Josefin Brink (V):
Jag tycker kanske inte att det ena utesluter det andra här. En kartläggning av omfattningen av prostitutionen, exempelvis, behövs ju inte för att man ska kunna stödja de personer som faktiskt vill lämna och ta sig ur prostitutionen. Som Maria Larsson säger är det alldeles riktigt att vi menar att ett sådant här nationellt resurscentrum bland annat skulle kunna syssla med kunskapsinhämtning och kartläggning och allt sådant här. Det handlar också om att de ska få ordentliga resurser för det.
Det har ju lite grann varit problemet, att det inte har avsatts tillräckligt mycket resurser. Man har, som sagt, fokuserat framför allt på de polisiära åtgärderna, och man har kanske inte ens gjort det alla gånger i den omfattning som man skulle behöva. Men när det gäller att börja arbeta med att stödja personer som vill lämna prostitutionen tror jag kanske inte att man behöver vara så orolig för kunskapsläget.
Där finns det nämligen väldigt bra kunskaper hos dem som har arbetat med detta på prostitutionsenheterna i storstadsområdena. Prostitutionsenheten i Stockholm säger exempelvis att deras del av verksamheten handlar om ett ganska akut skede. En person kommer in och är ofta i dåligt skick. Personen behöver ofta stödsamtal och väldigt konkret hjälp för att över huvud taget kunna överväga att lämna prostitutionen.
Sedan handlar det om nästa steg, när man ska gå vidare. Vad händer när man kanske behöver ett boende, när man ska söka sig ett nytt jobb eller kanske söka till en utbildning? Det handlar om att försöka bryta med sociala kontakter, som kan vara helt nödvändigt för att ta sig ur prostitutionen och så vidare. Det handlar helt enkelt om att bygga upp ett annat liv och en annan identitet. Det är ju det som är det svåra efter det första beslutet, att kanske lämna prostitutionen. Det är där det brister.
Det behövs personer som kan stödja den som har fattat det här beslutet, i kontakter med myndigheter och så vidare. Myndigheter behöver också ha kunskaper, så att de kan bemöta de här personerna på ett respektfullt sätt. Det är klart att det inte är så himla roligt om man kommer till Arbetsförmedlingen och ska redogöra för vad man har gjort de senaste tre, fyra eller kanske tio åren när man har sålt sex på gatan i Stockholm eller via Internet eller vad det nu kan vara.
Det är väldigt många människor som då stannar framför dörren till Arbetsförmedlingen och tänker: Det kommer att bli så förnedrande och så kränkande att det är bättre att jag håller mig därifrån. Det är den här typen av bryggor, som handlar om att bygga upp livet efter den första fasen, som behövs. Jag tror kanske inte att kunskapsläget när det gäller de behoven är så pass dåligt.
Tvärtom är, som sagt, både kommunerna och prostitutionsenheterna och polismyndigheterna och andra ganska medvetna om exakt vad det är för svårigheter man möter. Inte minst vittnar de kvinnor som själva har uttalat sig i Socialstyrelsens kartläggning, som jag tycker är väldigt bra, om att prostitutionsidentiteten hänger kvar under en lång tid efteråt.
Det är då man behöver stöd och hjälp. Där skulle ett sådant här nationellt resurscentrum kunna spela en väldigt viktig roll som stöd direkt till de här individerna men också som stöd till myndigheter och andra institutioner som kommer i kontakt med människor i den här situationen.