KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Det vi har är en gemensam oro inför det ökande spelandet, det ökande spelmissbruket, inte minst när det gäller de unga. Jag hör det tydligt i era anföranden. Jag delar verkligen den oron. Siv Holma började med att säga att man inte får den vård man behöver. Vet vi det? Vet vi hur många som är vårdbehövande och inte får vård? Jag återkommer till att vi har för dålig kunskap i dag för att kunna säga det. Vi vet att en del får vård.
Jag har själv varit ute på missbrukarenheter där man också vårdat spelberoende. Där ser man på det som ett bland flera missbruk. De vårdas på samma behandlingsanläggning där man också vårdar alkoholmissbrukare eller narkotikamissbrukare. Behandlingsmetoden motsvarar den som man använder för bli fri från ett alkoholberoende till exempel. Jag ifrågasatte inte siffran från Folkhälsoinstitutet.
Jag vet inte om den var framtagen före eller efter insatsen. Det jag säger är att Folkhälsoinstitutet har haft ett uppdrag, och också genomfört det, att utbilda personal inom socialtjänsten. Jag tror att det är ett jätteviktigt arbete. Kunskapsnivån är naturligtvis alltför låg, men den har ändå ökat de senaste åren, dels för att frågan har tagits upp mer i medievärlden, dels för att den här utbildningsinsatsen har gjorts. Det är säkert inte tillräckligt, och alla vet säkert inte allt.
Men vi har påbörjat en insats för att öka kunskapen hos dem som verkligen behöver ha kunskap för att fatta de rätta besluten. Det gör också att ansvaret är tydligt överlåtet på socialtjänsten, precis som för all annan missbruksverksamhet. Jag tror att det tydligt framgår oavsett om man definierar det i socialtjänstlagen eller inte.
Sedan fick jag återigen frågan om hur man kan jobba förebyggande med de här frågorna. Jag tror att det förebyggande arbetet är A och O. När det handlar om unga människor ligger mycket av det på föräldrarna. Det kan handla om föräldrar i nätverk. Tonårsföräldrar som går samman och vill agera gemensamt har en ganska stor kraft. De är dessutom de viktigaste personerna i de här ungdomarnas liv och kan därmed göra en hel del.
De behöver naturligtvis professionell ledning om det verkligen kniper. Den här typen av tonårsföräldersutbildningar i Leksand som jag talade om skulle jag gärna se över en stor del av Sverige. Jag tror att det skulle vara ett konstruktivt sätt att arbeta mer förebyggande när det gäller de unga.
Sedan fick jag en rad frågor om Svenska Spel, var ansvaret ska ligga, hur tillståndsgivningen ska se ut, om tillstånd ska kunna dras in när man bryter mot reglerna och så vidare. Även om Siv Holma tycker att allt detta skulle rymmas på Socialdepartementet, är det än så länge inte departementets uppdrag att hantera Svenska Spel. Jag hoppas att de frågorna går att ställa till berörd minister, för jag tänker inte ge mig in på att svara på dem.
Maria Larsson (KD):
Jag tycker att jag har markerat ett ganska stort engagemang. Jag kan möjligtvis beklaga att Siv Holma inte visade samma stora engagemang och inte kom längre under den förra mandatperioden när man fick vara med och styra det här landet. Det är förvisso så att det ser olika ut i socialtjänsten i olika kommuner. Det gäller inte bara denna fråga. Det vet vi från olika undersökningar.
Det kommunala självstyret finns naturligtvis i botten, men vi har också en lagstiftning som ser likadan ut i landets kommuner. Jag vill gärna rekommendera Siv Holma, Lars-Ivar Ericson och mina egna partikamrater att aktivt ta tag i den här frågan ute kommunerna och se över hur deras kamp mot spelberoende ser ut och om de har en bra strategi i sin egen kommun.
Då kan man sprida detta över landet. Jag tycker att det är en väldigt bra väg att gå. Därmed vill jag tacka för debatten. Det var roligt att ni var med båda två. Jag vill önska er en riktig god jul och även fru talman.
Maria Larsson (KD):
Det känns fantastiskt att stå här och bli tolkad till det vackraste språket jag känner. Tack för den möjligheten.
Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Jag vill börja med att instämma i Alice Åströms uppfattning om teckenspråkets betydelse liksom om dövas och hörselskadades rätt till teckenspråk.
Insikten om teckenspråket som ett språk som andra har successivt vuxit fram och har också lett till den starka ställning som språket har i dag i Sverige.
Detta gäller inte minst i jämförelse med många andra länder där teckenspråket ofta betraktas mer som en kommunikationsmetod än som ett språk. En viktig milstolpe var när teckenspråket blev undervisningsspråk i specialskolan för döva och hörselskadade.
En annan viktig förutsättning för den ställning teckenspråket har i dag är ökningen av antalet teckenspråkstolkar liksom undervisning i teckenspråk i grundskola, i gymnasieskola och i kommunal vuxenutbildning.
Alice Åström har ställt ett antal frågor rörande den fortsatta behandlingen av slutbetänkandet av utredningen Översyn av teckenspråkets ställning . Betänkandet överlämnades i maj 2006 och har därefter remitterats.
Remisstiden gick ut den 1 oktober 2006. Inom regeringen är det närmast jag som är ansvarig för den fortsatta behandlingen av betänkandet. Förslagen i betänkandet berör dock flera departement och statsråd. Detta är emellertid inget ovanligt i fråga om betänkanden som täcker stora samhällsområden.
Beredningen av betänkandet fortgår inom Regeringskansliet. Frågan om i vilken form regeringen kommer att ta ställning till utredarens förslag får jag återkomma till.
När det gäller frågan om det ska utses en minister med särskilt ansvar för teckenspråksfrågor är den grundläggande principen att varje statsråd ska ta ansvar för sitt politikområde. Däremot har jag ett ansvar för att samordna och följa upp handikappolitiken, och i detta ingår situationen för döva och hörselskadade.
Teckenspråket har flera dimensioner, bland annat språkpolitiskt. Det ändrar dock inte ansvarsförhållandet inom regeringen.
Maria Larsson (KD):
Jag är glad att vi har kommit längre när det gäller teckenspråkets ställning sedan Alice Åström växte upp. Jag är glad och stolt över att Sverige är ett av de länder som ofta hålls fram som ett föredöme när det gäller teckenspråkets ställning.
I en rapport som lades fram av rapportören i Europarådets parlamentariska kommitté för juridiska frågor om mänskliga rättigheter som lämnades 2003 till Europarådets parlamentariska församling lyfts just Sverige och Finland upp som förebilder för övriga medlemsländer när det gäller möjligheten och rätten att använda teckenspråket.
Mycket har hänt under de senaste åren när det gäller teckenspråkets ställning. Det har kommit till uttryck på olika sätt. Låt mig nämna några sådana exempel. I dag finns det en skyldighet för det allmänna att erbjuda tolk för vardagstolkning för döva, dövblinda, hörselskadade och vuxendöva.
I sändningstillståndet för SVT ingår att sända dagliga nyheter på teckenspråk och att producera program på detta språk. Teckenspråket är i dag ett allmänt språkämne för hörande elever i grundskolan, gymnasieskolan och på komvux. Hörande föräldrar har rätt till teckenspråksutbildning på betald arbetstid. En hel del har hänt.
En hel del återstår att göra. En utredning kom i maj förra året efter lång väntan. Det gick sakta att få fram den, men den kom till slut. Den måste nu beredas på ett bra sätt. Det får inte ske slarvigt, men så snabbt det är möjligt. Det är min avsikt att försöka skynda på det arbetet. Det är lite för tidigt att svara på om det blir en proposition eller inte.
En proposition föranleds av lagförslag. Lagförslagen är inte så många i utredningen. Men i någon form ska vi självfallet arbeta vidare med frågorna. Här finns intressanta förslag. Många av dem kommer att höra hemma på Utbildningsdepartementets område. Andra kommer att höra hemma på Kulturdepartementets område.
Min uppgift i detta är som sagt att samordna arbetet och se till att vi driver frågan vidare. Jag är inte beredd att svara på detaljfrågorna i dag eftersom de lyfts fram i ett för tidigt skede. Vi måste inse att remissomgången avslutades i oktober. Remissammanställningen tar tid. Det är den som pågår just nu. Sedan ska ärendet beredas för att se i vilken form vi ska arbeta vidare.
Maria Larsson (KD):
Jag börjar bakifrån med frågorna. När det gäller möjligheten till utbildning har asylsökande barn från den 1 januari 2002 samma rätt till undervisning som barn som är bosatta i Sverige. Det innebär att de till exempel har rätt att gå i specialskola.
Föräldrar som är asylsökande och har ett dövt barn får i den mån det ligger inom Migrationsverkets möjligheter rätt att få det stöd som de behöver för att barnen ska kunna delta i utbildning och utveckling. Om barnet behöver gå i en specialskola och den inte finns på den ort där familjen är placerad har föräldrarna rätt att välja och säga: Vi vill ha en specialskola.
De har då också rätt att få ett boende som ligger i nära anslutning till skolan. Men det är föräldrarna som avgör om de vill acceptera ett sådant erbjudande eller inte. Vuxna asylsökande som kommer till Sverige får oftast hjälp av sin handläggare inom mottagningsverksamheten. Det gäller till exempel hjälp med att ta de nödvändiga kontakterna med dövföreningar. Det gäller också föräldrar till döva barn.
Men det är alltid personen själv som får välja. Jag hoppas att det som har hänt är ett steg på vägen som stärker de asylsökande ställning. Det gäller asylsökandes rätt till tolkning, när det gäller kontakt med myndigheter och kontakter med hälso- och sjukvård och det här med att gå i specialskola.
Här finns naturligtvis mer att göra, men ett litet steg har vi tagit också på den här vägen. Ett annat förslag som Alice Åström nämner är det om att inrätta ett bibliotek. Jag noterade att det var ett förslag som jag tror att samtliga remissinstanser var positiva till. Detta är en av de frågor som vi ska hantera vidare. Den ligger inom Kulturdepartementets ram.
Även om det här är fördelat på flera departement ska man inte betrakta det som ett alltför stort problem. Vi kommunicerar självfallet med varandra. Ha bara lite respekt för att remisserna just har sammanställts och att det inte har gått särskilt lång tid sedan remisstiden gick ut!
Teckenspråkets ställning är en av de stora frågorna som utredningen hanterar. Det är en viktig fråga. Jag noterade att Kulturdepartementet föreslår att man ska utreda en särskild språklag, vilket kan vara av intresse i det sammanhanget. Det är mycket arbete på gång här.
Jag kan lova att vi inte ska dra frågan i långbänk. Jag ska göra vad jag kan för att försöka skjuta på hanteringen av detta.
Maria Larsson (KD):
Det är roligt om den här debatten har varit klargörande i någon del, även om jag som sagt var inte kan lämna några förslag till vad en proposition kommer att innehålla, om en proposition kommer lämnas eller i vilken form som vi ska arbeta vidare med frågorna. Men jag har tydligt angett min ambition på frågeområdet. Det var viktigt att kunna få göra det.
För övrigt vill jag tacka Alice Åström för en av de mer spännande och intressanta debatter jag har varit med om i den här kammaren.
Maria Larsson (KD):
Egon Frid har frågat mig hur jag avser att verka för att alla människor ska garanteras rätten till en god bostad och om jag avser att ta ett helhetsgrepp på hemlöshetsfrågan kopplad till bostadspolitiken. Det är just behovet av att ta ett helhetsgrepp på hemlöshetsfrågan som är utgångspunkten i den strategi som regeringen avser att ta fram inom kort.
När vi diskuterar hemlöshet måste vi komma ihåg att hemlöshet rymmer flera olika situationer. Vi vet att många av de allra mest utsatta som bor på härbärgen eller sover ute har behov av insatser från både psykiatrin, den somatiska vården och socialtjänsten. Sedan finns det hushåll som kan behöva stöd av det allmänna för att ordna en egen bostad.
En viktig slutsats från det utvecklingsarbete som hittills har bedrivits är just att hemlöshetsproblematiken inte kan lösas enbart av socialtjänsten utan berör flera politikområden.
Att utgå från de olika hemlöshetssituationer som personer kan befinna sig i under en kortare eller längre tid hjälper oss att se bortom den schablonbild som vi ofta bär på, det vill säga den missbrukande mannen, som Egon Frid beskriver.
Utredningen om vräkning och hemlöshet bland barnfamiljer pekar även på vikten av att uppmärksamma barnens och barnfamiljernas situation. För att motverka hemlöshet och utestängning från bostadsmarknaden krävs därför ett långsiktigt systematiskt arbete.
De människor som befinner sig i en så utsatt situation att de inte vet var de ska tillbringa natten ska veta vart de kan vända sig för att få akut nattlogi. En sådan tak-över-huvudet-garanti har alliansen tidigare lyft fram.
En säng för natten löser naturligtvis inte de bakomliggande orsakerna till hemlösheten, och därför är det viktigt att dessa människor erbjuds insatser från såväl socialtjänsten som hälso- och sjukvården. En annan grupp som jag vill uppmärksamma är personer som befinner sig inom kriminalvårdsanstalt, behandlingsenhet eller annan institution och som inte har ordnat boende vid utskrivning.
För denna grupp måste långsiktiga och hållbara strukturer för samverkan byggas upp såväl inom kommunens olika verksamheter som mellan kommun, landsting, kriminalvård och så vidare. För att underlätta för svagare grupper att etablera sig på bostadsmarknaden har regeringen avsatt 100 miljoner kronor i 2007 års budget.
Sist, men inte minst, vill jag poängtera vikten av ett systematiskt vräkningsförebyggande arbete. Utvärderingar har visat att ett sådant arbete har mycket goda effekter, och jag kommer därför att uppmuntra ett sådant arbete som bygger på den kunskap som finns om orsakerna bakom vräkningar och som tar till vara de goda exempel som finns.
De medel som regeringen har avsatt i 2007 års budget för att utveckla det lokala arbetet mot hemlöshet gör det möjligt att involvera berörda aktörer i arbetet för att alla människor ska ha en god bostad. I de delar som rör specifika åtgärder inom bostadspolitiken ber jag Frid att återkomma till ansvarigt statsråd Mats Odell.
Maria Larsson (KD):
Vikten av att ha en helhetssyn på den människa som är i behov av stöd och hjälp, via socialtjänsten och via hälso- och sjukvården, är central för alliansregeringen. Vi skriver om det på många olika ställen i våra program. När det gäller hälso- och sjukvården har vi en väldigt tydlig och klar inriktning på att det nu får vara slut med systemtänkande och att det nu är patienten som står i centrum.
Det är samma sak med syftet med den strategi som vi nu vill sätta in. Här har det funnits en brist tidigare. Vi vill sätta individen i centrum, och sedan ska vi samverka kring individen. Det måste vi göra på departementsnivå. Vi måste hitta bryggorna över. Trots att vi är olika partier är den ambitionsnivån hög. Vi vill verkligen söka lösningarna departementsövergripande.
På samma sätt är det ute i kommunerna, för det är där som den här verkligheten tränger sig på. Det är här man måste förmås att hitta strukturer, hitta arbetssätt. Man kan inte låta hemlösheten vara bara socialtjänstens ansvar, utan man måste vidga det, hitta bra kontaktytor och bra samarbete, naturligtvis med bostadsföretagen på orten, naturligtvis med frivilligorganisationerna och så vidare.
Det krävs ett samarbete med individen i centrum. Det var anledningen till att jag tog initiativ till den hearing vi hade före jul där jag inbjöd alla de här olika aktörerna vars medverkan krävs för att vi ska nå ett lyckat resultat. Här fanns en ganska stor samsyn om att vi behöver samverkan. Stuprörstänkandet får tillhöra det förgångna, och vi inriktar vårt arbete på något annat.
Men jag kan vara lite bekymrad över att så lite av sådana här initiativ togs av den tidigare regeringen. När det gäller de bostadspolitiska frågorna är det, som sagt var, Mats Odells avdelning. För att diskutera och debattera det här föreslår jag att en interpellation ställs till berört statsråd.
Men jag håller naturligtvis inte med om den beskrivning som Egon Frid gör när det gäller att de förändringar som vi gör på bostadsmarknaden skulle omintetgöra möjligheterna för hemlösa att få bostad. Kommunernas bostadsförsörjningsansvar är fortsatt gällande. Och det är upp till kommunerna att faktiskt ta sig an den här problematiken.
Nu vill vi hjälpa kommunerna genom att utveckla metodstöd och genom att vara behjälpliga. Därför avsätter vi dessa statliga medel, men huvudansvaret ligger fortsatt hos kommunerna. Men vi menar att en nationell strategi på det här området kan vara ett verksamt verktyg, en metod, ett strukturerat arbetssätt som kan vara till hjälp på det kommunala planet.
De avregleringar som vi gör på bostadsmarknaden, de förändringar som vi gör där, syftar naturligtvis till att hjälpa de många människor som vill kunna äga sin bostad. Vi vet att många med annan etnisk bakgrund ser en möjlighet att äntligen få förvärva en egenägd lägenhet eller fastighet med hjälp av den här lagförändringen. Men, som sagt var, bostadspolitiken är Mats Odells bord, och jag ska inte djupdyka i den.
Men en samsyn och en helhetssyn med individen i centrum är målsättningen med den strategi som vi just nu arbetar på.
Maria Larsson (KD):
Jag tycker att det låter som att Egon Frid egentligen hade velat debattera med Mats Odell här i dag. Låt mig bara säga att den här hårt reglerade bostadsmarknaden, som Egon Frid förespråkar, inte på något sätt har varit till hjälp. Vi har ju sett en ökning av hemlösheten under de senaste åren just när Socialdemokraterna med stöd av Vänsterpartiet och Miljöpartiet har suttit vid makten.
Allbolagen har ju funnits under några år och tas nu bort, och vad gäller situationen som fanns innan hade vi faktiskt en lägre hemlöshet än vad vi har i dagsläget.
Det som har varit viktigt och en målsättning för mig när jag nu arbetar med en hemlöshetsstrategi är att faktiskt se det som inte riktigt framkommer i interpellationen, nämligen att hemlösheten har ändrat ansikte. Egon Frid talar i sin interpellation om en man som förmodligen har ett missbruk och så vidare. Men så ser inte hemlösheten ut i dag.
Den har många olika ansikten, och här handlar det om många personer som hamnar i en svår situation beroende på en rad olika omständigheter som negativt sammanfaller. I dag är en fjärdedel av alla hemlösa kvinnor. 30 % av alla hemlösa har barn under 18 år.
Och, som sagt var, många av dem som ingår i hemlöshetsstatistiken är personer som finns inom kriminalvården och inom institutionsvården och som väntar på en snar utskrivning men som inte vet vart de ska ta vägen. De kan naturligtvis tvingas att återgå till ett missbruk eller till kriminell verksamhet därför att deras gamla nätverk finns där.
Det här visar väldigt tydligt att vi behöver nya strategier för att kunna arbeta med individen i centrum och upprätta hela kedjor som varar under väldigt lång tid. En av de förfärliga nya statistiska uppgifterna är att tusen barn per år vräks.
Att arbeta med att hitta instrument och metoder för att undvika att barn över huvud taget vräks, vilket jag tycker är en orimlighet i ett välfärdsland, är min utmaning. Och, återigen, vi behöver en ny strategi som också tar hänsyn till att hemlösheten har ändrat ansikte. Jag tycker att det är viktigt att ta in den typen av problematik när vi diskuterar den här frågan.
Maria Larsson (KD):
Systemtänkande behöver inte vara fel, säger Egon Frid. Jo, om systemen blir för fyrkantiga så att individerna oberoende av form inte passar in. Då har det blivit fel. Och jag tycker att det har varit utmärkande för en hel del av den förda politiken de senaste åren.
Däremot behöver vi mycket av systematiskt arbete, bra metoder, utvecklade strategier med sammanhållet tänkesätt och ett helhetsgrepp utifrån individsynpunkt. Det tycks vi vara överens om. Det är min målsättning när jag arbetar med strategin. Inom en nära framtid kommer regeringen också att presentera den. Tack så mycket för debatten!
Maria Larsson (KD):
Helena Bouveng har frågat socialministern vad han avser att vidta för åtgärder för att säkerställa att Sverige i framtiden kommer att ha tillräckligt med narkotikasökhundar och att privata aktörer ska kunna utbilda narkotikasökhundar. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. När det gäller det framtida behovet av narkotikasökhundar är detta en fråga för de brottsbekämpande myndigheterna att tillse.
Jag har heller inte uppfattat att det råder någon brist när det gäller utbildningskapaciteten av sökhundar för dessa ändamål.
När det gäller privata aktörers möjligheter att utbilda sökhundar för andra ändamål framgår det av 7 § 5 i lagen om kontroll av narkotika att narkotika kan innehas av den som fått särskilt tillstånd till det för utbildningsändamål eller något annat samhällsnyttigt ändamål.
Läkemedelsverket är den myndighet som har att medge sådana tillstånd. Läkemedelsverket har en restriktiv inställning till att meddela sådana tillstånd för andra ändamål än för utbildning av hundar för de brottsbekämpande myndigheterna. I två fall har Läkemedelsverkets avslagsbeslut överklagats och är för närvarande föremål för en rättsprocess.
I det ena fallet, som rör en sökhund på ett behandlingshem, har en dom som stöder Läkemedelsverkets linje just avkunnats i Länsrätten i Uppsala. Domen har dock ej vunnit laga kraft. Det andra ärendet gäller träning av hundar för att användas för narkotikasökning på olika företag. Där har huvudförhandling ännu inte hållits.
En grundläggande princip i det svenska rättssystemet är att varken regering, enskilda statsråd eller departement ska uttala sig om hur en lag ska tolkas. Det är domstolarnas uppgift att tolka lagen. Därför är denna fråga inte möjlig att debattera i dag, men jag kommer självfallet att noga följa den fortsatta utvecklingen och ta ställning till om det behöver vidtas några åtgärder då den rättsliga processen är klar.
Maria Larsson (KD):
Ja, hundar är fantastiska djur som kan användas för många ändamål. Jag var faktiskt och besökte Tullverket i går, i Malmö. Där gör de väldligt stora beslag och har väldigt stor nytta av sina hundar. Tullen är egentligen den enda instans i dag som utbildar hundar i egen regi.
I övrigt sköts all utbildning av sökhundar på privata hundskolor i dag. Det är en utveckling som har skett efter att Statens hundskola i Sollefteå lades ned. Det var också i samband med att den lades ned som lagstiftningen ändrades. Hundskolorna har i dag haft mycket att göra. De har efterfrågan för olika ändamål.
Det handlar om brottsbekämpande uppdrag från de myndigheter som har att bekämpa brott - där har antalet hundar som efterfrågas ökat. Men det är också från behandlingshem och för att använda på arbetsplatser. Man har sett en ökad förfrågan från Läkemedelsverkets sida om att ge tillstånd.
Med anledning av det har Läkemedelsverket stramat upp sin praxis, precis som Helena Bouveng anger. Det har de gjort, enligt egen utsago, eftersom de ser en fara i att fler och fler aktörer i samhället får inneha legal narkotika, vilket man menar innebär en ökad risk för spridning och oönskad användning av narkotika.
Man anser också att hundarna används på ett sätt som normalt ligger inom ramen för brottsbekämpande verksamhet. Det håller på att utvecklas någon form av polisiära uppgifter som sköts av andra än polis och tull. Det är en utveckling som har fått dem att strama upp det här förfarandet.
I dag har vi två domar som ligger, en som inte har vunnit laga kraft och en som inte har avkunnats över huvud taget. Den dom från den 5 februari - det är alltså väldigt färskt - där Länsrätten i Uppsala avslog en ansökan handlade om ett överklagande från Hassela på Gotland, ett behandlingshem.
I skälen anger man bland annat att Läkemedelsverket kan komma att ställas inför ett stort antal ansökningar från andra behandlingshem, varför frågan om narkotikasökhundar för avvisitering av intagna på behandlingshem med mera bör bli föremål för särskild utredning och ett principiellt ställningstagande innan sådana ansökningar beviljas. Det är vad man säger i sitt domslut. Men som sagt, laga kraft har ännu inte vunnits, så vi vet inte hur domarna slutgiltigt kommer att se ut.
Därför måste vi i dagsläget först avvakta hur lagen tolkas, hur domarna kommer att se ut, innan vi kan gå vidare i den här frågan. Men jag har med intresse lyssnat på era synpunkter i debatten.