Ylva Johansson (S):
Vi har talat här om att det är högkonjunktur, och Moderaterna säger att det verkligen inte är regeringens förtjänst. Men det är överraskande att höra från Erik Andersson att man i en högkonjunktur borde ha rekordmånga människor i subventionerade anställningar. Han är upprörd över att vi inte har fler personer i subventionerade anställningar, just för att det är högkonjunktur. Den logiken förstår jag inte riktigt.
Som Magnus Manhammar visade är det tvärtom precis när vi har en stark efterfrågan på arbetskraft på arbetsmarknaden och en mycket stark tillväxt - bland de högsta i Europa - som andra insatser än subventionerade anställningar kan vara viktiga att satsa på.
Det kan till exempel vara reguljär utbildning men också annat som underlättar kartläggning av kompetens eller den satsning vi nu gör för att man lättare ska kunna skaffa körkort genom att få ta CSN-lån för det. Det kanske inte är en subvention på jobbet man behöver. Arbetsgivaren kan vara beredd att anställa, men det gäller att man kan ta sig till jobbet. I stora delar av landet och i många yrken är körkort en sådan viktig väg in på arbetsmarknaden.
Jag tror att det är en väldigt farlig väg att mäta framgång i politiken med hur många människor som är i en arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Jag ska villigt erkänna att när vi var i opposition och de borgerliga styrde hade vi en ungdomsarbetslöshet som var så hög att vi fick EU-stöd. Andra EU-länder betalade för att vi i Sverige skulle kunna hantera vår arbetslöshet. Då var också ungdomar med gymnasiekompetens arbetslösa.
Det motiverade att vi då tog fram förslag för att underlätta för dem att komma i arbete via traineejobb riktade till ungdomar med full gymnasiekompetens. Den andra politiken har dock varit mer framgångsrik: De ungdomarna har fått jobb ändå. Ingen är gladare för det än jag. Då får vi lägga om politiken. Det finns ingen anledning att hålla fast vid ett förslag som inte längre behövs i det konjunkturläge som vi nu har.
Därför styr vi om mot andra grupper som kan behöva kombinationen av arbete och utbildning, till exempel till det viktiga yrket undersköterska. Där fattas många med rätt utbildning, i framtiden men även i dag. Jag vill nämna ett exempel på hur man fokuserar alltför mycket på arbetsmarknadspolitiska insatser. Tidigare, under den borgerliga regeringen, ingick i etableringsuppdraget att alla nyanlända fick en etableringslots.
Var det en framgång att alla fick samma arbetsmarknadspolitiska insats trots att man hade väldigt olika förutsättningar, utbildningsbakgrund och behov på arbetsmarknaden? Jag tycker inte det. Jag tycker att olika arbetsmarknadspolitiska insatser måste mätas utifrån vilken effekt de ger - huruvida man kommer vidare från insatsen till ett arbete eller annan utbildning.
Det ska inte ses som en framgång per se att man är i en åtgärd, utan det måste ses som en kombination. En bra regering tar hänsyn till hur arbetsmarknadsläget och konjunkturen utvecklas och bör vara snabbfotad och lyhörd för förändringarna på arbetsmarknaden. Det är klassiskt svårt. Alla regeringar brukar ha svårigheter att ställa om tillräckligt snabbt när förändringarna kommer.
Jag försöker vara så snabb jag kan. Vi ställer om väldigt tydligt. Vi har i dag färre subventioner riktade till dem som står nära arbetsmarknaden. Vi minskar på de insatser som vänder sig till dem som har relativt lätt att få jobb ändå i det konjunkturläge vi har. I stället styr vi över särskilda insatser mot dem som har det allra svårast.
Den gruppen har förändrats till sammansättning och till antal i och med att vi nu har ganska stora grupper av personer som har kommit till Sverige och som kanske aldrig har gått i skolan eller som har en mycket kort skolbakgrund. Där krävs det naturligtvis nya insatser, och det är dessa insatser som vi nu kommer med.