Andreas Norlén (M):
Regeringsformen stadgar att regeringen styr riket och att den därvid är ansvarig inför riksdagen. Riksdagens konstitutionsutskott har uppgiften att granska hur regeringen och Regeringskansliet arbetar. Under riksdagens höstsession genomför KU allmänna, administrativt inriktade granskningar angående regeringsarbetet, medan vårsessionen ägnas åt anmälningar rörande enskilda statsråds tjänsteutövning.
Vi debatterar i dag resultatet av KU:s höstgranskning 2011, en granskning som består av åtta avsnitt. Inledningsvis kan man konstatera att det sammanfattande intrycket av granskningen inte kan vara något annat än att Sverige har en regering och ett regeringskansli som fungerar väl och tar ansvar för sina uppgifter. Regeringsmakten utövas på ett formellt korrekt sätt.
Det råder god ordning när ärenden handläggs, och det finns en spårbarhet och transparens som gör det möjligt för KU och andra att i efterhand granska vad som har skett. Allt detta är kännetecken för en ansvarsfull, väl fungerande och rättssäker offentlig förvaltning. Med detta sagt pekar KU på att det finns ett antal förbättringsmöjligheter, till exempel när det gäller regeringens sätt att arbeta med bemyndiganden till förvaltningsmyndigheter att ingå internationella överenskommelser.
Men det kommer några av mina kolleger inom Alliansen att ta upp i sina anföranden. Jag kommer att uppehålla mig vid Regeringskansliets storlek och utnämningsmakten. I höstgranskningen som KU gör ingår alltid en genomgång av Regeringskansliets storlek, och utfallet är tydligt: Antalet tjänstgörande i Regeringskansliet har fortsatt att minska.
Det skedde en minskning mellan 2009 och 2010, och den minskningen fortsatte även 2011. Antalet anställda är nu det lägsta sedan 2004. Ronald Reagan sade i början av sin presidentperiod följande: Ingen regering i civilisationens historia har någonsin frivilligt reducerat sin storlek. Men med Guds hjälp ska den här regeringen göra just det.
Förra året hade vi en stor debatt om Regeringskansliets storlek, och då lät oppositionen som ett samfällt eko av Ronald Reagans ambitioner. Men jag noterar med tillfredsställelse att det nu finns en överenskommelse mellan regeringen och Socialdemokraterna som innebär att de 300 miljoner kronor som drogs bort år 2011 återförs år 2012.
Det är alltid viktigt att bevaka så att den statliga förvaltningen inte blir för stor och motverka alla tendenser till ineffektivitet. Regeringskansliet bör föregå med gott exempel när det gäller att använda sina resurser effektivt och inte öka antalet anställda i onödan. Samtidigt måste man konstatera att det inte är något självändamål att minska antalet anställda i Regeringskansliet.
Sverige har ett litet regeringskansli i en internationell jämförelse, och det är angeläget att regeringen har resurser så att den kan styra riket på ett ansvarsfullt, effektivt och handlingskraftigt sätt. När KU i detta betänkande pekar på förbättringsmöjligheter måste det finnas medarbetare i Regeringskansliet som kan utföra dessa uppgifter.
Det blir inte trovärdigt om vi å ena sidan hela tiden kräver att Regeringskansliet ska minska antalet anställda och å andra sidan hela tiden kritiserar regeringen för att förslag inte arbetas fram tillräckligt snabbt. Intresset av återhållsamhet måste balanseras mot intresset av att saker blir gjorda.
Jag ska övergå till utnämningsmakten, som är regeringens rätt att utnämna högre statliga befattningshavare, i synnerhet rätten att utse den högste chefen för de drygt 200 förvaltningsmyndigheter och affärsverk i Sverige som lyder direkt under regeringen samt cheferna för Sveriges utlandsmyndigheter, främst ambassader. Enligt regeringsformens 12 kap.
5 § andra stycket får man fästa avseende endast vid sakliga grunder såsom förtjänst och skicklighet när man tillsätter statliga tjänster. Man får med andra ord enbart beakta respektive kandidats förmåga att klara jobbet, inte till exempel om vederbörande är kvinna eller man, är moderat eller socialdemokrat eller har sina rötter i Sverige eller i något annat land.
Konstitutionsutskottet granskar regelbundet hur regeringen utövar denna utnämningsmakt, främst hur stor andel av de utnämnda myndighetscheferna som har politisk bakgrund och hur fördelningen mellan kvinnor och män har varit. Om en stor andel av de utnämnda har politisk bakgrund och de har varit aktiva i ett och samma parti skulle det kunna tyda på att regeringen tagit hänsyn till politiska åsikter vid utnämningen, vilket inte är tillåtet.
Om påfallande många av de utnämnda varit män skulle man kunna tänka sig att regeringen tagit hänsyn till könstillhörighet, vilket inte heller är tillåtet. Årets granskning av utnämningsmakten är särskilt intressant eftersom statistiken tar upp perioden 2001-2011, vilket innebär fem år med socialdemokratisk utnämningspolitik och fem år med Alliansens utnämningspolitik.
Man kan notera två tydliga trender när man jämför de fem socialdemokratiska åren med de fem alliansåren. Antalet utnämnda myndighetschefer med politisk bakgrund har minskat kraftigt, och antalet kvinnor som utnämnts har ökat kraftigt. Från och med 2001 till och med regeringsskiftet 2006 utsåg den socialdemokratiska regeringen 182 chefer för myndigheter i Sverige. 49 av dem hade politisk bakgrund.
Det motsvarar drygt var fjärde, eller 27 procent. Alliansregeringen har till och med den 30 september 2011 utsett 177 myndighetschefer, varav 26 med politisk bakgrund, det vill säga knappt 15 procent, och den andelen fortsätter att sjunka. För åren 2010 och 2011 låg andelen under 10 procent.
År 2010 hade 1 av 31 utnämnda myndighetschefer politisk bakgrund. Sakligt sett kan det vara positivt att ha politisk bakgrund när man ska leda en statlig myndighet.
Samtidigt måste det konstateras att om en påfallande stor andel av myndighetscheferna varit heltidspolitiker ger det intrycket att regeringen i hög grad rekryterar sina myndighetschefer inom en privilegierad grupp personer som finns i regeringens närhet. Alliansregeringen har velat sända en tydlig signal till svenska folket: Myndighetscheferna ska inte rekryteras inom en sluten, privilegierad elit.
Alla ska ha en chans att anmäla sitt intresse för höga statliga tjänster. Kompetens ska vara avgörande vid tillsättandet. Det faktum att andelen utsedda myndighetschefer med politisk bakgrund har minskat från 27 procent under den förra regeringen till 15 procent, eller ännu mindre, under alliansregeringen tyder på att Alliansen lever upp till sin ambition. Färre har rekryterats ur den politiska eliten och fler ur andra kretsar.
För att övergå till frågan om jämställdhet kan det konstateras att alliansregeringen är den första svenska regering som någonsin har nått nära nog exakt balans mellan kvinnor och män som utnämns till myndighetschefer. Under de fem socialdemokratiska åren utnämndes 38 procent kvinnor och 62 procent män.
Alliansen har under sina fem år utnämnt 47 procent kvinnor och 53 procent män - de två senaste åren 48 procent kvinnor och 52 procent män. Både 2008 och 2010 utsågs fler kvinnor än män till myndighetschefer. Alliansen har alltså lyckats med det som tidigare regeringar misslyckats med: att rekrytera i princip lika många kompetenta kvinnor som kompetenta män. Detta är jämställdhetsarbete i praktisk handling.
Utskottet granskar också de nya inslag i rekryteringsförfarandet som alliansregeringen infört. Detta, fru talman, är det sista som jag tänker nämna några ord om. Regeringen vägleds av en mycket tydlig strävan att öppna, bredda och professionalisera rekryteringsprocessen när det gäller höga statliga tjänster. Inför varje rekrytering upprättas en kravprofil som anger vilka krav man måste uppfylla för att komma i fråga för tjänsten. För första gången någonsin utannonseras öppet befattningar som myndighetschefer.
Generaldirektörsposterna ska inte längre vara reserverade för en privilegierad krets av personer som känner statsministern eller hans medarbetare. Regeringen har sagt att annonsering ska förekomma vid flertalet rekryteringar men anger också att det finns vissa befattningar som inte ska annonseras, till exempel landshövdingsposter. Det nya förfarandet infördes i oktober 2007. Sedan dess har regeringen genomfört 87 öppna rekryteringsprocesser.
Det motsvarar närmare 80 procent av de tjänster där en öppen rekrytering kan komma i fråga. Antalet har under de två senaste åren ökat till 90 procent av de möjliga fallen. Regeringen lever alltså upp till sina egna ambitioner. Vilken betydelse har då ansökningarna? I närmare 90 procent av fallen har en person som skickat in en intresseanmälan ingått i slutskedet av rekryteringsprocessen. I 70 procent av fallen har tjänsten tillsatts med en person som skickat in en intresseanmälan.
Det innebär att intresseanmälningarna har haft en påtaglig betydelse i rekryteringsarbetet och att Sverige har fått en regering som i rekryteringsarbetet satt öppenhet och kompetens i centrum, inte slutna rum och statsministerns vänner. Stadigt färre utnämningar av personer med politisk bakgrund, en jämn fördelning mellan kvinnor och män samt en ny, öppnare rekryteringsprocess är facit efter fem år med alliansregeringens utnämningspolitik.
Med detta, fru talman, yrkar jag på godkännande av utskottets anmälan.