KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Persson (S):
Nyligen gick det ett stråk av medlidande genom min enkla kropp. Finansministern har tjänat sitt värv i åtta år, men det har alltid varit någon annans fel.
Tänk att få vara finansminister i åtta år och inte kunna få något uträttat kring den viktigaste frågan av alla: jobben. Först var den lede fi Socialdemokraterna. Sedan har det varit omvärlden och någon annan. Finansministern har inte kunnat påverka. Den bilden vill han att vi ska få.
Men sanningen är en annan. Ni gick till val år 2006 - det är länge sedan - på att utmåla Sverige som ett land som dignade under massarbetslöshetens våld och där utanförskapet var monumentalt. Det var 260 000 arbetslösa.
Nu, efter åtta år, lämnar ni efter er 440 000 arbetslösa och trumpetar ut från talarstolen hur lyckad politiken har varit. Men det är bara för envar att räkna: 440 000 är väsentligen fler än 260 000. Men ni har också åstadkommit något annat.
Ni hade två linjer, två strategier. Den ena var att sänka skatterna, och i den strategin handlade det också om lönesänkningar.
Det andra var att pressa ut människor på en arbetsmarknad som ni trodde skulle öppna sig genom att man sänkte lönerna.
Det är en klassisk moderat utbudspolitik som bygger på antagandet att människor inte vill arbeta utan att man måste piska dem ut på arbetsmarknaden genom att försämra arbetslöshetsförsäkringen. Ni har inte gjort att det blev färre arbetslösa, men ni har gjort de arbetslösa fattigare.
Ni har sett till att rädslan för att hamna i ofrivillig arbetslöshet är mycket stor.
Det har fått som en följdeffekt att tusentals människor på våra arbetsplatser i landet i dag får höra: Passar det inte behöver du inte komma i morgon - det finns alltid någon annan som kan ta jobbet.
Ni har även förändrat relationerna på arbetsmarknaden, så att många som går till sitt jobb är rädda, och makten har ökat för arbetsgivare på olika nivåer. Det ser vi också de senaste dagarna.
Det är den verkliga effekten av er politik: inte lägre arbetslöshet utan en större fruktan för att komma i arbetslöshet. En klassisk högerpolitik, utbudspolitik, har kört ordentligt i väggen. Skyll inte Socialdemokraterna för det!
Peter Persson (S):
Jag läste det som Anders Borg skrev 1993 om att det viktigaste av allt var att avveckla välfärdsstaten därför att den sövde och begränsade människors kreativitet.
Nu sade Anders Borg från talarstolen att Socialdemokraterna pressar ut människor i utanförskap.
De strukturella förändringar som finns i samhället upplevs som en oerhörd börda och plåga. Jag har träffat alla dessa människor.
Att från en finansminister som med stor medvetenhet har plockat sönder den trygghet som sjukförsäkringen innebar få höra att Socialdemokraterna vill pressa ut människor i utanförskap är en retorik som knappast är värdig en ny finansministerkandidat.
Jag tror att Anders Borg skulle betänka den politik som han faktiskt står för och effekten av den. Det har varit ett stort och beklagligt misslyckande.
Peter Persson (S):
Finansministern drömde nyligen om att han var talman. Han satt inte där talmannen residerar, men tänkte sig väl det när han började bilda regering med i riksdagen varande partier och utanför riksdagen varande partier.
Jag kunde göra samma övning som finansministern och fråga: Hur blir det när Moderaterna med stöd av Kalle Anka-partiet, Musse Pigg-partiet och Solsidan ska bilda regering efter valet? Hur kommer det inte att gå om dessa partier, som ju var förtecknade på valsedlar, skulle komma hit? Herr talman!
Den här debatten visar en väldigt tydlig sak. Ibland glömmer man bort sig och glömmer bort instruktionsboken man hämtade där nere i kvarteren hos Per Schlingmann och säger det rent ut: Socialdemokraterna vill höja skatten för att kunna ge pengar till dem som inte arbetar. Det var ju Gamla moderaterna!
Ni ska inte säga så nu! Ni ska prata på ett annorlunda sätt. Här blev det tydligt. Det mest omfördelande som finns i vår ekonomi är just socialförsäkringssystemen. De bygger ytterst på en djup solidaritet.
När jag är frisk, stark och arbetar betalar jag, och jag får också del om olyckan skulle vara framme och jag skulle bli sjuk. Gå inte ut och säg till en kvinna som har slitit i vården i hela sitt liv när hon inte längre kan fullgöra jobbet att hon inte vill arbeta och lever på bidrag!
Säg inte till den som nyss stod i skolan och undervisade våra barn och har drabbats av cancer: Du lever på bidrag! Det är skamligt att denna förlegade unkna människosyn blir så tydlig. Det är vad frågan handlar om.
Det handlar om att separera skattesatserna och skapa mer tryck på de arbetslösa, de sjuka, de föräldralediga och pensionärerna. Pensionärerna är mer välorganiserade än vad de cancersjuka och de arbetslösa är. Det tycker jag är bra.
Därför släpper ni lite på den gruppen och säger att ni har sänkt skatten för pensionärerna. Men egentligen vill ni ha skillnaden! En annan som glömde instruktionsboken var min namne med efternamn Norman. Han uttalade sig i Riksdag & Departement nr 7, precis efter att vårpropositionen lagts fram.
Han sade ordagrant: Tittar vi framåt ska vi fortsätta den här vägen när den offentliga ekonomin så tillåter, det vill säga: Det måste bli större skillnad mellan att arbeta och att inte arbeta. Det sade finansmarknadsminister Peter Norman. Det är den politiken ni står för.
Ni har aldrig accepterat den viktiga och stora omfördelningen i ekonomin som socialförsäkringarna ger. Det är vad ni slåss mot, och pensionärerna hör till dem som drabbas.
Peter Persson (S):
Det intressanta med denna långa debatt är att den, ibland tydligt och ibland mellan raderna, har blottlagt det som historiskt är den stora motsättningen i svensk politik. Den politiska högern har alltid sett skatt som tvång och pålaga och har alltid sett skattesänkning som politikens absoluta mål.
De har dessutom sett socialförsäkringssystemen som det mest hatade. De skapar nämligen stor omfördelning i ekonomin mellan oss som för stunden är friska och arbetar och de som behöver stödet på grund av sjukdom eller arbetslöshet. Systemen utjämnar också för de äldre grupperna.
I dag vill Moderaterna dess värre inte slåss med blanka vapen och berätta vad de egentligen vill åstadkomma. Likt någon som är på Gröna Lund säger de till barnet som just har fått en gräddbulle: Ät upp den! Du har den ändå kvar.
Det är på det sättet man presenterar de gigantiska skattesänkningarna: Ingenting har hänt! Välfärden blomstrar. Åk ut och se er omkring i samhället! Titta på skolresultaten! Titta på bemanningen i äldreomsorgen! Gräddbullen är halvt uppäten. Och ni visste att det skulle bli så. Det var nämligen ni som tog bettet.
Det tricket försöker ni göra om en gång till. Jag tror att det är svårare att lyckas. Och jag förväntar mig nu att Anders Borg i sista inlägget berättar om ni ska fortsätta med skattesänkningspolitiken.
Peter Persson (S):
Tack, socialministern, för svaret på min interpellation! Min interpellation om förslumning av socialpolitiken är mycket principiell. Det handlar om en svensk tradition, ja, en svensk modell skapad av socialdemokrater som i grunden förändrade vårt samhälle. Egentligen handlar det om två framgångsaxlar.
Den ena uttrycktes provokativt av Ernst Wigforss, en gång framstående socialdemokratisk finansminister. Han sade: Har vi råd att arbeta? Han gav själv svaret att arbetslöshet är ett oerhört slöseri, och det är inte den enskildes fel.
Arbetslöshet är en samhällsfråga, och för att bekämpa arbetslöshet krävs det ekonomisk politik, ökade investeringar, ökad efterfrågan och utbildning. Den andra axeln uttrycktes vackert av Gustav Möller, legendarisk socialdemokratisk socialminister, när han sade: Endast det bästa är gott nog åt folket.
Det handlade om att resurser skulle fördelas rättvist. Det skulle inte vara så att den enskilde kände: Det är mitt fel att jag är fattig - jag har dragit en nitlott. Samhällets inriktning var i stället att minska klyftor, inte öka dem, och solidaritet, inte att klara sig själv och egoism.
Jämlikhet var målet, och det som jag tror betyder något för ett samhälles friskhet är vilket mål dess ansikte är vänt mot.
Fattigpolitiken, som skilde människor åt, drevs bort och ersattes av generell välfärdspolitik: allas rätt till inkomstöverföringar i pensioner, sjukförsäkring och arbetslöshetsförsäkring.
Utbyggnad av gemensamma verksamheter som skola, vård och omsorg finansierar vi gemensamt och solidariskt, och vi fördelar det efter behov. Ser inte socialministern att detta samhällsbygge i dag hotas i sin grund? Allt färre får del av arbetslöshetsförsäkringen.
Den politiska högern formulerar att det är bidrag och att det är fult. Anser socialministern att arbetslöshetsförsäkring är skadlig och att den är att anse som bidrag som binder människor i arbetslöshet?
Anser inte socialministern att det finns problem med sjukförsäkringen? I dag i vår gemensamma lokaltidning är det en man som säger: Man får vara stark för att orka vara sjukskriven med de krav som ställs i dag. Anser inte socialministern att vinstjakten i äldreomsorgen skadar? Tycker inte socialministern att barnfattigdomen är en plåga?
Anser verkligen socialministern att Silver Life ska få etableras i vår omsorg? Det vill jag gärna ha ett svar på.
Peter Persson (S):
Socialministern är påfallande nöjd. Jag har haft några debatter i kammaren om den ekonomiska och sociala utvecklingen. Göran Hägglund låter nästan som Anders Borg och Peter Norman. De är hyggligt nöjda när massarbetslösheten biter sig fast. Arbetslöshetsförsäkring är bra, säger Göran Hägglund. Utmärkt!
Ändå har ni pulvriserat den så att bara var tionde arbetslös i dag har en arbetslöshetsförsäkring så som den var tänkt. Jag upprepar frågan: Tror socialministern att arbetslösheten ökar om man förbättrar arbetslöshetsförsäkringen? Det som i stället expanderar i dag i samhället är försörjningsstödet.
Det plågar enskilda människor att göra sig av med tillgångar och sälja egendom innan försörjningsstödet är tillgängligt. Inom välfärden är sanningen den att 10 000 personer har tappats under era regeringsår. Det finns i dag ungefär 124 offentligt finansierade anställda per 1 000 invånare.
Under den socialdemokratiska regeringstiden, efter budgetsaneringen, var det 130. Det är en betydande skillnad. Jag tror att Göran Hägglund lite har börjat inse problemen med välfärdens finansiering efter de omfattande skattesänkningarna.
Jag skulle gärna vilja höra socialministerns kommentar om hur man på Socialdepartementet under två år jobbade med att försöka få till stånd en parlamentarisk utredning om finansieringen av välfärden. Den som gavs i uppdrag att skriva utkastet till utredningen har beskrivit hur det hela tiden var nya bud om åt vilket håll departementet ville gå.
Man hade inte ens tänkt igenom vad man ville ha gjort. Då är det svårt att skriva direktiv, enligt Stig Orustfjord. Utredningen stoppades av Finansdepartementet. Den skulle kunna hota fortsatta skattesänkningar. Tog socialministern strid för att försöka säkra resurser till välfärden?
Det var fråga om de välfärdsverksamheter som i dag hotas och äventyras på grund av skattesänkningspolitiken.
Min fråga om förändringen i välfärden som riktas mot enskilda understryks av debatten i kammaren i maj och det beslut som beklagligtvis fattades.
Barn i hushåll som under sex månader har fått försörjningsstöd får gå till kommunen och be om att få en fritidspeng. Det är så långt bort från generell välfärdspolitik där ingen utpekas. Det är närmare 40-tal och 30-tal än ett modernt samhälle.
Jag ställde en fråga om Silver Life. Företaget etablerar sig i en kommun och rekryterar boende till äldreboendet. Därefter får de köpa tillval på alla områden. Tycker Göran Hägglund att Silver Life-konceptet är värdigt att generellt välfärdssamhälle?
Peter Persson (S):
Avsikten med min interpellation var att föra en principiell debatt om två saker. Den första är den generella välfärdspolitikens fördelar mot fattigpolitik. Jag ger flera exempel på hur det i dag utvecklas en fattigpolitik, där åter den som har minst resurser får komma och be.
I detta fall är det barn som lever i hushåll med försörjningsstöd. Efter sex månader kan man gå och knacka på och få en fritidspeng. Varför inte ett förbättrat barnbidrag? Varför inte rätten till ett arbete?
Den andra principiella frågan handlar om er privatiseringsiver, ert bejakande av vinstjakten i välfärden.
Socialministern har på sitt departement ett färdigt förslag att man med tvång ska driva igenom att varje kommun ska öppna ekonomikontoret för riskkapitalister att komma in, ta för sig och starta verksamheter. Tvångsprivatisering är på gång.
Dessa två principiella debatter om fattigpolitik och om vinstjakt vill inte socialministern föra. Då startar han sin statistikmaskin och vräker ut massor av statistik som det är oerhört svårt att debattera mot. Men det handlar om de här två principerna.
Socialministern har nu möjlighet att säga att han vill bort från fattigpolitiken och säga nej till privatiseringar och Silver Life-lösningar i välfärden. Den förutsättningen har socialministern nu.
Peter Persson (S):
Tack, finansministern, för svaret! Arbetslösheten är vårt svåraste samhällsproblem. Det är ett slöseri med resurser då arbete är vår viktigaste tillgång. Det är en plåga för dem som drabbas. Vem som helst kan bli arbetslös.
Även om människor med kortare utbildning i dag dominerar bland de arbetslösa kan konjunktur eller strukturförändringar ställa den välutbildade och välmeriterade utan arbete.
Därför behövs en robust försäkring som ger människor trygghet, upprätthåller köpkraften i ekonomin och ger förutsättningar för rörlighet på arbetsmarknaden. En trygg arbetslöshetsförsäkring är modernt och nydanande.
När den moderatledda regeringen tillträdde efter valet 2006 var det med ett uttryckligt löfte att klara jobben. Jag och andra minns mantrat från Reinfeldt och Borg - massarbetslöshet och utanförskap, utanförskap och massarbetslöshet. Då var arbetslösheten 260 000, alldeles för hög.
Nu är den över 400 000. Den moderatledda regeringens politik vilade egentligen på bara två axlar, skattesänkningar och försämringar för de arbetslösa.
Senare gjordes en sänkning av ersättningsnivån och en höjning av avgiften till arbetslöshetskassorna. Strategin var att det är hög arbetslöshet för att lönerna är för höga. Därför skulle man se till att hålla nere löneförhandlingarna. Resultatet blev inga nya jobb, men 500 000 lämnade arbetslöshetskassorna.
Nu kommer regeringen i sin senaste budgetproposition med förslaget att avskaffa den differentierade arbetsmarknadsavgiften. Det presenteras som ett jobbpaket även nu. Alltså: Två rakt motsatta förslag presenteras båda som jobbpaket.
Ena gången höjer man arbetsmarknadsavgiften, kastar ut 500 000 från a-kassorna. Då var det jobbpolitik. Nu vill man gå ned till 100 kronor. Alla ska betala samma avgift. Det välkomnar vi socialdemokrater. Och nu presenteras också det som jobbpolitik.
Det föranleder mig att fråga finansministern: När hade finansministern rätt och när hade finansministern fel? Frågorna är enkla. När hade finansministern rätt och när hade han fel? Om han inte kan svara på den frågan undrar jag: Kan finansministern någonsin ha fel?
Jag ser med spänd förväntan fram emot finansministerns svar på min enkla fråga.
Peter Persson (S):
Låt mig först säga till Lars Beckman: Du har skrivit in dig i den svenska riksdagens historia. Du har talat i fyra minuter utan att över huvud taget beröra ämnet för debatten. Därmed har du förtjänat det diplom som Per Schlingmann har utfärdat för idoga kvällskurser.
Hos dig hänger ett diplom, på Finansdepartementet ett annat. Fru talman! Jag ställde en fråga: Hur kan man ena dagen göra en sak som innebär differentierade avgifter - 500 000 ut från a-kassan - och nästa dag göra en återställare som presenteras som jobbpaket, med en kostnad på 2,8 miljarder?
Jag anade i min frågeställning att Borg inte var mäktig att säga att han någon gång har haft fel, utan det var rätt då, och det var rätt då. Nu säger han att det var ett inslag i den svenska modellen att man tog bort den differentierade arbetsmarknadsavgiften, och det var efter noggranna diskussioner - med all respekt - med fackföreningsrörelsen.
Då måste jag fråga: Hur noggranna var diskussionerna när ni införde den differentierade a-kassan? Applåderade fackföreningarna och sade "tack, snälla Anders Borg, för att du vårdar den svenska modellen"? Så var det ju inte, Anders Borg. Det var ju demonstrationer. Det var protester.
Ni har kommit till insikt om att det här slår sönder arbetslöshetsförsäkringen i så stor utsträckning att det plågar delar av er regering - inte dig - men du har inte kraft att säga att ni hade fel.
Anser du, Anders Borg, att en anständig arbetslöshetsförsäkring minskar människors benägenhet och vilja att arbeta?
Är det en uppfattning som du har generaliserat genom att samtala med människor, eller är den framtagen i något nyliberalt laboratorium? Träffar du de människor som säger "snälla Anders Borg, kan du inte höja a-kassan så att jag slipper jobba"?
Ser du dem på perrongen i Katrineholm, på frisersalongen eller på andra platser där människor möts? År 1990 är väl det år då vi senast hade det som kan benämnas full sysselsättning i vårt land. Lite drygt 2 procent var arbetslösa.
Vi hade en arbetslöshetsförsäkring på 90 procent, och vi hade noll karensdagar.
Hur förklarar finansministern att vi hade denna stora arbetsvilja under en socialdemokratisk regering 1990 med en a-kassa i världsklass och nu med en förödd arbetslöshetsförsäkring har en arbetslöshet på 8 procent? Jag ser spänt fram mot denna förklaring.
Peter Persson (S):
Så stiger Jörgen Andersson ut ur stålverkets buller och gnistregn och förklarar världen. Moderaterna är det stora arbetarpartiet. Det var onödigt att bilda fackföreningar eller ett socialdemokratiskt parti.
Allmänna valmansförbundet fanns ju med käcka paroller om rösträtt för de rika och att låta bruksdisponenterna bestämma. Därför behöver man inte heller här i kammaren svara på frågor. Ena dagen slår man stenhårt mot arbetslöshetsförsäkringen och de fackliga organisationerna och säger att det var rätt.
Det leder till massarbetslöshet. Andra dagen säger man: Vi vårdar den svenska modellen och inför en solidarisk arbetsmarknadsavgift. Båda gångerna har man rätt om man heter Anders Borg, mannen som är ofelbar.
Till min yttersta glädje kommer vi efter ett uppehåll på två timmar här att få fortsätta att pröva Anders Borgs förmåga att någon gång innan han slutar som finansminister säga i denna kammare: Jag hade fel.
Jag tänker under den fortsatta aftonen att ge dig rikliga tillfällen, Anders Borg, att i de mest skilda frågor säga: Jag hade fel. Den sista gången du gjorde motsatt vad du tidigare gjorde tycker jag att du gjorde rätt. Det gläder mig att du sänkte avgifterna, men du gjorde fel någon gång eftersom du gjorde motsatt tidigare. Jag ser fram emot aftonen, fru talman.
Peter Persson (S):
Tack, Eva-Lena Jansson, för en viktig interpellation om de ökade ekonomiska och sociala klyftorna i vårt land. Jag tror att det finns tre förhållanden som leder till mer jämlika levnadsvillkor. Det viktigaste är att ha ett jobb. Vi har en regering som totalt har misslyckats med sina ambitioner med jobben.
260 000 arbetslösa har blivit över 400 000. Nu talar man inte längre om massarbetslöshet och jättelikt utanförskap utan försöker tysta ned det gigantiska jobbmisslyckandet.
Det andra är omfördelande sociala försäkringar, som vi betalar till när vi arbetar och som vi har nytta av när vi inte längre kan arbeta, som vid sjukdom och arbetslöshet. Men även andra sociala försäkringar är starkt omfördelande i vår ekonomi, minskar de ekonomiska klyftorna och utvecklar de sociala möjligheterna.
De sociala försäkringarna har den moderatledda regeringen gett sig på med precision. Med en kirurgisk precision har man gett sig på arbetslöshetsförsäkringen och sjukförsäkringen. Undertexten har varit: Det är dem som inte vill arbeta som vi vill komma åt.
Jag vill fråga finansministern: Har finansministern någonsin under sin politiska tid blivit kontaktad av någon som har sagt: Jag vill inte arbeta, kan du hjälpa mig med det? Har finansministern någonsin träffat någon människa som har sagt att denne inte vill arbeta?
Jag har varit politiskt verksam i över 40 år, under många år som kommunpolitiker i Jönköping. Jag har talat med hundratals, ja tusentals, förtvivlade människor som bett om att få ett arbete. Och vi har en regering som försöker mäla ut den grupp som inte får jobb.
Ni i regeringen har gjort om arbetslösheten från ett viktigt samhällsproblem till ett enskilt problem. Det är den enskildes fel. Så är det också med sjukförsäkringen.
Människor i vårt land, drabbade av svår ohälsa som rimligen är opåverkbar för den enskilde, slängs efter ett år ut ur ett försäkringssystem i väg till Arbetsförmedlingen. Där går man och traskar och går sedan tillbaka till sjukförsäkringen.
Så slängs man ut igen. Vi har dem som har gjort den vandringen tre gånger. Får de lättare jobb? Blir de mer anställbara genom att de förnedras i brutala försäkringssystem? Den ökade ojämlikheten i vårt land är inte slumpartad.
Den är resultatet av medvetna politiska val av den moderatledda regeringen som bygger på en dyster människosyn, inte en ljus, en regering som tror att människor vill fuska och smita undan. Det tror inte vi socialdemokrater.
Peter Persson (S):
Egentligen tycker jag att politiken var bättre och tydligare på 90-talet.
Då skrev vår nuvarande finansminister och vår nuvarande statsminister var sin bok på samma tema: vikten av att minska välfärdssamhällets omfattning och demontera viktiga element i välfärden genom att kraftigt sänka skatter, försvaga socialförsäkringen och privatisera.
De sade tydligt att ökad ojämlikhet skulle bidra till drivkrafter och göra samhället rikare. En ojämn fördelning var något man fick ta. Några ramlade på vägen i livets kapplöpning. Då var politiken tydlig. I dag gör Moderaterna detta, men man säger någonting annat.
Med precision attackerar man de jämlikhetsskapande sociala försäkringarna.
Med precision går man in i viktiga element i välfärden såsom omfattningen av skola och äldreomsorg och säljer ut, privatiserar och låter dem som har ekonomiska resurser förmera kvalitet för sig själva och sin egen betalningsförmåga.
Allt detta som ni skrev om gör ni i dag, men ni talar ett annat språk. Jag tycker att det är beklagligt för den politiska debatten. Alla utanför den här plenisalen ser ju hur ojämlikheten breder ut sig i det svenska samhället, och det är ett resultat av en mycket medveten politik från den moderatledda regeringens sida.