Johan Pehrson (L):
Propositionen och betänkandet behandlar innehållet i den statliga ungdomsvården. Det ska bli starkare styrning och stöd och ökade chanser till återanpassning för unga som är dömda för i regel mycket grova brott. Vi talar om brott som begås när man är under 18 år och där man endast vid extremt synnerliga skäl ska kunna dömas till annat än sluten ungdomsvård och bli satt i fängelse.
Det här är där unga människor som begår fruktansvärda brott hamnar. Vi talar om mord, grova sexualbrott, grova rån och brutala misshandelsfall. Det blir en tid i livet på mellan 14 dagar och fyra år då vi hoppas att dessa unga människor kommer på rätt köl och slutar förstöra livet för sig själv och andra.
Tanken är att man inte ska blanda unga människor med redan så kallade förhärdade brottslingar. Man har en särskilt personalintensiv verksamhet i den slutna ungdomsvården.
Fokus ligger på de ungas utsatthet och sårbarhet, dock utan att förringa det faktum att de har begått allvarliga brott och förstört livet för andra människor, kanske för alltid. Den bärande tanken är att man går från en stark yttre kontroll i början av sin påföljd till en alltmer egen inre kontroll.
Man försöker bygga upp den unges självkänsla och respekt för sig själv och andra så att denne kan gå vidare i livet. Detta lyckas man med ganska bra ibland. Mina intryck från dessa institutioner är blandade. Man möter både unga som är i början och i slutet av verkställigheten. Hopp blandas med förtvivlan. En del unga människor säger: Jag sitter här, och du måste hata mig. Alla vill att jag ska dö.
Andra känner att de har hittat sätt att kontrollera sitt destruktiva beteende och har förlikat sig med sina gärningar. De har gått vidare, kan blicka framåt och har börjat drömma och tänka positiva tankar.
De som jobbar inom verksamheten vet att de kan göra bra saker för de unga och få dem i bättre skick.
Men efter det avtjänade straffet kommer de hem, kanske till en dysfunktionell familj och kompisar som befinner sig i en miljö präglad av våld, meningslöshet och droger. Då är det, trots bättre inre kontroll, svårt att stå emot om man inte får stöttning.
Propositionen och betänkandet har fokus på att vi bättre ska lagreglera den individuellt utformade verkställighetsplanen så att ungdomarna känner att de får en utslussning och stöd hela vägen, och det ska ske i samråd med socialtjänsten. Andra konkreta åtgärder finns också med för att förbättra återanpassningen till ett liv utanför stängslet.
Som framkommit i debatten ska elektronisk övervakning erbjudas som ett alternativ till en personalbevakad verksamhet. Den unge har krav på sig att sköta sig men är ensam. Den enda som vet var man befinner sig är den elektroniska övervakningen.
Det kan både vara till stöd och hjälp. Vi talar om personer som är 17 år och som dömdes när de var 14 år. Första gången de får elektronisk övervakning är de 21 år. Det handlar alltså inte om barn, vilket Marianne Berg och Vänsterpartiet påstår.
Detta är en möjlighet att öka chansen för unga att klara sig på egen hand utan att vi för den skull är naiva och släpper kontrollen. Dessa personer är i regel sköra i sin självkänsla och sitt självförtroende. Dessutom lyfter vi fram att sållningsproven ska bli mindre integritetskränkande.
Det är uppenbart att ett urinprov är mycket mer integritetskränkande än ett salivprov. Det känns som om Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet söker konflikt här. Man virrar bort sig i irrgångar och säger nej till det som skyddar de unga, ökar frihetsgraden och möjligheten till återanpassning och minskar graden av integritetskränkning vid kontroll av droganvändning.
Det är helt självklart att ens integritet är inskränkt när man är inlåst. Man ska inte kunna använda droger. Då är all verksamhet och vartenda samtal med en vuxen individ helt bortkastade. Vidare innehåller förslaget en starkare reglering av proportionalitetsbedömningarna när det gäller tvångsanvändning. Det skrivs direkt in i lagen. Jag och vi från Folkpartiets sida tycker att det är viktigt.
Vi ser detta som ännu ett sätt att göra insatser för de unga människor som har det allra tuffast. Vi vet att tidiga och tydliga insatser är det viktigaste man kan göra så att de här unga människorna inte någonsin hamnar på ett statligt ungdomshem i ungdomsvården. Vi har vidtagit en hel del åtgärder. Som vi har pratat om tidigare i den här kammaren under de senaste åren handlar det bland annat om att polisen ska utreda fler brott tidigare så att det blir en konsekvens.
Tanken är att första brottet ska bli sista brottet. I regel är det så - det vet alla vi här och de flesta andra - att de ungdomar som vi nu pratar om på ungdomshemmen har begått kataloger av brott innan de hamnade där. Det är inte direkt några förstagångsbrottslingar, utan det är historier som är så tragiska att man knappt orkar läsa dem.
Vi satsar på sociala insatsgrupper för att nu samla polis, socialtjänst, skola och alla andra intressenter för att möta de ungdomar som befinner sig i riskzonen, inte minst i gängmiljöer, för att bryta upp detta beteende innan de kommer in på ungdomshemmen. Vi har för inte så länge sedan stärkt föräldrarnas ansvar. Allting handlar ju om den eviga frågan: Hur kan människor skaffa en massa barn och sedan skita i dem? Hur är det möjligt?
Hur gör vi för att markera att detta är ett starkt föräldraansvar? Vi kan göra mycket från skola, socialtjänst, polis och genom andra insatser. Men det är någonstans föräldrarna som måste in och bli nyckelspelare i barnens framtid - förhoppningsvis. Detta har vi alltså gjort. Samtidigt är vi från Alliansens sida tydliga med att vi jobbar med de breda sociala penslarna. Man måste möta barnfattigdomens alla ansikten. Det är en aktuell debatt - vad man gör för att möta detta.
Vi pekar på arbete. Vi pekar på förbättringar i utbildningsväsendet. Vi pekar på förstärkningar för utsatta grupper i utanförskapsområdena. Vi tror att det är den stora vägen att gå för att fler unga människor ska komma rätt. Vi kan hålla på och räkna på vilken mobiltelefon man ska ha rätt till - om man nu över huvud taget ska ha rätt till någon - och kalla det för fattigdom eller inte. Men rätten att bli synliggjord, älskad och respekterad som ung människa har inte med någon plånbok att göra.
Det handlar om vilka föräldrar som tar sitt ansvar oavsett om man har en god utbildning och en tuff vardag eller inte. Det handlar om helt andra saker än pengar. De breda sociala insatserna är alltså också centrala vid sidan av de riktade för att förebygga. Men om man väl hamnar i denna eländesmiljö och måste dömas - om man har mördat någon måste man ju dömas till ungdomsvård - handlar det om att man ska komma bättre ut.
Det är vad de förslag som vi nu har diskuterat handlar om. Jag är mycket förvånad över de invändningar som finns i reservationerna från Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet. Jag ska väl också säga att jag är extremt förvånad över Sverigedemokraternas invändningar. Det passerar knappt gränsen för stolleprov när man säger att man ska tvinga människor som är rejält misshandlade att träffa gärningsmannen.
Jag har aldrig hört talas om något sådant tidigare. Fru talman! Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på reservationerna.