KBLab/rixvox huggingface dataset:
Thomas Bodström (S):
Så ska jag säga till mina klienter när de blir dömda i domstol: Det gör ingenting eftersom andra personer också har blivit dömda att betala skadestånd. Det är ett otroligt argument från en justitieminister: Det gör ingenting att bli dömd eftersom andra länder har blivit det. Ni är dömda i domstol. Det är det som det här handlar om. Det handlar inte om för eller emot datalagring. Det är något som det beslutades om 2005.
Har man genomfört FRA ska man hålla en väldigt låg profil när det gäller argument för integritet. Nu kommer du med ett nytt häpnadsväckande uttalande: Det stod inte på propositionslistan. Du känner väl till saker innan de hamnar på propositionslistan på Justitiedepartementet. Det är väl någon beredning innan det hamnar där. Vem är det som sätter upp det på propositionslistan? Ni har kalkylerat fel, Beatrice Ask.
Ni har varit valtaktiska på ett sätt som gör att ni nu står bundna vid masten och väntar på skadeståndsbeslut från EU. Vi är en samlad opposition. Jag har mycket riktigt fått anpassa mig. Vi har backat. Vi har sagt att två år är oproportionerligt lång tid. Vi kommer antagligen att få lägga oss på den lägsta nivån, sex månader. Det är ett kompromissande.
Det är jag som har fått ta steget tillbaka i förhållande till Vänsterpartiet och Miljöpartiet de gröna. Vi är helt eniga. Vi anser alla tre att vi ska genomföra detta. Vi anser att man ska ha respekt för demokratiska beslut. Det är det som skiljer oss från dig som tycker att man kan hitta på att argumentera för en utredning. Det håller inte.
Vi kommer att genomföra förändringarna, men det kommer inte att bli lika lång tid som jag har sagt tidigare. Vi ansåg att det är oproportionerligt. Jag förstår att det är en enorm besvikelse för dig och borgarna att ni kunde räkna så fel, att ni står dömda i domstol och att vi står eniga om att följa demokratiska beslut. Tala om platt fall, Beatrice Ask! Jag har aldrig sett något liknande.
Thomas Bodström (S):
Det är roligt att regeringen i sitt svar berömmer det arbete som den tidigare socialdemokratiska regeringen gjort, nämligen att se till att vi har polisutbildning vid universiteten i Umeå och Växjö. Det är dock inte någon akademisk utbildning. Det var ett första steg mot en akademisk utbildning, men det räcker inte. Även om högerregeringen anser att det socialdemokratiska arbetet var tillräckligt räcker det inte. Det var ett första steg.
Vi har under hela denna mandatperiod väntat på ett besked. Kanske får vi det på valdagen, jag vet inte. Alla som följt debatten och diskussionen har kunnat konstatera en senfärdighet som till och med för den här regeringen saknar motstycke. Frågan har förföljt er hela tiden, ända från början. I januari 2007 skulle ett första utredningsförslag komma. Då sade ni: Nej, det är för dåligt.
Märkligt nog sade ni det innan utredningen hade lagt fram sitt förslag. Ni satte i gång ett nytt arbete, och nuvarande Säpochefen Anders Danielsson lade fram ett förslag som framhöll fördelarna med en akademisk polisutbildning. Ni som hörde interpellationsdebatten för en timme sedan hörde att det då sades att det som utredningen kommit fram till var väldigt viktigt att följa, men det gäller visst bara i vissa fall.
Här har vi bra förslag som det finns ett väldigt starkt stöd och väldigt goda argument för. Nu har vi alltså väntat i tre och ett halvt år, och vi får inget annat svar än att vi kommer att få ett besked under den här mandatperioden. En sak kan vi dock vara alldeles övertygade om, och det kan du väl i alla fall bekräfta, Beatrice Ask: Vi får inte något beslut eller någon proposition om en ny polisutbildning.
Det kan vi väl konstatera när mandatperioden nu går mot sitt slut: Du har inte lyckats leverera någon akademisk polisutbildning. Antagligen kommer det ett svar i slutet av mandatperioden som säger: Nej, det blir ingenting. Men vi kan väl vara överens om att det i vart fall inte blir något positivt beslut under den här mandatperioden. Detta är naturligtvis väldigt beklagligt. Det här skulle göra stor nytta. Det skulle finnas klara fördelar med det.
Det finns en stark majoritet här i riksdagen för att genomföra en sådan reform: en akademisk utbildning även för poliser. Det är någonting som facket driver väldigt hårt, kanske som sin allra viktigaste fråga. På så sätt är det också angeläget, med tanke på att 99,9 procent av alla poliser är representerade i polisfacket. Vi kan dock konstatera att det inte blir något mer svar om detta i dag. Det är djupt olyckligt. Vi skulle behöva det här.
Det ligger dock i linje med många andra saker - en enmyndighet inom polisen, en särskild utredningsenhet och nu alltså en akademisk polisutbildning. Vi kunde ha drivit polisfrågan framåt under den här mandatperioden. Tyvärr har det inte blivit någonting av det, utan det har blivit stiltje och handlingsförlamning. Det är tråkigt. Vi får dock försöka vinna valet, och om vi gör det kommer vi att sätta fart på utvecklingen inom svensk polis - för det behövs!
Thomas Bodström (S):
Det är alltid roligt att debattera med dig, Beatrice Ask. Du slutar aldrig förvåna mig. Nu var det oförskämt att ställa en rak fråga om akademisk utbildning eller inte. Jag ställer den förstås till dig i din egenskap av justitieminister. Menar du att det är oförskämt att ställa frågan om man är för eller emot en akademisk polisutbildning till en justitieminister? Vilka frågor ska vi då ställa? Ska vi ställa dem i förväg för att de ska godkännas eller inte av den här högerregeringen? Vilka frågor får vi ställa?
Skulle det vara samma sak om en journalist ställde frågan: Anser justitieministern att vi ska ha en akademisk utbildning eller inte? Skulle svaret då bli att den frågan är för oförskämd och att du inte tänker svara på den? Du hör väl själv hur du låter. Jag ställer nu frågan ytterligare en gång. Anser justitieministern att vi ska ha en akademisk utbildning eller inte? Det kan inte vara så förtvivlat svårt att svara på den fråga som så oerhört många poliser, som kanske följer den här interpellationsdebatten, vill ha svar på. De vill veta vad justitieministern anser.
På en av de mest centrala frågorna inom polisen har man inte något svar över huvud taget, utan man säger att det måste finnas tid för överväganden. Tror du, Beatrice Ask, att man år efter år vill ha svaret att vi överväger och vi lämnar ett svar före mandatperiodens slut?
Vi vet inte hur det går i valet, men låt oss säga att det inte går så att du kommer att fortsätta som justitieminister oavsett vilka som vinner valet. Då har du övervägt den här frågan i fyra år, trots att du har haft två utredningar. Du har övervägt frågan i fyra år. Det imponerar inte. Därför ställer jag frågan ytterligare en gång, med risk att bli kritiserad för att vara oförskämd.
Anser justitieminister Beatrice Ask att polisutbildningen ska vara akademisk eller anser justitieministern att den inte ska vara akademisk? Det måste vara möjligt att få ett svar på en sådan enkel, rak och central fråga.
Thomas Bodström (S):
Frågan om polisutbildningen är närmast skrattretande. Den har vi haft många interpellationsdebatter om, och den kommer att få ytterligare ett kryss på listan över misslyckanden under Beatrice Asks fyra förlorade år. Vi har pratat om den här frågan många gånger. Det finns en utredning från den socialdemokratiska regeringen, och det finns en utredning från den borgerliga regeringen. Ingenting händer. Vi är inne på det fjärde och sista året av mandatperioden. Det skulle naturligtvis vara till stor glädje att ha det i Sverige. Det skulle vara många fördelar med det. Vi skulle få en bättre forskning.
Vi skulle få poliser som arbetar med personer när de kommer ut i tjänst som de lärt känna redan under studietiden. Vi skulle ha en bättre fördelning av människor som ursprungligen kommer från andra länder. Vi skulle ha en bättre könsfördelning. Polisfacket arbetar hårt för den här frågan, och vi var klara att genomföra den under 2007-2008 om vi hade fått sitta kvar.
Nu får vi hoppas att vi får chansen igen, och då kommer det att bli en polisutbildning också i Sverige som är akademisk på samma sätt som i många andra länder. När det gäller den här utredningen handlar det om att ha en politisk vilja. Det handlar om att själv vilja någonting och inte gömma sig bakom en mening i en utredning. Det finns ett färdigt förslag. Svårare än så är det inte. Precis som sägs här handlar det om förtroende.
Förtroende är en av grundbultarna i rättssäkerheten. Utan förtroende finns ingen rättssäkerhet. Stort förtroende ger stor rättssäkerhet. Det är det som är poängen. Det är därför som det är så viktigt att ha den här särskilda, fristående myndigheten.
Jag kan garantera att vi kommer att få se många fall på samma sätt som nu där poliser känner sig orättvist behandlade när det frias eller när det inte väcks åtal och målsägande inte litar på rättssystemet och därigenom inte vågar anmäla. Misshandlade kvinnor till poliser har det varit många diskussioner om här, och det finns många kvinnor i dag som inte vågar anmäla för att de tänker: Ja, det är väl bara de polisernas kolleger som hanterar ärendet. Du har fortfarande chansen. Du har tio månader på dig. Ta chansen!
Du kommer att tjäna på det, det försäkrar jag.
Thomas Bodström (S):
Jag vill först säga till Krister Hammarbergh att det naturligtvis är helt riktigt att du får gå upp i debatten. Det har talmannen alldeles rätt i. Du kan läsa hela tanken med interpellationer i regeringsformen 12 kap. 5 § om kontrollmakten. Där står det att riksdagsledamot får framställa interpellation eller fråga till statsråd i angelägenhet som angår tjänsteutövningen. Då får naturligtvis vem som helst vara med och diskutera.
Yttrandefriheten är ju så vid att man kan säga i stort sett vad som helst, men om du vill följa de intentioner som finns i regeringsformen handlar det om kontroll av regeringen och inte om allmänpolitisk debatt. Jag tyckte att det kunde vara bra för dig att känna till det. Låt mig nu gå över till det som detta handlar om, nämligen kontroll av statsrådet Beatrice Ask. Beatrice Ask säger att Kriminalvården vet detta bäst, och sedan pekar hon på den utredning som man har gjort.
Jag tycker att det var bra att vi gjorde en sådan utredning. Då får man klarlagt om det är regering och riksdag eller Kriminalvården som ska göra detta. Vad står det då i SOU 2009:13? Jo, följande: "Utredningen konstaterar att det är statsmakterna som i första hand förfogar över de kriminalpolitiska åtgärderna. Därigenom är det statsmakterna - alltså regering och riksdag - som bäst kan styra den långsiktiga utvecklingen samt möta de trendbrott som påverkar förutsättningarna för Kriminalvården.
Utredningen föreslår därför att regeringen, precis som i flera andra jämförbara länder, bör besluta om det antal platser som ska finnas vid häkten och anstalter på tre års sikt eller längre." Det är väldigt viktigt att man tar det här greppet. Man kan inte peka på en ekonomi som visar 1 miljard i underskott 2011.
Det handlar inte bara om pengar, utan man skulle kunna spara massor av pengar på halvvägshus, fotboja och en massa saker som vi har föreslagit gång på gång. Det handlar om miljarder som man skulle kunna spara. På det sättet skulle man kunna få den anstalt i Östersund som man har väntat på så länge och som vi hoppas ska bli verklighet.
Thomas Bodström (S):
Oppositionens roll är att kritisera. Det kan vara lite destruktivt ibland. Jag tycker ändå att vi har haft bra diskussioner här. Jag tackar Beatrice Ask. Jag tycker att det har lett framåt att visa på skiljelinjer i olika avseenden. Det har också visat sig att vi tycker lika i många frågor. Jag tycker också att det var väldigt bra när vi talade om kriminalvården tidigare. Det var bra av Beatrice Ask att fullfölja frågan om Saltvik.
Där var vi eniga. När det gäller människohandel och sexköpslagen är min kritik egentligen inte att vi tycker annorlunda, utan att ni inte driver frågorna tillräckligt mycket. Det räcker inte att tala om det vid middagar. Det räcker inte att tala om det vid luncher eller i bilaterala samtal. Vi vill att det ska föras in konkret i diskussionen. Som jag har sagt tidigare kan det mycket väl misslyckas. Det tänker jag inte kritisera.
Men jag tycker att man ska göra ett ordentligt försök att föra in det. Om det spricker får man säga: Det gick inte, men vi gjorde i alla fall ett försök. Jag vet att det finns ett starkt motstånd i EU. Det finns också starkt motstånd på annat håll som försvårar detta, men jag tror att vi skulle tjäna på att driva de här frågorna hårdare och ta varje chans, inte bara här, att föra fram sambandet.
Jag kommer att följa detta noga under den resterande tiden av det svenska ordförandeskapet och därefter. Jag hoppas att det kan drivas lite hårdare och föras in i de konkreta förhandlingarna så att vi får med det i överenskommelsen. Jag kommer att vara den första att tycka att det är ett utmärkt arbete. Tack för diskussionerna! Tack för debatten och trevlig helg!
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag vill använda de sista minuterna till att tacka för det här samtalet. Det är så känsliga och svåra frågor att man knappast ska kalla det debatt. Det finns all anledning för oss alla att hjälpas åt. Vi kan göra en del med lagstiftningen. Vi kan göra andra saker med en annan form av opinionsbildning och stöd.
Jag tänker förstås på kvinnojourer, för att ta ett exempel, som jag tycker gör ett fantastiskt jobb. Jag tror att det är där man får den första kontakten när det har hänt någonting. Man kanske inte vågar ta kontakt med andra om man har blivit misshandlad av sin egen man. Jag tycker att vi från samhällets sida ska uppmuntra ideella organisationer och ge dem stöd för deras verksamhet.
Det finns kanske inte någon annan organisation inom vården och omsorgen som de här kvinnorna hellre vill vända sig till än kvinnojourerna. Till syvende och sist handlar det om människovärde, respekt och att vi ska vara överens om att allt våld ska bekämpas.
Jag tror att skolan, samhället i övrigt, vi som föräldrar, far- och morföräldrar på gatan och överallt måste inse att allt inte kan ske via lagstiftningen. En del måste ske på annat sätt, och vi måste ge stöd och kraft till det. Just därför tror jag att vi kan hjälpas åt. Det är Thomas Bodström och regeringen som har möjlighet att lagstifta.
Vi här i riksdagen kan göra vad vi kan genom att rösta fram lagar. Jag kommer också att vara mycket spänd på den läsning som kommer i mars. Man får kanske ta någon helg där och läsa den här propositionen.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag vill börja med att tacka socialministern för svaret. Det innehåller i sak en redovisning av vad som pågår. Det är många vackra ord, men enbart ord räcker inte. Jag tänkte att vi skulle vara överens åtminstone om verklighetsbeskrivningen. Jag har ett antal gånger lyft fram den här frågan.
2003 ställde jag en skriftlig fråga om vilka åtgärder som skulle vidtas för att råda bot på de stora brister som finns inom psykiatrin. Då blev svaret den gången att arbetet med den nationella handlingsplanen för sjukvården fortsätter och att några ytterligare åtgärder inte är aktuella.
Men sedan inträffade flera uppmärksammade våldsdåd, och det blev en omfattande debatt ute i samhället. Det gjorde att regeringen tillkallade Anders Milton som psykiatrisamordnare. Jag hälsade det förslaget med glädje och trodde att det skulle bli bra. Men sedan har det väl egentligen inte hänt så väldigt mycket.
Om jag har förstått saken rätt åkte Anders Milton till regeringen inför vårbudgeten, och han sade åtminstone att han skulle begära pengar. Jag tror att det var någon miljard. Jag hade hoppats att i årets budget få se att det fanns några pengar som Anders Milton skulle kunna använda till sina projekt eller till sina idéer. Men de saknades.
Om jag har hört rätt har Anders Milton sagt att regeringen nog ville men att samarbetspartierna opponerade sig. Jag vill fråga om detta är sanningen. Det som regeringen i stället gör är att under innevarande år föreslå att kommuner och landsting ska få 2,6 miljarder mindre. Det har Lars Gustafsson och Lars Engqvist diskuterat.
Jag säger ingenting i sak eftersom det är riktigt att samtliga har varit överens om att detta ska fördelas - även pensionspengarna. Men att det ska ske under innevarande år och de facto får effekter för kommuner och landsting blir uppseendeväckande dråpslag för kommuner och landsting.
Man kan ju inte planera sitt arbete om man under innevarande år får miljontals kronor mindre, och ganska många miljoner. I mitt eget landsting i Kalmar län är det 22 miljoner kronor. Det är ganska mycket pengar.
I en interpellationsdebatt med mig i oktober 2003 efterlyste socialministern eftertanke och att vi behöver fundera på var resurserna ska tas. Då tycker jag naturligtvis att det behövs eftertanke och funderingar. Men läget är ju akut.
Det finns ju människor i dag den 7 maj som är i stort behov av att få psykiatrisk vård. Vi hinner inte vänta år efter år. Dessa människor är i ett akut läge. Och det är därför som jag många gånger har sagt att vi behöver ha både långsiktiga och kortsiktiga lösningar. Jag tycker att det är förskräckligt att det inte händer någonting.
Det går månad efter månad, och det är lätt för oss som är friska att säga att det kommer, att det blir bättre och att regeringen satsar. Ändå är det precis tvärtom. Jag hoppas att det ska komma något förslag som de som är akut sjuka och i behov av vård i dag ska kunna bli tröstade med.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag är naturligtvis väldigt glad för dessa 1,7 miljarder; det vill jag uppriktigt säga. Det jag är ledsen för är att man drar in 2,6 miljarder i år. Det gör inte Kristdemokraterna. Vi lägger till de pengarna. Vi tycker att det är oanständigt att under pågående verksamhetsår dra in så mycket pengar från kommuner och landsting. Jag tycker fortfarande det, och det är det som är skillnaden.
När det gäller hur det ser ut i landet vet jag att storstäderna har jätteproblem, Lars Engqvist. Men Arvika i Värmland är ingen storstad. Jag vet att alla beklagar det som hände - jag ska säga det. Men det handlar på något sätt om vårdplatser.
Jag kan, apropå den bedömning som vi ska göra gemensamt, bara konstatera att mellan 1985 och 2002 har drygt 15 000 vårdplatser försvunnit inom psykiatrin. Då är inte den enorma förändring som skedde i början av 1980-talet medräknad.
Jag har också pratat med Anders Milton, som jag tror att Lars Engqvist vet. Vi är överens om att det behövs mer vårdplatser.
Ofta är det så att människor som kommer till psykiatrin med vårdintyg från sin egen husläkare eller allmänspecialist inte får någon vårdplats, utan vårdintygen till och med rivs, inte för att man är säker på att personen är frisk utan för att det inte finns några platser.
Sanningen att säga har vi också en invandrarpolitik och flyktingpolitik som gör att oerhört många människor mår så dåligt att de vårdas på våra psykiatriska kliniker i dag, i väntan till exempel på besked om de får stanna i landet. Självklart ska de här människorna ha vård, men vi måste också se till att det är behoven som styr om människor ska få vård eller inte.
I går kom skrivelsen Utveckling inom den kommunala sektorn i min brevlåda här i riksdagen. Det var intressant läsning, och inför debatten i dag slog jag upp Psykiskt funktionshindrade på s. 60 i skrivelsen.
Där står: "Ca 55 procent av kommunerna kartlägger inte behoven på ett tillfredsställande sätt och ca 60 procent har inte utformat tillräckliga informationsinsatser. - - - I januari 2002 hade ca 19 000 personer med psykiska funktionshinder insatser från kommunerna.
I samband med Socialstyrelsens utvärdering av psykiatrireformen" - som vi alla vet kom 1995 - "uppskattades att ca 35 000 personer mellan 18 och 65 år skulle ha behov av socialtjänstens och/eller psykiatrins insatser." Det här är ju en redovisning från regeringen. Det bevisar än en gång att det finns oerhört stora brister.
Naturligtvis har kommunerna ett stort ansvar och landstingen likaså. Men de måste ha tillräckliga resurser för att kunna att leva upp till detta. Vi vet att Bosse Ringholm och regeringen har dragit in pengar som kanske socialministern har velat ge, men det är nettotillskottet som räknas.
Vi vet alla i vår privata ekonomi att får vi ökade utgifter som är lika stora som den inkomstökning som vi får blir nettot noll. Vad ska vi göra nu?
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Jag ska direkt säga till Lars Engqvist att jag känner att vi är medansvariga. Jag tillhörde dem som var kritiska till att stänga slutenvårdsplatser utan att det fanns något annat uppbyggt. Jag kallades ofta för bakåtsträvare och konservativ, och det är jag ibland.
Men jag vet att det är människors behov av vård som är viktigare än trender. Det vågar jag ställa mig upp och säga. Tyvärr fick jag rätt. Det har jag sagt i mitt eget landsting i Kalmar län där antalet vårdplatser i Västervik reducerades enormt.
Visst ska vi ta bort vårdplatser, och visst ska vi bygga upp så att människor inte ska vårdas i slutna vårdformer då det inte behövs, men det måste ske med förnuft och med patientens behov som utgångspunkt. Självklart ska vi alla som politiker ta ett gemensamt ansvar när det går snett. Samtidigt måste vi ta ett gemensamt ansvar och förändra när det som vi trodde skulle bli bra inte blev så bra.
Det ska inte behöva dras i långbänk, utan där ska vi säga: Detta beslut blev inte så bra, men låt oss för all del förändra detta så att människor som i dag har stora vårdbehov kan få det, inte om tio år utan nu. Då tror jag inte att receptet är att plocka av kommuner och landsting 2,6 miljarder kronor under innevarande år, Lars Engqvist.
Jag hoppas och tror, fastän socialministern kanske inte kan säga det här och nu, att det också är smärtsamt för socialministern. Jag bestämmer inte ensam i riksdagen, socialministern bestämmer inte ensam i regeringen. Det förstår jag - ni är väl 22 statsråd. Men låt oss framöver se till att vi gör det bästa både långsiktigt och kortsiktigt. Jag vill vara med.
Chatrine Pålsson Ahlgren (KD):
Skogen är ju vårt lands guld. Jag bor bredvid Mönsterås bruk. Jag har varit där på studiebesök, och då har man berättat hur många procent av skogsnäringen som är en förutsättning för våra jobb. Därför är det ännu viktigare att det finns ordentlig krisberedskap och ordentliga system som träder in när något så här oväntat händer.
Samtidigt vill jag påstå att något sådant som att radio och telefon fungerar handlar om människors inneboende trygghet. Det är förvisso riktigt, som ministern sade, att vi inte har kunnat se några dödsfall eller farligare olyckor på grund av att det inte fungerade. Men hur tror ministern att det har skadat förtroendet och människors trygghet?
Jag hörde vid något tillfälle att det sades att om man ville ha mer information om hur det var skulle man gå in på www. och så vidare. Det går väl inte när man inte kan få i gång datorn. Jag är medveten om att vi har teknikaliserat allting. Det hjälper ju inte om man varken kan höra radion eller sätta på datorn, telefonen eller strömmen.
Det är en fullständigt kaotisk situation för många människor. I glesbygden där många bor ensamma i sina stugor är det en fruktansvärd känsla av maktlöshet. Man kan inte nå mig. Jag kan inte kommunicera med någon människa.
Jag tycker att det är hög tid att regeringen ger åtminstone ett par förslag på hur människor ska kunna känna sig tryggare än vad man gör nu. En sak är säker: Den 7 januari kände man sig tryggare än vad man gör efter den 8 januari. Det tror jag att vi vågar påstå. Till slut vill jag ställa en fråga.
Skulle ministern kunna tänka sig att initiera någon form av ekonomisk ersättning i form av traktamente - som till exempel vi får när vi är här? Nu har man varit strömlös och kanske fått gå ut och äta. Det skulle vara ett bevis för att man bryr sig.