Margot Wallström (S):
Jag vill tacka både interpellanten och Daniel Riazat för deras frågor och kommentarer. Jag vill börja med att ge tio exempel på vad regeringen och Sverige gör. Ofta börjar det förstås med att man uttalar sig. Det handlar om kritiska uttalanden från regeringar. Också sådant hör till vårt viktiga uppdrag.
Det har vi förstås gjort, till exempel när MR-företrädare och oppositionsledare har frihetsberövats. Vi har varit aktiva i rådet för gemensamma EU-uttalanden för EU:s utrikesministrar. Vi har verkat för att lyfta upp MR och rättsstatsfrågorna på EU:s och medlemsstaternas agenda. Vi har i exempelvis OSSE, Europarådet och FN lyft fram situationen för bland annat civilsamhället.
Vi har tagit fram en MR-rapport - som ni vet är Sverige unikt i världen med detta - som genomlyser situationen i Turkiet. I samtal med turkiska företrädare, till exempel jag med min kollega, i Ankara och på olika ställen i Turkiet har vi tydliggjort svensk syn på utvecklingen med undantagstillstånd, frihetsberövanden och situationen för oppositionen.
Genom det svenska reformstödet verkar vi för att stärka civilsamhället och yttrandefriheten. Det går till organisationer som arbetar med just detta. Vi har bidragit med valobservatörer under folkomröstningen om konstitutionsändringar. Vi har vid ett flertal tillfällen kallat till oss Turkiets ambassadör till UD för att ge Sveriges syn på utvecklingen.
Vi har bevakat rättegångar mot bland annat politiker och journalister, och vi fortsätter förstås att alltid göra det. Vi är alla här överens om att utvecklingen i dagens Turkiet är djupt oroande. Det här diskuteras också regelbundet när EU:s utrikesministrar träffas. Det finns en bred enighet om allt detta i Sveriges riksdag och inom EU.
Om vi ska verka för en förändring i landet behöver vi använda alla politiska och diplomatiska verktyg. Det är intressant att det enda oppositionen ofta har att komma med är att Sverige ska vara mer högljutt. Men att bara vara högljudd är inte alltid det enda som hjälper, och inte ens dem som är aktiva i landet.
Det kan bli ännu svårare för dem om vi inte försöker hitta en klar och rak ton och gör det på ett sätt att de dels kan fortsätta få ta emot vårt stöd, dels känna att vi hjälper dem på bästa sätt. Det är inte bara den som skriker högst som blir effektivast. Men vi måste vara klara och tydliga och helst vara det gemensamt inom EU. Det är nämligen så vi får ett större inflytande.
Vi har vid flera tillfällen direkt till Turkiet framfört att det som pågår i landet också kommer att få konsekvenser för både vår bilaterala relation och relationen till EU. En sådan konsekvens har vi redan sett i och med att kommissionen ser över förmedlemskapsstödet till Turkiet, som ska stärka de delar som ska bidra till en stärkt rättsstat och ökad respekt för mänskliga rättigheter.
Låt mig också säga något om Ali Gharavi. Som alla vet såg vi med största allvar på gripandet av honom i somras. Vi har arbetat mycket aktivt med ärendet. Vi gav honom konsulärt stöd i fängelset. Vi tog många kontakter, inklusive på hög politisk nivå, och vi framförde våra synpunkter till turkiska företrädare. Därför var det glädjande när han släpptes ur fängelset.
Jag har själv träffat honom personligen för att diskutera hur det hela har skett. Ibland handlar det alltså inte bara om att vara högljudd, utan det gäller att använda alla dessa metoder.