KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gabriel Wikström (S):
Huvudutmaningen på området är just att den typ av tjänster vi pratar om inte är vilka tjänster som helst, eftersom många av dem är hälso- och sjukvårdstjänster. Många av dem ligger också väldigt nära hälso- och sjukvårdstjänster. Då kommer vi in på hela det regelverk som styr hälso- och sjukvården och som, utöver att ta hänsyn till en transaktion mellan olika personer, också har att göra med etiska aspekter.
Det har att göra med förändringar av kroppen och kroppens funktionssätt, vilket kan ha väldigt långtgående effekter. Det är också detta som gör hela beredningsläget så utmanande. Om vi fullt och fast går efter utredningens förslag riskerar vi nämligen att hamna i en gråzon som gör att människor även fortsättningsvis kommer att hamna mellan stolarna.
Vi tittar naturligtvis på om det finns delar i utredningen som vi kan gå snabbare fram med, och informationstjänsten är intressant. Man ska dock komma ihåg att en informationstjänst bara är värdefull om den kan ge information som vägleder konsumenten.
Om grundläggande bakomliggande lagstiftning och regelverk är otydliga spelar det ingen roll hur välutvecklad tjänsten är, för den riskerar bara att vidareförmedla en otydlighet som finns i det grundläggande regelverket. Därför kan jag inte här och nu säga om vi kommer att kunna gå före med informationstjänsten eftersom den i många lägen förmodligen är beroende även av förändringar i det bakomliggande regelverket.
Men det är helt klart att detta är en viktig fråga och att det är viktigt att komma framåt. Det här redan har tagit alldeles för lång tid.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan bara än en gång tacka Jessika Roswall för att hon lyfter fram frågan. Den är som sagt väldigt viktig, och det är viktigt att skyndsamt komma framåt på området. Det har nämligen tagit ganska lång tid redan. Vi har också en utmaning i att den här typen av behandlingar förmodligen kommer att öka i framtiden i takt med att människors preferenser förändras. Tekniken och utvecklingen går också framåt.
Då är det viktigt att ha ett regelverk på plats, och det är därför vi nu utifrån utredningens förslag tittar på hur vi kan undvika att skapa nya gråzoner och göra en så solid förändring som möjligt - som faktiskt kan hålla över tid och inte bli just ett hafsverk. Med det vill jag än en gång tacka, och jag vill passa på att önska såväl interpellanten som fru talman och övriga närvarande en trevlig sommar.
Gabriel Wikström (S):
Lena Asplund har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att säkerställa likvärdig vård i hela landet och för att problemet med det dyra utnyttjandet av stafettläkare ska upphöra. Att hälso- och sjukvård kan ges på lika villkor utifrån behov är viktigt. Regeringen har därför föreslagit att det riksdagsbundna målet för hälso- och sjukvårdspolitiken ska ändras så att det tydliggörs att vården ska vara jämlik och jämställd.
Flera av de frågor som regeringen driver på hälso- och sjukvårdsområdet har jämlik vård som en central aspekt. Exempel som jag vill lyfta fram här är cancervården, vården för dem med psykisk ohälsa och styrningen med kunskap. Även arbetet med att sluta de påverkbara hälsoklyftorna är viktigt. Regeringen tillsatte därför i våras en kommission för jämlik hälsa som ska ta fram förslag på hur detta kan uppnås.
Regeringen tillför också 1 extra miljard kronor 2016 och därefter 500 miljoner kronor per år till landstingen. Dessa resurser stärker landstingens möjligheter att möta utmaningar som exempelvis kompetensförsörjning och att göra vården mer jämlik. Vi vet att de möjligheter och utmaningar som bland annat den medicinska utvecklingen ger kan vara svåra att bemästra i alla delar av landet.
Landstingen har olika förutsättningar såväl geografiskt som demografiskt och resursmässigt. I somras tillsatte regeringen den så kallade Indelningsutredningen. Utredningen ska föreslå en ny läns- och landstingsindelning som innebär att Sverige delas in i väsentligt färre län och landsting.
Indelningen ska bland annat ge stabila ekonomiska förhållanden i de nybildade landstingen och bättre överensstämmelse mellan medborgarnas behov och deras möjligheter att utöva demokratiskt inflytande. Jag ser utmaningar när det gäller hälso- och sjukvårdens kompetensförsörjning, framför allt för möjligheterna att attrahera och behålla kompetenta medarbetare. Det är angeläget att den utvecklingen kan vända.
Jag för därför tillsammans med de berörda aktörerna samtal som syftar till att lyfta upp möjligheter och svårigheter. Min förhoppning är att detta initiativ och den föreslagna professionsmiljarden kan stödja arbetet med kompetensförsörjning samt bidra till att ge hälso- och sjukvårdens professioner ännu bättre förutsättningar för att utföra sitt arbete. Den pågående utvecklingen med stafett- eller hyrläkare är på sina håll oroande.
Enligt en ny rapport från Konkurrensverket om hyrläkare i primärvården har den totala kostnaden för vårdbemanning i landstingen ökat från 2,86 miljarder kronor 2013 till 3,43 miljarder kronor 2014. Jag har för avsikt att följa utvecklingen på området noga. Jag vet att även SKL följer detta och bistår landstingen i hur de ska hantera utvecklingen.
Frågorna är komplexa, och det är inte givet vilka åtgärder som skulle kunna vara verkningsfulla vare sig på regional eller nationell nivå.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan börja i den änden. Jag tyckte att jag gav ett ganska utförligt svar, men jag kan naturligtvis utveckla det.
I det sammanhanget tror jag att man måste se på hälsofrågorna i ett mycket bredare perspektiv. Det är det vi försöker adressera med målet att sluta de påverkbara hälsoklyftorna.
Vi kommer också att tillsätta en kommission för jämlik hälsa som inte bara kommer att titta på vilka reformer som behöver göras inom den traditionella folkhälso- och sjukvårdspolitiken utan också på hur man kan anlägga ett perspektiv på egentligen alla politikområden för att kunna sluta hälsoklyftorna.
Om man ska diskutera hälso- och sjukvården särskilt, eftersom det är det som debatten handlar om, tror jag att det vi nu gör är viktigt. Jag är till exempel ute och träffar alla landstingsledningar i syfte att diskutera sjukvårdens förutsättningar i respektive landsting men också för att höra vad de förväntar sig av staten. Jag kommer att besöka Västernorrland inom några få veckor.
I dessa samtal är det ett antal punkter som är ständigt återkommande. Först och främst är det just kompetensförsörjningen. Vi vet att det ser lite olika ut, men det är en utmaning i hela landet. Många gånger brukar detta beskrivas som en ren brist. Jag värjer mig mot det. Det finns en brist.
Den kan vara större beroende på var någonstans i landet man befinner sig, och den kan vara större beroende på vilken specialitet vi talar om. Men vi kan inte tala om en generell brist på sjuksköterskor, och vi kan inte tala om en generell brist på läkare. Vad vi snarare borde tala om är hur vi använder den tid som professionen har till sitt förfogande.
Jag får ofta detta beskrivet för mig när jag besöker hälso- och sjukvården: Vi vet hur man får ägna mycket av sin tid inte åt att träffa patienter utan åt onödig administration. Det för mig in på nästa fråga som regeringen tydligt har prioriterat, nämligen e-hälsoarbetet. Med ett bättre fungerande e-hälsoarbete, med it-system som kan tala med varandra och som kommer att kunna föra över information och göra saker som vi i dag bara kan drömma om kommer vi att kunna utveckla hälso- och sjukvården.
Vi kommer att kunna spara in tid som kan läggas på patientmöten, men vi kommer också att kunna få en effektivare verksamhet så att vi använder varje skattekrona mer effektivt. Jag tror att denna utveckling är bra. Man ökar effektiviteten i hälso- och sjukvården och sätter patienten i centrum samtidigt som vi från regeringens sida tillför extra medel till hälso- och sjukvården. Totalt är det för de närmaste tre åren 2 miljarder i ökade generella statsbidrag.
Jag är övertygad om att vi i och med detta står väl rustade att möta de utmaningar som vi har framför oss. Det kommer dock inte att räcka. Vi behöver samverka mer, och vi behöver samverka i nya former. Vi behöver se hur indelningen av landstingen kan förändras i syfte att få mer bärkraftiga organisationer. Vi måste över hela landet orka fatta de nödvändiga strukturbesluten och genomföra de nödvändiga strukturförändringarna för att kunna möta framtidens utmaningar.
Gabriel Wikström (S):
Jag ska börja med den sista delen i inlägget. Som Lena Asplund så väl vet pågår en utredning som ska titta på organiseringen av välfärden. Det är inte så konstigt. Det är egentligen konstigare att man inte tidigare har tagit ett sådant helhetsgrepp. Vi har sett mycket stora förändringar inom välfärdsverksamheterna de senaste 20-25 åren.
Det har på många håll experimenterats. Här i till exempel Stockholms läns landsting har man knoppat av verksamhet till underpriser och så vidare. Med tanke på de stora förändringar som har skett behöver vi se över hur denna sektor egentligen fungerar. Vad behöver vi reformera för att få den att fungera bättre och för att se till att patienterna verkligen sätts i centrum och att skattepengarna går till den välfärd som de är tänkta att gå till?
Det är själva bakgrunden till denna välfärdsutredning. Men det handlar inte om att utesluta privata alternativ. Det handlar om hur vi ska ha regelverket när privata alternativ finns i denna typ av verksamheter. Jag ska gå vidare till det exempel som Lena Asplund tog upp och som gällde henne själv.
När det gäller frågan om jämlik vård kan jag konstatera, precis som jag har gjort många gånger tidigare, att vi inte har någon jämlik vård i Sverige. Vi har en tydlig strävan efter en jämlik vård. Men vi vet att det på alltför många håll brister.
Det är bland annat detta som ligger bakom regeringens satsning på cancervård och att man ska kunna få ihop cancervården bättre i detta land, både genom bättre samverkan inom sjukvårdsregionerna och genom att stimulera nya metoder och nya sätt att arbeta för att kunna få ned väntetiderna och för att se till att vi får en jämlik vård över hela landet.
Jag har stora förhoppningar om att det som nu sker på cancerområdet kommer att förbättra situationen inte bara inom cancervården utan också kommer att ge oss goda erfarenheter och exempel på vad vi kan göra inom andra delar av hälso- och sjukvården. Det tycker jag är mycket positivt. När det gäller kompetensförsörjningen är det, precis som jag sa i mitt tidigare inlägg, en av de absolut största och viktigaste utmaningar som vi står inför.
Det är också därför som min första åtgärd som minister var att träffa alla relevanta aktörer inom sjukvårdsområdet för att diskutera just kompetensförsörjningsfrågor. Detta har vi sedan följt upp, och vi etablerar en mer fast struktur kring dessa samtal som vi kallar nationell samling för kompetensförsörjning. Det går ut på att vi träffar relevanta aktörer inom hälso- och sjukvården.
Det handlar om representanter från fackföreningar, SKL, Socialstyrelsen, universitet och högskolor, privata vårdgivare med flera för att kunna få en gemensam bild av hur utmaningarna ser ut men också för att temavis kunna gå ned och diskutera vad vi behöver göra tillsammans för att komma åt kompetensförsörjningsfrågorna.
Jag ber att få återkomma när det gäller frågorna om stafettläkare.
Gabriel Wikström (S):
Jag tror att man ska se en ny indelning i större landsting i Sverige som ett sätt att skapa bättre förutsättningar att möta många av de utmaningar som hälso- och sjukvården står inför. Lena Asplund säger att två fattiga landsting inte blir rikare av att slås ihop.
Det som jag tror att man uppnår genom att skapa större enheter är att man har lättare att attrahera nyckelkompetens, man får lättare att jobba med ett antal strategiska frågor och man får en större organisation som lättare kan parera till exempel svängningar i konjunkturen. Det är bara några exempel på vinster som jag tror att man kan få med större regioner.
Sedan återstår att även större regioner måste ha ett aktivt arbete med kvaliteten i fokus. De måste aktivt ha fokus på att hela tiden ligga i framkant och kunna jämföra sig med andra delar av hälso- och sjukvården, inte bara i Sverige utan också i andra länder. Jag tar naturligtvis med mig det som Lena Asplund säger om att det är viktigt att tänka på en ny indelning redan nu när man diskuterar strukturförändringar.
Det hoppas jag att alla landsting gör, så att de inte målar in sig i ett hörn och riskerar att stå med dyra investeringar som kanske ändå måste göras om i framtiden. Jag lovade att jag skulle återkomma och kommentera stafettläkeriet. Det är naturligtvis ett stort problem på många håll.
Jag delar Lena Asplunds inställning att både hyrläkare och hyrsjuksköterskor behövs på många sätt, men inte i den omfattning som vi ser inom hälso- och sjukvården i dag. Hittills har jag varit tydlig med att denna fråga, eftersom den ligger så nära avtalsfrågorna, i första bör hand lösas av arbetsmarknadens parter.
Jag har dock också tydligt signalerat till arbetsmarknadens parter att jag naturligtvis är beredd att lyssna och även agera i det fall de upptäcker eller identifierar områden där bara staten kan bidra.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill passa på att tacka Cecilia Widegren för att hon har ställt den här interpellationen. Som har sagts av både mig och Cecilia Widegren är detta en oerhört angelägen fråga. Det är viktigt att den debatteras också på nationell nivå för att vi ska kunna vända och vrida på varje sten och se vad mer vi kan göra för att förbättra patientsäkerhetsarbetet.
För min del är den närmaste tidens åtgärder inriktade på att ta fasta på den kritik som inte minst Riksrevisionen har haft och som handlar om hur vi kan få den lag som nu finns på plats att också tillämpas i praktiken. Hur kan vi se till att det bedrivs ett aktivt och systematiskt patientsäkerhetsarbete, många gånger med just hygien och städning i fokus?
Det handlar om att få ned antalet vårdskador och naturligtvis förbättra tryggheten inom hälso- och sjukvården, både för patienter och för professionen. Därför pågår det just nu en utredning som håller på att se över klagomålshanteringssystemet. Det kan tyckas förvånande - vad har detta att göra med möjligheten att förbättra hygienrutinerna?
Jo, det är så här: Statens verktyg för att bedriva tillsyn av hälso- och sjukvården är Inspektionen för vård och omsorg. I dag har denna myndighet väldigt många klagomål på sitt bord, vilket gör att man får ägna väldigt mycket tid åt klagomål som andra har initierat.
Man har dock inte lika mycket tid till egeninitierad tillsyn, det vill säga att själv åka ut och göra inspektioner - men också ha den nödvändiga återkoppling till verksamheten som är så viktig för ett systematiskt patientsäkerhetsarbete. Med den nya rutinen och klagomålshanteringen, där man kan jobba mer effektivt, kan man både frigöra resurser och naturligtvis hitta nya rutiner för att sköta klagomålshanteringen annorlunda.
Då frigörs tid till mer av egeninitierad tillsyn som leder till att man kan förbättra systematiken i just patientsäkerhetsarbetet. Det tror jag är en väldigt viktig del.
En annan del som ofta lyfts fram i debatten om varför lagar och regler inte i tillräckligt stor utsträckning följs inom hälso- och sjukvården är många gånger bristen på tid eller personalbrist som kan finnas på sina håll inom hälso- och sjukvården.
För att möta just detta har regeringen ett arbete igång tillsammans med relevanta aktörer inom hälso- och sjukvårdssektorn där vi ser över vad vi tillsammans kan göra för att förbättra kompetensförsörjningen och använda professionernas tid på ett smartare sätt. Men vi tillför också mer medel i den budget som vi har lagt på riksdagens bord.
De närmaste tre åren handlar det om totalt 2 miljarder i generella statsbidragshöjningar som jag tror kommer att leda till bättre ekonomiska förutsättningar för landstingen att jobba systematiskt med frågor som inte minst rör patientsäkerhetsarbetet. Jag kan bara notera att de generella statsbidragshöjningar som regeringen föreslår inte finns med i den moderata budgeten, vilket jag tycker är väldigt tråkigt.
Gabriel Wikström (S):
Jag redovisade inte bara de utredningar som är på gång och som jag tror kommer att ge ett väldigt värdefullt underlag för att förbättra systematiken och rutinerna när det gäller patientsäkerhetsarbetet.
Jag redovisade också de satsningar som regeringen lägger fram i budgeten för nästkommande år och som kommer att innebära rejäla tillskott till hälso- och sjukvården och förbättrade ekonomiska förutsättningar, inte minst för att kunna bedriva ett gott patientsäkerhetsarbete. Cecilia Widegren säger att det är farligt att slå sig till ro.
Jag tycker att jag både i mitt interpellationssvar och i mitt senaste inlägg visade att jag definitivt inte slår mig till ro, och det gör inte heller regeringen. Men vår inställning skiljer sig lite från Cecilia Widegrens och Moderaternas inställning till exakt vad som behöver göras just nu. Precis som Riksrevisionen tror jag inte att det i första hand är en lagstiftningsfråga, att vi behöver göra förändringar i lagstiftningen som riksdagen ska ta ställning till.
Det viktigaste tror jag är att riksdagen tar ställning för mer resurser till hälso- och sjukvården och att vi sedan grundligt, så som vi gör med de utredningar som är igång, ser över hur vi kan få en bättre fungerande klagomålshantering inom Inspektionen för vård och omsorg och på det sättet frigöra resurser till den egeninitierade tillsynen.
Om man efterfrågar ett systematiskt arbete med patientsäkerheten kan man inte bara jobba med brandkårsutryckningar. Cecilia Widegren verkar vilja att staten här och nu ska gå in och göra extrainsatser inom hälso- och sjukvården. Men då har hon missat vad som är poängen med både Riksrevisionens och andra instansers granskning, nämligen att det måste vara det lokala arbetet som står i centrum.
Det måste finnas ett ansvarstagande i verksamheten för de här frågorna för att man på allvar ska kunna få en långsiktig förbättring, inte minst när det gäller städningen och därmed också patientsäkerhetsarbetet. Om staten sysslar med brandkårsutryckningar finns risken att man aldrig får till det systematiska arbetet lokalt, att man aldrig känner ett lokalt ägandeskap.
Det tror jag vore ett stort problem för hälso- och sjukvården och skulle göra att man inte kan komma till rätta med de grundläggande rutinerna och den systematik som så väl behövs. Så här på slutet kan jag inte låta bli att ställa en fråga. Jag har här redovisat regeringens politik och hur vi avser att systematiskt jobba med den här frågan för att förbättra statens tillsyn och den kunskap som återförs till verksamheterna.
Jag har också redovisat de ökade generella statsbidrag som regeringen har i sin budget. Men jag har ändå inte fått svar på frågan: Varför säger Moderaterna nej till ökade generella statsbidrag till landstingen? Ser man inte att landstingen behöver mer ekonomiska resurser för att klara sitt viktiga uppdrag, inte minst när det gäller patientsäkerhetsarbetet och inte minst när det gäller städningen av våra sjukhus?
Gabriel Wikström (S):
Cecilia Widegren hänvisar gång på gång till att regeringen inte har lagt fram några förslag i riksdagen om detta arbete. Men jag har om och om igen försökt förklara för Cecilia Widegren att inte minst Riksrevisionen pekar på att det inte i första hand är ett lagstiftningsarbete och ett beslut i Sveriges riksdag som behövs för att förbättra patientsäkerheten och städningen på svenska sjukhus.
Det som behövs är att man tillämpar lagen mycket bättre. Jag har också redovisat tre stora åtgärder som regeringen har vidtagit eller avser att vidta för att ge landstingen bättre förutsättningar att tillämpa lagen. För det första har vi Klagomålsutredningen som kommer att titta på ett bättre klagomålshanteringssystem för Inspektionen för vård och omsorg.
Kan det sättas i sjön, vilket jag hoppas, kommer det att leda till att Ivo får mer resurser att ägna åt det viktiga egentillsynsarbetet och därmed också bidra till att vi får en bättre tillämpning av lagen.
För det andra för vi samtal med arbetsmarknadens parter och andra aktörer inom hälso- och sjukvården för att få till en bättre fungerande kompetensförsörjning så att personalen inom hälso- och sjukvården har tid att följa de hygienrutiner som finns och föra ett systematiskt patientsäkerhetsarbete. Vi får många rapporter från verkligheten om att man inte alltid hinner med detta. Det är givetvis förskräckligt.
För det tredje tillför vi extra medel. De närmaste tre åren handlar det om totalt 2 miljarder kronor extra till hälso- och sjukvården i generella statsbidragshöjningar. Min fråga kvarstår: Hur kan Cecilia Widegren raljera över att regeringens pengar inte räcker när hon själv har anslagit betydligt mindre pengar till hälso- och sjukvården i sin budget?
Gabriel Wikström (S):
Jag tackar Erik Andersson för frågan. Vi har ett mål som riksdagen har ställt sig bakom som handlar om att minska tobaksanvändningen i vårt land. Bakgrunden till målet är givetvis att tobaken dödar och skadar människor varje år.
De senaste åtta åren har 100 000 människor dött på grund av tobak i olika former, och 800 000 har insjuknat i tobaksrelaterade åkommor. Jag är osäker på vad frågeställaren syftar på när han säger att vi vill försämra konsumentskyddet.
I tidigare debatter i denna kammare har det dock ifrågasatts om snus verkligen ska klassas som en hälsofarlig vara. Låt mig därför avsluta med att läsa upp några av de cancerframkallande ämnen som har påvisats i snus. Det är bland annat N-nitrosaminer, polycykliska kolväten, aldehyder, tungmetaller och alfastrålaren polonium 210.
Gabriel Wikström (S):
Den svenska politiken på detta område har varit framgångsrik eftersom det har funnits en bred uppslutning och vi har jobbat enträget med tobaksfrågan. Vi har också gjort det i ett och samma sammanhang. Snus är inte klassat som livsmedel. Däremot är det delvis reglerat enligt livsmedelslagen.
Det har att göra med framställningsprocessen och att man ska kunna inspektera så att det finns goda arbetsmiljöförhållanden där det tillverkas snus. Vi håller på att se över om detta kan regleras på ett mer tillämpligt sätt, men detta har varit huvudanledningen. Varför ska man ta bort innehållsförteckningen? Erik Andersson tycker att det är en försämring för konsumenten.
I tobaksproduktdirektivet sägs att ett förbud mot att ange halten av nikotin, tjära och kolmonoxid på tobaksprodukter handlar om att inte ge missvisande information till konsumenten så att konsumenten tror att en produkt som innehåller något mindre tjära skulle vara mer hälsosam. Det går nämligen inte att bevisa.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill börja med att konstatera att det svenska hälso- och sjukvårdssystemet står väldigt starkt. Den typ av ansträngd situation som vi har kunnat se inom till exempel socialtjänsten och delar av skolväsendet kan man inte se på samma sätt inom hälso- och sjukvården. Däremot finns det, precis som Christina Östberg för fram, vissa ansträngda delar av hälso- och sjukvårdssystemet.
Framför allt rör det sig om hälsokontroller för asylsökande, där andelen i dag är alldeles för låg i förhållande till vad som vore önskvärt. Bland annat med anledning av detta har regeringen i dag tagit beslut om ett uppdrag till Folkhälsomyndigheten och Socialstyrelsen för att se hur dessa hälsokontroller skulle kunna effektiviseras, för att fler asylsökande skulle kunna ta del av dem. Regeringen har också i höstbudgeten föreslagit ökade generella satsningar i miljardklassen på landstingen.
Under hösten har det också kommit en tilläggsbudget som ger 1,5 miljarder till landstingen.