Anette Åkesson (M):
Till en början vill jag tacka finansministern för svaret, även om vi naturligtvis inte är helt överens i den här frågan liksom vi inte var det i den förra. När man hör Magdalena Andersson skulle man nästan kunna tro att Socialdemokraterna inte var med på skattesänkningarna, men så har det ju inte varit. Tvärtom. Först har man gått emot, men sedan har man accepterat varje led av skattesänkningarna, och det av goda skäl. Skattesänkningarna har ju fått de efterfrågade effekterna. Jobbskatteavdragen bidrar till fler arbetade timmar och därmed högre skatteintäkter.
Jag tror att finansministern är ganska ensam om uppfattningen att hon tydliggör skillnaden mellan Socialdemokraternas och Alliansens politik i denna fråga. Om de skuggbudgetar som S lade under allianstiden dessutom hade gått igenom hade Sveriges statsskuld varit högre och Sveriges utgångsläge därmed väsentligt sämre än det var när Socialdemokraterna och Miljöpartiet tog över efter Alliansen. Vad gäller skatteintäkter har de ökat varje år under Alliansens tid, förutom 2009 i direkt anslutning till finanskrisen.
Kommuner, regioner, landsting och staten drog in ca 1 500 miljarder kronor i skatteintäkter 2013. Jag brukar fråga människor jag träffar om de vet vad de betalar för sjukvården. De som är politiskt aktiva brukar kunna svara på det - det är ungefär en tredjedel av den kommunalskatt alla betalar - men ingen annan. Maxtaxor på förskolorna gör att ingen längre har ett hum om vad en förskoleplats kostar.
Så nej - svenska folket vet kanske delvis vad skattepengarna går till, men de flesta har ingen aning om detaljer eller proportioner. När vi politiker pratar om att det behövs skatteintäkter för skolan, sjukvården och äldreomsorgen är de allra flesta införstådda med det. Det är till och med så att människor i olika undersökningar hävdar att de är beredda att betala mer skatt om den går till barn, äldre eller sjuka.
Men när människor inte vet vad saker och ting kostar eller hur stor del av skatterna som går till ett specifikt område blir det svårt att föra diskussioner om prioriteringar. Och det behöver vi göra eftersom det alltid kommer att efterfrågas mer skattefinansierad verksamhet än vad som är möjligt att leverera.
Av de 1 900 miljarder kronor som det offentliga, det vill säga staten, de sociala trygghetsfonderna, kommunerna och landstingen har tillsammans i utgifter, är det cirka en tredjedel som går till skolan, sjukvården och äldreomsorgen. Visst är det en relativt stor del av utgifterna, men det är inte i närheten av att vara det enda som skattepengarna går till.
Försvaret står för 3 procent, den allmänna offentliga förvaltningen som inkluderar bland annat bistånd, EU-avgift och grundforskning för ca 12 procent, polis, räddningstjänst, domstolsväsen och liknande utgör 3 procent och näringslivsfrågor ca 9 procent, varav merparten gäller transporter. Men hur många vet att det är det sociala skyddet som är den överlägset största posten? Det omfattar hela 42 procent av de offentliga utgifterna, alltså 800 miljarder 2012, vilket var de senaste siffrorna jag fick tag på.
Det sociala skyddet omfattar utgifter gällande ålderdom, funktionshinder, föräldraledighet, arbetslöshet, barnbidrag och individ- och familjeomsorg. Jag undrar om finansministern tänker fortsätta låtsas som om Socialdemokraterna inte stött alla Alliansens skatteavdrag. Nu när S och MP lägger fram en budget som ger färre jobb, kommer man då att vara tydlig mot sina väljare med att det medför lägre skatteintäkter och därmed mindre resurser inte enbart till skola, sjukvård och äldreomsorg utan även till trygghetssystemen?