KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sylvia Lindgren (S):
Vi är många som är engagerade i den här frågan, både bland gotlänningar och fastlänningar, från näringslivet med flera. Det är ju inte så att frågan är ny.
Jag är en av dem som har rest till och från Gotland i alla fall i 60 år nu, och det är ingen tvekan om att utvecklingen när det gäller Gotlandstrafiken har blivit mer och mer positiv. Det är ganska naturligt med tanke på utvecklingen i sin helhet. Men självklart är det fortfarande så att det finns hinder för att ta sig till och från Gotland. Så historien om Gotlandstrafiken är jättelång.
Det är bara att gå tillbaka och titta i motionshanteringen så ser vi att det är många socialdemokrater inte minst under årens lopp som har motionerat om detta. Men det finns ju glädjande delar också när det gäller Gotlandstrafiken. Antalet resenärer ökade under förra året, 2006, med ca 13 000, vilket gör att det var närmare en och en halv miljon resenärer. Det är ju positivt.
Med anledning av utvecklingen av Gotland är det också så viktigt, det som Christer Engelhardt var inne på, nämligen att det är långsiktigt. Turismen är en oerhört viktig del för utvecklingen. Det får dock inte bli den enda näringen som växer på ön. Gotland har mer att erbjuda och utveckla än turistsatsningar.
I samtliga fall är det dock kommunikationerna till och från ön som är avgörande. Det är därför av största vikt att priserna pressas nedåt utan att ge avkall på turtäthet, säkerhet och kvalitet så att flera ges möjligheter att komma till Gotland och upptäcka dess fördelar och inte minst dess utvecklingsmöjligheter.
Priserna är fortfarande höga, och de har också ökat. Det gör de väl kanske också i takt med att det blir fler avgångar, snabbare restider och så vidare, men det innebär också att vi har en situation där många inte har möjlighet och råd att ta sig fram och tillbaka.
Därför är det också viktigt att man har en likvärdig konkurrenssituation och en långsiktighet i verksamheten. Utvecklingen visar att antalet resenärer kan öka betydligt. Det har också skett, men den kategori som ökat har inte varit ensamstående och kvinnor.
Med tanke på arbetssituationen på Gotland vet vi att möjligheten till pendling blir allt större, och det är nog nödvändigt, för fastlänningar behöver Gotland och Gotland behöver fastlänningar.
Jag förutsätter och förväntar mig att Åsa Torstensson verkligen engagerar sig i frågan, ser till att det blir en långsiktig lösning och verkar för en positiv utveckling för Gotland, även i förhållande till fastlandsfrågorna.
Sylvia Lindgren (S):
Det är i det här sammanhanget enkelt att följa upp vad Christer Engelhardt har sagt: Bättre sent än aldrig. Men varför ska man behöva vänta så länge? Effekterna hade kanske blivit bättre, och ännu fler hade kanske kommit in på banan om det här beskedet hade kommit tidigare.
Det jag också reagerar över är Åsa Torstenssons sätt att försöka skylla på den tidigare socialdemokratiska regeringen för att det inte har gjorts något åt Gotlandstrafiken. Jag försökte i mitt tidigare inlägg säga att det ändå har gjorts en hel del.
Det har gjorts mycket som har bidragit till att kvalitet, turtäthet, passagerarantal med mera har ökat väsentligt. Det tycker vi är positivt. Det gäller dock att gå vidare. Något som verkligen är ett bekymmer för människor, oavsett om man bor på fastlandet eller på Gotland, är prisfrågan.
Därför behövs en långsiktighet i utvecklingen, och jag vet att Rikstrafiken satsar mycket pengar på det avtal man har haft med Gotlandsbolaget och Destination Gotland för att sköta den delen. Det finns all anledning att titta på detta för att på så vis försöka få in flera intressenter. Då kan det ju bli billigare för resenärerna att åka, och därmed kanske även intresset ökar.
Jag tror att Åsa Torstensson mycket väl känner till mitt Gotlandsengagemang sedan tidigare. Det är ingen tvekan om att jag tycker att de här frågorna är oerhört viktiga, och det har också visat sig att ett regionalt samarbete behövs. Väg 73 och Nynäshamns utveckling hänger också samman med utvecklingen för Gotland.
Sylvia Lindgren (S):
Jag vill börja med att tacka arbetsmarknadsministern för svaret, även om jag har en rad synpunkter på det. Dem tänker jag återkomma till. Inspirationen till interpellationen fick jag då jag såg ett tv-inslag där arbetsmarknadsministern medverkade och talade mycket varmt om jobben.
Sven Otto Littorin sade något i stil med: Det första jag tänker på när jag vaknar på morgonen är jobben, och det sista jag tänker på innan jag somnar på kvällen är jobben.
Men, fru talman, detta tv-inslag visades i samma veva som det gick ut information om att Försäkringskassans nya ekonomiska läge innebär att man behöver minska antalet anställda med ungefär 1 400 personer. 440 personer berörs i den här regionen, alltså Stockholm.
Det är väl ganska självklart att en så stor neddragning kommer att påverka verksamheten.
Det är väl också ganska känt att kraven på de anställda i Försäkringskassan har ökat och kommer att öka, eftersom vi i större utsträckning kräver samordning med andra myndigheter, Skatteverket, Ams, kommunerna och så vidare just för att få fram jobben.
Då är det väldigt viktigt att man fortsätter ha fokus på att Försäkringskassans personal ska vara en del i detta arbete för att se till att de som inte har arbete fortare ska komma in på arbetsmarknaden. Detta får mig att fundera: Tror verkligen statsrådet att denna kraftiga neddragning kan ske utan att servicen gentemot kunderna försämras?
Tror inte ministern att en sådan här minskning märks i verksamheten? Man pratar gärna om att man ska ha en bred, samlad politik. Det måste väl ändå vara en del också av denna verksamhet? Detta med Försäkringskassan väckte mig eftersom det kom samtidigt med Sven Otto Littorins uttalande.
Men vi ser en hel del neddragningar på myndigheter och verk om vi tittar i budgetpropositionen. Det gäller inte minst på Arbetsmiljöverkets och Arbetsmarknadsverkets områden.
När det gäller Arbetsmarknadsverkets område talar Sven Otto Littorin i interpellationssvaret om att det behövs en omvandling, en ständig omvandling: "Det är något ofrånkomligt i ljuset av globalisering, tekniska landvinningar och ekonomisk och social utveckling."
Men varför skär man då ned så drastiskt på Arbetsmarknadsverket och inte minst på programområdena? Programmen lär i stort sett vara uppbundna när det gäller intäkterna för 2008, och det slår hårt mot den omställning man pratar om.
När ord och handling inte stämmer överens blir man förskräckt. Tyvärr kan jag ge flera sådana exempel.
Vad är man ute efter när man skär ned så drastiskt på arbetsmarknadsprogrammen, och varför gör man detta mot Försäkringskassan samtidigt som man i andra sammanhang säger att verksamheten är så viktig? Det stämmer ju inte överens!
Sylvia Lindgren (S):
De här arbetena har i olika texter som vi har fått från Arbetsmarknadsdepartementet och ministern i mångt och mycket betraktats som byråkratiska jobb, och det är där man ska skära. Betraktar inte ministern dessa oerhört viktiga arbeten, som de ändå är, som riktiga jobb?
Han säger också i svaret att programmet omfattar allt och pratar då om det som alliansen gick till val på, från skattesänkningar på arbete och regelförenklingar för företag till reformer av a-kassesystemet. A-kassesystemet, som har inneburit att flera har känt sig tvingade att lämna a-kassan, tycker jag känns väldigt bedrövligt. Den höjda fackföreningsavgiften, när man inte längre har skattesubventionen, tycker jag är jättebedrövlig.
Att det blir fler otrygga anställningar tycker jag också är bedrövligt. Jag tycker också att det är bedrövligt att de gröna jobben har försvunnit och att plusjobben dras in, vilket kommer att diskuteras här senare i dag. Det kan låta som att jag tittar alldeles för mycket på tv, men det förekommer. Det var ett inslag i går där en ungdom berättade om sitt callcenterarbete.
Hon jobbade som telefonförsäljare. Det sades att dessa arbetstillfällen hade ökat från 40 000 till 70 000. Lönen var provisionsbaserad. Det var många ungdomar som sökte och fick jobb. Men det var inte jobb som de kunde leva på; de var tvungna att ta ett arbete till. Man insåg ganska snart att det saknades kontroll över denna växande bransch.
Är det någonting som oroar ministern? Även om det alltid finns folk som jobbar för lite pengar, måste väl målet vara fasta jobb på heltid, jobb som det går att leva på, jobb som går att vidareutveckla och framför allt jobb med kollektivavtal och därmed avtalsenliga löner.
Jag försöker analysera vad ministern säger och vidtar för åtgärder när det gäller jobb och när han sedan talar om detta med riktiga jobb som en släng i interpellationssvaret. Vad menar arbetsmarknadsministern egentligen med riktiga jobb i det sammanhanget?
Jag är övertygad om att de indragningar och nedskärningar som nu görs på bland annat Försäkringskassan, Arbetsmiljöverket, Arbetsmarknadsverket och också stadsdelsnämnderna i denna borgerligt styrda stad, där man också går åt den här typen av jobb, skapar en väldigt stor oro bland dem som jobbar där.
Det sker på områden där välutbildad arbetskraft så väl behövs. Till syvende och sist påverkar det de enskilda individerna, eftersom det är för dem som det behövs en effektiv och bra service. Då kan man inte avvara så stora delar av personalen som alla dessa inskränkningar innebär.
Sylvia Lindgren (S):
Det är ju ändå på det viset att samtidigt som myndigheten, i det här fallet Försäkringskassan, är inne i ett starkt förändringsarbete och i en period då man försöker bli mer effektiv och serviceinriktad har budgetramarna skurits ned ytterligare. Det är det vi protesterar mot, för man kan inte lägga på hur mycket som helst på verksamheten och personalen.
Jag tror på personalen, och jag tror att det är nödvändigt att vi också uttalar att vi har förtroende för dem som ska jobba runt dessa frågor.
När det sedan över huvud taget gäller alla de här myndigheterna, som man kan uttrycka sig som att det är en klappjakt på, är det ingen tvekan om att det är en syn på det arbete som de utför från den nya regeringens sida som man känner att man inte har förtroende för. Lägg därtill det här med omställningen när vi pratade om arbetsmarknadsåtgärder.
Det gäller komvux som också är en viktig del av detta. Det gäller Kompetensstegen för de offentliganställda, att orka mer för att kunna hjälpa till att ta hand om inte minst de äldre inom sjukvård och omsorg. Det är också verksamheter som man drar ned på. Jag tycker också att det är positivt att vi får fler arbetstillfällen i Sverige. Det kan ju Ams faktiskt i statistik påvisa. Det är positivt.
Men i nästa andetag, med andra armen, andra handen, ser man till att ta bort och försämra arbetsmiljöarbetet när man får fler jobb. Det är för mig en gåta hur detta går ihop. Jag tycker att det är bra att man jagar de dåliga, otrygga jobben. Men se till att de andra jobben finns kvar och vidareutvecklas!
Då tror jag också att det, i arbetsmarknadsministerns tankevärld, finns större möjligheter att sova gott om nätterna.
Sylvia Lindgren (S):
Jag får väl tacka för svaret men knappast för dess innehåll. I valrörelsen och även efter har vi hört av den borgerliga majoriteten, inte minst i Stockholm, att nu ska vi satsa på skolan. Tvärtemot allt detta fagra tal är verkligheten den att man i Stockholm och på flera håll får minskade resurser.
Det var knappast vad borgerligheten gick till val på och än mindre det som skolministern, som tidigare var aktiv i Stockholm, sade på detta område. Skolan flyttas vid halvårsskiftet över från stadsdelsförvaltningarna och stadsdelsnämnderna och läggs centralt.
Därmed blir det lokala inflytandet mindre, och den lokala kännedomen om elevernas situation, möjligheter och särarter försvåras, inte minst i Stockholm. Utrymmet för skolans verksamhet krymps genom att man lägger stora besparingar på stadsdelarna, vilket drabbar skolorna.
Stadsdelsnämnderna har beordrats besparingar som ska genomföras på administrationen, och det går naturligtvis ut över skolan. Det leder till en mängd stora resursförsämringar i skolan. Låt mig ta några exempel från stadsdelen Södermalm i Stockholm som jag har berört i min interpellation.
Åsö gymnasium har fått 1 miljon kronor i minskade anslag, samtidigt som alla kostnader har ökat. Konsekvenserna blir att skolan måste ta in fler elever för att få in mer i skolpeng. Det innebär att skolan troligen måste göra större klasser, med allt vad det innebär av försämrad kvalitet för både lärare och elever.
Eleverna har svårt att synas i skolan i dag, vilket är ett av våra stora bekymmer. Stress är en uttalad faktor. Att då göra större klasser är absolut inte att satsa på skolan, som man sade att man skulle i valrörelsen. Ett annat exempel är Eriksdalsskolan som har tvingats att dra ned på syoverksamheten.
Nu har skolan beslutat att endast elever med icke godkända betyg ska få studievägledning. Alla andra får klara sig själva. Det sänder märkliga signaler till föräldrar, elever och lärare. Sorteringsskolan är ett faktum.
I projektet Globalträdet på Katarina Norra skola har man nyligen fått avslag på sin ansökan om studieresa. Det är en studieresa som under flera år har varit ett viktigt inslag i undervisningen. Den borgerliga majoriteten föreslog att barnen skulle sälja kokosbollar i stället.
Det krävs nog många, ja åtskilliga, kokosbollar för att man om tre veckor ska ha möjlighet att se till att resan kommer till stånd. Den spridda uppfattningen i skolorna i Stockholm är att man hela tiden blir av med lärar- och kringresurser.
Ingen tycks uppleva att borgarna gör den skolsatsning som man så länge har skrutit och pratat om. Det är naturligtvis mycket oroväckande för lärarna som inte känner att man satsar på dem, och det är oroväckande för eleverna och för samhället i dess helhet.
Sylvia Lindgren (S):
Jag blir något upprörd. Jag tycker att det är obehagligt när Jan Björklund säger banditkalkyl för att man ifrågasätter hur pengarna används när de ger mindre resurser till Stockholms skolor.
Det kvarstår ändå att ingen tycker sig uppleva att borgarna gör den skolsatsning som man så länge skröt med, inte minst i valrörelsen. Det blir mindre lärarresurser.
Och det är lärare vi behöver ha, lärare som undervisar eleverna, som ger dem kvalitet och inte bryts ned av andra, administrativa uppgifter. Den borgerliga regeringens politik innebär en sorteringsskola där eleverna ska sorteras ut: Du duger. Du duger inte. Du duger med nöd och näppe och kan kanske vara godkänd.
Men du duger. Snacka om att skapa stress för eleverna. Det måste vara betydligt fler åtgärder för att förbättra skolan på riktigt än att införa olika sorteringssystem. Jag är övertygad om att lärarna redan i dag vet vilka elever som behöver extra stöd.
Och det vet nog också de flesta föräldrarna, och de vill att deras barn ska få hjälp med just den delen. Och därför behövs inte nationella prov och betyg i den utsträckning som man nu går ut med. Visst är det märkligt att den nya borgerliga regeringen inte vågar lita på lärarna och deras kompetens?
Jag tycker att det är viktigare att vi stöder lärarna och ser till att de ges möjligheter att göra det som de är utbildade för och är bra på och inte överöser dem med olika administrativa uppgifter, så att de får ägna sig åt den pedagogiska undervisningen till gagn för eleverna.
I svaret, som man kan ha synpunkter på i stort sett i varje stycke, tas bland annat yrkesutbildningen upp. Vi socialdemokrater hade en helt färdig gymnasiereform som regeringen blåste av. Vi ville förstärka såväl de teoretiska som de praktiska programmen. Vi ville även ha en ny och modern lärlingsutbildning.
Dessutom ville vi integrera kärnämnena i alla program. Men vad gör man nu i stället? Jo, man ser till att man får en ny utredning av gymnasieskolan som knappast är anpassad till dagens eller morgondagens arbetsmarknad, vilken kräver alltmer flexibilitet. Yrkeseleverna ska nu inte längre behöva lära sig svenska, matematik och engelska.
Och när regeringen samtidigt skär ned på vuxenutbildningen innebär det en politik med återvändsgränder som kan rasera människors livsdrömmar. Och risken är stor för ökade klassklyftor. Vi får ett A- och ett B-lag i samhället. Det val som du gör i 15-årsåldern avgör resten av ditt liv.
Detta, Jan Björklund, är inte att satsa på skolan. Det tidigare borgarrådet pratade väldigt mycket i valrörelsen och utmärkte sig som ett pratborgarråd. Han har nu blivit en pratminister. Låt oss gå från ord till handling.
Sylvia Lindgren (S):
Jag sade i början av debatten att jag inte var nöjd med statsrådets svar. De sagda orden från denna talarstol har knappast gjort det bättre. I mångt och mycket är svaret hopskrivet utifrån den allmänna skolpolitiken. Den rör egentligen inte själva interpellationerna.
Har ministern verkligen kontroll över bakgrunden till det som händer i skolvärlden, inte minst i Stockholm? Det gäller då också de exempel som jag försökt lyfta fram och som rör bland annat Södermalm - en stadsdel här i Stockholm som numera har 110 000 invånare i Stockholms innerstad att serva.
Nej, fru talman, den borgerliga majoriteten kompenserar inte stadsdelarna och skolorna för de ökade kostnader som pris- och löneutvecklingen för med sig. I stället för en satsning på skolan är det en minskning av reella resurser på 175,8 miljoner kronor under året, en summa som motsvarar kostnaden för drygt 400 lärare i grundskolan.
Det är detta som är vårt bekymmer, Jan Björklund! Vi ser med oro på den utveckling som sker i Stockholm där vi behöver fler lärare, och lärarna behöver få ägna sig åt de rätta sakerna, för elevernas skull. Titta på det i stället för att hitta på utsorteringssystem av olika slag!
Jag tror att det är oerhört viktigt att vi skapar åtgärder som gör att skolan förbättras - att det görs på riktigt. Jag är övertygad om att lärarna redan vet vilka elever som behöver extra stöd, så för det behövs det inga extra åtgärder. Men ta tag i problemen där problemen verkligen finns! Stressen hos våra elever är oroväckande.
Sylvia Lindgren (S):
Tack, arbetsmarknadsministern, för svaret. Ministern hade kanske inte behövt läsa upp det, men det tillhör ju ordningen. Han hade mer eller mindre ordagrant kunnat hänvisa till svaret från en tidigare interpellationsdebatt, nämligen den 29 maj. Ministern har inte ens ansträngt sig att formulera om texten. Den är i de flesta stycken ordagrann.
Det ger med bästa vilja i världen inte intrycket att man är intresserad av dessa frågor. Snarare ger det ett intryck av nonchalans - och det på världsmiljödagen. Herr talman! De regionala skyddsombuden och huvudskyddsombuden har på en rad arbetsmiljökonferenser under våren bland annat framhållit att det inträffar många olyckor och tillbud.
De hade inte behövt inträffa om det funnits ett fungerande och systematiskt arbetsmiljöarbete på arbetsplatserna. Då skulle skyddsombuden inte ha behövt ta till den rätt som de enligt arbetsmiljölagen har, nämligen rätten att avbryta ett arbete som innebär omedelbar och allvarlig fara för liv och hälsa för arbetskamraterna.
Under 2006 var skyddsombuden i Sverige tvungna att göra 121 skyddsombudsstopp. Det är en ökning jämfört med de skyddsombudsstopp som gjordes, och som finns registrerade hos Arbetsmiljöverket, under tidigare år - 72 stopp 2005, 60 stopp 2004, 57 stopp 2003. Arbetsmarknadsministern uttalar gärna att det ska löna sig att arbeta.
Delar ministern min uppfattning att det också måste löna sig att arbeta under säkra förhållanden? Enligt EU-kommissionen behövs insatser både på europeisk och nationell nivå. Den nya strategin syftar till att få ned arbetsolyckorna med 25 procent till 2012.
Om man välvilligt försöker analysera de debatter på arbetsmiljöområdet som arbetsmarknadsministern deltagit i den senaste tiden visar det sig att ministern håller samma envisa linje - utanförskapet. När det gäller EU:s europeiska strategi hänvisas det till att regeringen nu håller på med en nationell handlingsplan där även arbetsmarknadens parter ska vara med. När ska det arbetet egentligen komma i gång?
Har man över huvud taget kallat samman arbetsmarknadens parter? Och vad gäller utanförskapet finns det väl i dag många på arbetsmarknaden som också befinner sig i ett utanförskap, inte minst på grund av dålig arbetsmiljö.
Det är ganska enkelt att konstatera dels att strategin i huvudsak endast tar upp direkta arbetsskador, inte något som gäller just arbetssjukdomar, dels att det är en förenkling av regelverket. Hur ser ministern på det arbetet? Vill arbetsmarknadsministern flytta fram positionerna i stället för att dra ned på ambitionerna och i så fall hur? Inget av detta kommer fram i interpellationssvaret.
Det finns i dag en avsaknad av en övergripande strategi för hållbar utveckling och trepartssamverkan. Statistiken, framför allt gällande arbetssjukdomar, är bristfällig. Utbildningsnivån sjunker och därmed kunskapsnivån. Forskningsresurserna minskar. Den arbetsplatsnära forskningen tas bort. Regelverket ska skäras ned.
Det är åtgärder som den borgerliga regeringen med arbetsmarknadsministern i spetsen vidtar och som leder i helt fel riktning. Kan man säga att man är intresserad av arbetsmiljöarbetet när man agerar på det viset?
Sylvia Lindgren (S):
Det är lite nonchalant att svara på det viset, att frågan bereds. Det händer ingenting. På andra områden, till exempel i fråga om Arbetslivsinstitutet, var man snabb som sjutton med att ta bort resurserna. Det gjordes inte ens en konsekvensanalys. På det här området säger man: Vi ska se vad som händer. Ärendet bereds. Ingenting kommer fram.
Samtidigt vet vi att det behövs mer resurser inom arbetsmiljöområdet. Friska arbetsplatser ger friskare människor. Nyckeln till det är det förebyggande arbetsmiljöarbetet, vilket bland annat skyddsombuden verkar för genom sitt uppdrag. Vi ska inte acceptera olyckor, belastningsskador och stress som sliter ut människor. Att inte förebygga ohälsa är en farlig väg.
Ministern framhåller bara sitt mantra om utanförskapet. Jag måste kommentera det som sägs om regionala skyddsombud i sammanhanget, eftersom ministern inte tycks vara villig att diskutera arbetsmiljöfrågorna när man går vidare i detta. Med stolthet pratar man om RSO. Det är bra att vi har haft ett förebyggande och framåtriktat arbetsmiljöarbete.
De regionala skyddsombuden, alltså RSO, har haft en stor och viktig del i detta. Det har också rönt intresse från andra delar av världen. Inte minst Sydafrika har tittat mycket på detta. I Norge och på flera olika ställen i världen har man gjort detsamma.
Man får i det sammanhanget inte heller glömma att det är tack vare det statliga bidraget och arbetsmiljölagen, som gör det möjligt för regionala skyddsombud att verka, som vi även i det sammanhanget har våra kollektivavtal. Det här saknas i många länder. Det kan också göra det svårare att få i gång en sådan verksamhet som de regionala skyddsombuden ansvarar för och jobbar med. Men visst är det ett gott exempel att sprida vidare. Det ska vi naturligtvis göra med stolthet.
Det har varit en förmån och en fördel för oss att vi har legat i framkant när det gäller arbetsmiljöarbetet. Det är därför det är så många som är frustrerade och med oro ser hur utvecklingen går. Den går åt fel håll. Ministern tror väl inte på fullaste allvar att stora nedskärningar på Arbetsmiljöverket inte drabbar verksamheten.
Det är här trovärdigheten i regeringens agerande sätts ur spel. När en rad tjänster försvinner, däribland flera inspektörer, påverkar det verksamheten i högsta grad. I interpellationssvaret vill man framhålla att man ska följa utvecklingen och att det är för tidigt att avgöra vad som ska sägas och vad som ska bli nästa steg.
"Vänta och se" tycks vara den modell enligt vilken regeringen jobbar på detta område. Men man är tydligen inte helt ute när man i vissa områden vill ta bort olika verksamheter i detta. Forskning i världsklass duger inte. 420 anställda sparkas när ALI läggs ned.
Man ställer sig frågan: Varför lägger regeringen ned ett av världens ledande institut inom forskning om arbetslivet? Det motiv som regeringen redovisar är att man vill effektivisera den statliga administrationen som ett led i minskningen av den statliga byråkratin, men ingen beredning har föregått beslutet. Inte heller har någon konsekvensanalys gjorts.