mindre frihandel. Det är precis tvärtom. Jag tycker att vi ska försöka utsträcka de positiva aspekterna på frihandel även till u-länder. Jag ska återkomma till det.
Sverige driver sin handelspolitik genom Europeiska unionen. Det nämndes inte här, men det gör att vi naturligtvis påverkar EU efter måttet av vår förmåga på olika sätt för att EU:s 27 länder ska driva en frihandelsinriktad politik, vad beträffar både importen till EU och EU:s agerande i de globala sammanhangen, till exempel inom WTO.
Det innebär samtidigt att det är kompromisser som vi tvingas anpassa oss till och delta i, ibland kanske också rösta för fast vi egentligen tycker att det borde vara en annan linje. Det är välbekant - det gäller inte bara handelspolitiken utan Sveriges agerande på många områden inom Europeiska unionen.
Det som är mest stötande med EU:s handelspolitik är naturligtvis jordbrukspolitiken, som flera tidigare har varit inne på här. Tyvärr dikterar vi inte EU:s handelspolitik, och inte heller dess jordbrukspolitik.
Under trycket av krisen kan man konstatera att de protektionistiska krafterna inte har fått riktigt det utrymme och den vind i seglen som man fruktade. Jag tycker att det är en väldigt viktig observation att det faktiskt inte har skett hittills.
Jag tror att det delvis beror på att världens länder och företagen över gränserna är så sammanflätade att man är både producent i ett annat land och importör till det egna hemlandet, till exempel i Europa, och kanske också reexporterar. Protektionistiska åtgärder fungerar inte, men de skadar många företag i industriländerna som i gamla tider skulle ha stått upp och talat för handelshindren.
Nu är de själva handlare och vill inte ha handelshinder. Dess värre gäller inte detta jordbruksprodukterna. Jag tycker att man ska argumentera mot EU:s jordbrukspolitik, naturligtvis på grunden att den skadar konsumentintresset och höjer konsumentpriserna. Men det är också en moralisk fråga i allra högsta grad.
Det är ett system som håller människor kvar i fattigdom i tredje världen. Om vi kunde avskaffa EU:s jordbrukspolitik och göra den till en frihandelspolitik skulle vi göra oändligt mycket mer än med alla de biståndsinsatser som vi diskuterar länge och väl i industriländerna och i Sverige. Doharundan har gått i stå.
Någon säger här att vi måste reformera WTO, och jag tycker att det är helt riktigt. Doharundan går inte framåt, och det beror mycket på att det är för många aktörer och för många frågor. Det blir för tungrott. Det är en överlastad process. Man kan inte minska antalet aktörer därför att alla vill vara med. Däremot måste man se till att ta det pö om pö. Jag har inte något recept för närvarande - det är många som sitter och funderar på detta.
Men det är självklart att man när Doharundan väl har rotts i land måste utvärdera den och ändra tillvägagångssättet. Man kan inte ha förhandlingar som pågår i decennier. Även den så kallade Uruguayrundan, som föregick Doharundan, var otroligt utdragen. Sedan är det flera här som är inne på temat att vi ska ha en mer rättvis handel. För mig är rättvis handel frihandel. Varför det?
Låt mig ta jämställdhet som ett bra exempel. Nu talar jag inte om jämställdhet i vårt eget land eller i industriländerna utan om hur det är i till exempel feodala länder eller länder där kvinnor diskrimineras. Feodalism och diskriminering är olönsamt.
Det exponeras i ett land som har frihandel, där det inte är några tullar och där man kommer att förlora i de företag som diskriminerar kvinnor och inte använder den arbetskraft som kanske är mest lämpad. Tyvärr är kvinnor ofta outbildade eller lågutbildade till att börja med, men de blir mer och mer utbildade.
Frihandel kan i många länder fungera som en murbräcka för en likabehandling inte bara av män och kvinnor utan också av etniska minoriteter. Om man är för ökad jämställdhet i världen ska man vara rabiat och kompromisslös frihandlare. Det är inte jag som har hittat på detta. Det är många som har gjort den här observationen.
Man kan se på länder som Malaysia och Indonesien, som är muslimska länder och som traditionellt har haft en mycket diskriminerande hållning gentemot kvinnor men där man har gått in för en friare handel - jag vill inte påstå att den är fri, men den är betydligt friare än i till exempel länderna i Mellanöstern.
Det är ingen tillfällighet att man i Mellanöstern är fattig, har gammal teknik och motstånd mot modernisering. Man har ett efterblivet ekonomiskt system i många hänseenden. De är också väldigt protektionistiska länder. Handelshinder omgärdar inte bara Europa utan också många fattiga länder.
Den tanke som fördes fram av Miljöpartiets företrädare att man kan acceptera tullar i ett visst utvecklingsskede låter sig sägas i teorin, och det sades kanske på 1950-talet, men erfarenheten är förskräckande. Har man väl accepterat handelshinder sitter de fast där. Då uppstår en ny klass i samhället, nämligen de som äger de fabriker och jordbruk som skyddas.
De är inte intresserade av att ta bort handelshinder för att gå in i ett nytt utvecklingsskede. Herr talman! Låt mig återgå till detta med jämställdheten och frihandeln. Om man ser på Asien kan man se några länder där kvinnor verkligen har fått det bättre. Det började i länder som Korea och Taiwan men kommer nu också i andra länder, som Indien och Kina. Vad är det stora draget där?
Det är att kvinnor lämnar jordbrukssektorn. Från att vara ibland instängda på farmen där hemma flyttar de till staden eller tätorten, får en egen inkomst, ett eget jobb och kan välja sin egen livspartner. De börjar inte föda barn när de är 16-17 år, utan barnafödandet skjuts upp.
De har genom att leva i ett land med ökad frihandel fått ett eget liv i mycket större utsträckning än i länder som har protektionism. Det tycker jag är viktigt. Några talade också om rovdrift på miljö och människor och om arbetsvillkoren i ILO. Jag håller med. Man kan diskutera hur man kommer till rätta med detta.
Jag tror att ILO:s konventioner är betydligt viktigare än handelsavtal. Jag tror inte att handelsavtal är rätt väg att gå. Jag tror mer på andra instrument, som ILO:s konventioner. Och det blir definitivt inte bättre med mindre frihandel. Det är samma sak när det gäller att stärka de mänskliga rättigheterna.
Jag skulle framför allt vilja fokusera på barnarbete, som är ett vämjeligt inslag i de flesta u-länder. Att det ska vara lönsamt att gå i skolan och att man ska få ett mål mat när man går i skolan är effektivt mot barnarbete. Däremot tror jag inte på att man skriver in dessa strävanden i handelsavtal. Herr talman! Jag har dragit över min talartid, så jag ska inte bli mer långrandig än så här.