KBLab/rixvox huggingface dataset:
Finn Bengtsson (M):
Jag vill tacka interpellanten för en interpellation som är intressant eftersom den handlar om ett viktigt medium, nämligen radio. Jag vill också tacka ministern för ett uttömmande svar på den tekniska ingången som interpellanten har valt för att diskutera utvecklingen av radions framtid. I ministerns svar läser jag till min glädje att man lyfter fram att utvecklingen av marksänd digital ljudradio bör vara marknadsdriven.
Det får mig att påpeka att det finns en intressant historik när det handlar om radion. Vi kan backa ganska exakt 50 år tillbaka, nämligen till 1961. Då etablerades en radiosändning, Radio Nord, från en båt på internationellt vatten. Det är intressant att reflektera över.
På den tiden hade vi ett radio- och tv-monopol som underhölls av framför allt den dåvarande socialdemokratiska regeringen eftersom man var rädd för mångfald. Det är glädjande att höra att interpellanten och ministern nu snarare diskuterar hur man ska kunna öppna för fler alternativ. Utvecklingen av det tekniska kunnandet gör att man får möjlighet till fler utsändningarna.
Vid den tiden, 1961, bedrev regeringen bokstavligt talat och på alla fronter ett krig mot entreprenörer som försökte etablera ett enda alternativ till den enda statliga radioutsändningen som medborgarna hade att lyssna till. Efter ett år lyckades man tyvärr skriva in i lagen att det var förbjudet att bedriva alternativa radioutsändningar.
Detta är den viktiga frågan att diskutera när det gäller strategi: Vilken ideologi ska ligga bakom det som vi arbetar för? Jag hoppas att man i denna kammare kan enas över partigränser och blockgränser om att det handlar om mångfald och inte om den enfald som förevar för 50 år sedan. Inom det socialistiska blocket finns det tyvärr en fäbless för att vilja ifrågasätta en mångfald av entreprenörer inom radio och tv.
I början av 80-talet hade vi fortfarande ett monopol. Då kom hotet från rymden, ansåg den dåvarande socialdemokratiska regeringen. Med Maj Britt Theorin i spetsen ville man förbjuda paraboler för privat bruk.
Kan ni som lyssnar på den här debatten tänka er att ledande socialdemokrater så sent som i början av 80-talet förespråkade ett förbud mot att äga paraboler och ta emot sändningar från rymden? Debatten har blivit alltmer liberal och gått allianspartiernas väg. Socialdemokraterna uttalar inte längre något kramande av monopolet.
Tekniken har ju vällt över oss i vågor. Den senaste diskussionen om digitalisering handlade om tv-nätet. Det är intressant att läsa protokollet från debatten här i kammaren riksåret 1996/97 om kulturutskottets betänkande nr 17.
Från borgerligt håll lyfte man fram värdet av mångfald. Enligt min tolkning av protokollet hade Socialdemokraterna då insett betydelsen av mångfald, medan vänsterpartisterna fortfarande ifrågasatte mångfald och ville ha en statlig kontroll över såväl tv som radio.
Jag hoppas att vi genom detta inlägg kan få en historik som lyfter fram och betonar värdet av den viktiga diskussionen. Det handlar om hur ideologin styr strategin för att utveckla såväl radio- som tv-medier. Det måste naturligtvis handla om att öppna för en mångfald i stället för att öppna för en enfald.
Finn Bengtsson (M):
Jag är glad att höra Berit Högmans intresse för att expandera med ny teknik på radions område. Vi ska dock komma ihåg att under 90-talet när man valde att digitalisera tv-utsändningarna var det inte helt utan födslovåndor och en hel del barnsjukdomar innan allt detta kom på plats.
Jag tror att det förslag som regeringen har, och som ministern ger i sitt svar, på den tekniska lösningen med olika parallella processer, givet att man noga bevakar att man får en marknadsdriven utveckling på lyssnarnas villkor, ligger till grund för att det är, enligt mitt sätt att se det, den mest omdömesgilla strategin. Låt mig lite kort ta upp det som Berit Högman säger när det gäller ideologin. Jag är också en stor vän av public service.
Jag lyssnar nästan enbart på radions kanal 1, men man ska komma ihåg att Radio Nords sändningar ledde fram till att melodiradion skapades. På den tiden, för 50 år sedan, var Sverige hjälplöst efter. Vi var ett stenåldersland när det gällde radion. Ungdomar fick lyssna på en eller två nya musiklåtar i veckan. Att de spelade skvalmusik på Radio Nord ledde fram till att melodiradion sedan skapades.
Vi kan också konstatera att frihet i etern skapar ett utrymme för ett viktigt snabbare flöde av information. När vi hade radiomonopol i Sverige var Radio Nord den första som rapporterade om ryssen Gagarins rymdfärd. Det var också den första radiokanalen som upplyste oss om invasionen vid Grisbukten på Kuba och även om Dag Hammarskjölds död.
Jag tror att det är viktigt att slå fast i en sådan här debatt, även om den handlar om teknik, att tekniken aldrig får sättas över det ideologiskt viktiga med att mångfald sprider kunskap fortare och är en garant för demokratin. Den får aldrig motarbetas eller ge styrkeförhållanden där inte samtliga kommer till tals på lika villkor.
Finn Bengtsson (M):
Jag håller helt med om att det slutliga målet naturligtvis är att fler funktionshindrade ska få fast anställning. Om vi tittar på hur det ser ut kan vi som arbetar i offentlig sektor säga att problemet är att det är de privata arbetsgivarna som i dag är bäst på att anställa de funktionshindrade. Offentlig sektor är sämre på att anställa funktionshindrade.
I alla besök jag har gjort på Försäkringskassan och i samband med arbetslivs- och introduktionsbesök på arbetsförmedlingarna har man konstaterat att de funktionshindrade i slutändan sällan får den fasta anställningen. Därför är det så viktigt att varje instrument från statens sida används för att stimulera såväl de funktionshindrade - som arbetstagare - som arbetsgivare att vilja komma samman och etablera ett förtroendefullt samarbete så att arbetsgivarna känner en trygghet i att våga anställa.
De är väl värda att överväga. Därför är satsningen så positiv. Det kokar ned till tre huvudfrågeställningar. En sådan är behovet i stort. Arbetsförmedlare säger att de egentligen har det tiodubbla behovet. Då hamnar vi i ett resonemang om vilket budgetutrymme staten har för att påbörja ett sådant incitamentsskapande för att förhoppningsvis få fler fasta anställningar för funktionshindrade i framtiden.
Vi har ett begränsat budgetutrymme som ska tjäna många syften. Det finns många andra som också behöver stöd. Därför landar man i 4 400 anställningar, vilket jag tycker är en fantastiskt hög siffra att starta med. Om man kan lyckas med de 1 200 platserna som ministern aktivt kommer att följa upp har vi gjort en stor insats. Vi får inte glömma bort att vår budget förhoppningsvis kommer att klara sig bättre under nästkommande år än budgeten för en hel del andra länder i Europa.
Därför ser jag förhoppningsfullt på att det går att utvidga en sådan satsning just i Sverige, som modell för andra länder när de så småningom har rett ut sina ekonomiska problem som tyvärr är mycket allvarligare än de svenska problemen.
Finn Bengtsson (M):
För att man ska förstå den här debatten måste man kanske ha läst den rapport som Socialstyrelsen gett ut. För enkelhets skull finns det en tabell på s. 14 som mycket tydligt klargör vilka siffror det handlar om.
Om vi tittar på de fem huvudanledningar i den åldersgrupp som nu utpekas, 50-plussarna som jag själv tillhör även om jag inte riktigt känner mig som pensionär än så länge, kan man säga att en av de fem huvudanledningarna till att man uppbär försörjningsstöd är att man först och främst är arbetslös utan att ha rätt till arbetslöshetsersättning. Det är den absolut vanligaste orsaken.
Näst vanligast är att man har arbetshinder av sociala skäl, och sedan kommer arbetslöshet med otillräcklig ersättning. Dessutom finns där mycket riktigt två anledningar relaterade till sjuk- och aktivitetsersättning, alltså den tidigare förtidspensionen, där man har en otillräcklig ersättning men också sjukskrivning, precis som ministern nämnde, utan att ha rätt till sjukpenning.
Det är i det sammanhanget SKL:s mycket tydliga studie om eventuell koppling till sjukförsäkringsreformen blir intressant. I den studien framgår nämligen att nästan 20 procent av de totala kostnaderna för ekonomiskt bistånd som går till personer som är sjuka med läkarintyg utgörs av gruppen så kallade nollklassade, de som alltså inte har rätt till någon sjukpenninggrundande inkomst.
Det är just den gruppen som man från regeringens sida åtgärdar i höstens budgetproposition, en grupp som inte heller tidigare, under socialdemokratin, hade rätt till någon sjukpenninggrundande inkomst och som rimligen krävde ett ekonomiskt bistånd.
Det förefaller lite konstigt att interpellanten nämner att det behövs självrannsakan från ministerns sida beträffande det man kallar blivande fattigpensionärer, som jag inte tror kommer att vara konsekvensen, när lite självrannsakan kanske också behövs med tanke på att Socialdemokraterna inte löste problemet under sin regeringstid.
Finn Bengtsson (M):
Jag tackar för Gunvor G Ericsons visade intresse för att ha det personliga mötet. Det är viktigt för alla statliga myndigheter. Detta belyser också tacknämligt statsrådet i sitt svar, nämligen att regeringens huvudinriktning är att se till att den personliga servicen tillhandahålls. Just därför har man givit uppdrag till två myndigheter att både kort- och långsiktigt utreda detta, och det har diskuterats tidigare.
Jag vill lyfta upp två frågor som jag har haft lite problem med i samband med Gunvor G Ericsons brinnande engagemang i denna fråga. Hur trovärdigt är det från Miljöpartiets sida att man verkligen vill värna de resurser som man säger fattas på Försäkringskassan?
Tittar man på svaret som statsrådet avgivit är 190 miljoner avsatta för att förbättra och garantera servicen i samband med att utredningsförfarandet pågår för att långsiktigt kunna fastställa vad det egentliga behovet kan vara. Vänsterpartiet har i sin budget satt av 125 miljoner kronor för att behålla servicekontoren som en markering.
Det är den beräkning man har gjort från Vänsterpartiet, som förvisso ofta har spenderbyxorna på mer än någon annan. Här sätter Miljöpartiet av 50 miljoner kronor. Men hör och häpna! Det är enbart till viss del till förbättrad tillgänglighet och service. Huvuddelen går till ökat ansvar för sjuklöner. Min fråga är: Hur trovärdiga är de uppgifter som Gunvor G Ericson har fått från RUT om man vill bevara vartenda befintligt servicekontor intakt?
Räcker verkligen den budgetpost som aviseras i skuggbudgeten från Miljöpartiet? Jag betvivlar det. Gunvor G Ericson är också gruppledare för sitt parti i riksdagen och borde därför kunna påverka summan och utöka den eller åtminstone förhandla med Vänsterpartiet om vad som är en rimlig ersättning om man vill ha upp den och ta ansvar för kostnadsfördyringen. Den andra frågan som interpellanten tar upp är nog så viktig.
Det gäller förtroendet för myndigheten Försäkringskassan och för socialförsäkringarna på lång sikt. I detta perspektiv undrar jag lite grann. Naturligtvis är det viktigt med den personliga servicen, och regeringen har också ambitionen att se till att det finns en god personlig service när det handlar om Försäkringskassans uppdrag.
När det gäller den långsiktiga trovärdigheten har Gunvor G Ericsons parti tillsammans med de röda varit negativa till den reformering av sjukförsäkringen, bland annat, som vi har iscensatt just för att den ska få en långsiktig trovärdighet.
Såväl den tidigare socialdemokratiske statsministern Göran Persson som den tidigare socialdemokratiska socialministern och utredaren av sjukförsäkringen Anna Hedborg kom fram till att det behövde göras något rätt radikalt eftersom trovärdigheten stod på spel. Som det såg ut tidigare hade vi helt enkelt inte statsfinanser att klara ut sjukförsäkringen.
I det arbetet tycker jag inte att Miljöpartiet i så fall ska visa en större trovärdighet att stå för en långsiktig trygghet hos medborgarna att veta att bland annat sjukförsäkringen är långsiktigt hållbar.
Finn Bengtsson (M):
Jag förstår återigen inte hur interpellanten kan undvika att höra vad ministern säger i sitt svar och även läsa innantill. Mycket riktigt beslutade riksdagen den 10 mars att tillkännage för regeringen att initiativ bör tas till att tillsammans med arbetsmarknadens parter utforma ett förslag till en lag. Det är riktigt. Sedan säger Josefin Brink att LO och Handelsanställdas förbund tycker i princip samma sak.
I svaret står: Det framgår också att LO anser att olika tekniska lösningar är aktuella för butiker av olika storlek. Man problematiserar lite grann kring teknikutvecklingen. Det gör att en strikt lagstiftning måste ta hänsyn till detta. I detta läge är det så att ett regelverk införs snabbare utan att det lagfästs när Arbetsmiljöverket har möjlighet att komma med föreskriftsförändringar.
Jag läser också i ministerns svar att detta normalt sett är en ståndpunkt som framförs från arbetstagarhåll. Därmed vill jag säga att man från regeringen går mer i armkrok med arbetstagarna än med arbetsgivarsidan. Jag sade det i mitt förra inlägg, och jag vidhåller detta. Jag och ministern tillhör ett parti som värnar rättsväsendets ansvar för att hindra butiksrån, att arbeta brottsförebyggande och att beivra de brott som har begåtts.
Jag kan tycka att det hör mer till ämnet än att diskutera politikerhot i förhållande till interpellantens fråga i sin interpellation. Även om det också är ett mycket allvarligt brott är det inte vad frågan handlar om. Det handlar om att se hela politiken, ta ansvar för såväl lagstiftningsprocessen som de redskap vi har för att snabbt och flexibelt kunna följa en teknikutveckling när det gäller sluten kontanthantering. Jag delar ministerns bedömning på den punkten.
Jag delar också ministerns bedömning att rättsväsendet och satsningar på rättsväsendet är av betydelse både för brottsförebyggande åtgärder och för att beivra brott. Här ligger vi långt före den rödgröna oppositionen.
Finn Bengtsson (M):
Den senare delen av debatten har handlat mycket om skattepolitiken. Låt oss försöka begripa oss på Socialdemokraternas skattepolitik. Hans Olsson går längst; han konstaterar att jobbskatteavdraget inte fungerar. Med stöd av RUT har han kommit fram till att med Socialdemokraternas passivitet när det gäller att ge stimulansåtgärder till löneskatteavdrag ökade man paradoxalt nog antalet jobb med 500 000.
Hur kan det komma sig att de ledande finanspolitiska talespersonerna inom socialdemokratin stöder tre av fyra jobbskatteavdrag? Vill de helt enkelt ta bort de 500 000 jobb som Hans Olsson uppenbarligen har fått fram via sin RUT-förfrågan? Den frågan tycker jag att svenska folket har rätt att få svar på. Varför tycker socialdemokratin att jobbskatteavdragen är bra? Jo, av de anledningar som Johnny Munkhammar just nämnde. Debatten hetsar till sig.
Vi ser naturligtvis framför oss drakoniska skatteökningar, som finansministern brukar säga, om man ska finansiera välfärden på det sätt som Socialdemokraterna tänker sig. Man kommer säkert att vilja öka progressiviteten i löneskatterna, och införa arvskatt, förmögenhetsskatt och fastighetsskatt igen - kanske till och med en tobinskatt, vad vet jag?
Det är spännande att läsa gårdagens understreckare på Svenska Dagbladets Brännpunkt där Hans Dahlgren, tidigare chef och medarbetare till både Göran Persson och Mona Sahlin, säger att man kanske skulle platta till skatten i stället och att det är något som gynnar en framväxande tjänstesektor och fler arbetade timmar. Han skriver också att platt skatt dock alltid betyder att den som har högre inkomst bidrar mer till välfärdens finansiering samtidigt som det lönar sig för alla att jobba mer och längre.
Det är alltså en ledande socialdemokrat som uttrycker detta. Han går mycket längre än vad alliansregeringen har föreslagit och vad jag tror att den här gruppen önskar. Vad är Socialdemokraternas egentliga besked till väljarna om skattepolitiken i framtiden?
Finn Bengtsson (M):
När Peter Perssons arroganta uttalande om brutaliserad människosyn från Alliansen inte visade sig fungera utan faller på hälleberget talar han i stället om ett avsiktligt misslyckande från vårt håll. Jag tycker att det är ganska trist att man ska hamna i denna typ av diskussioner i en debatt. Låt mig därför använda mitt korta inlägg åt någonting som handlar om det som föregående talare Johnny Munkhammar berättade om - den desinformation om sjukskrivningarna som Hillevi Larsson nyss spred här.
Dessutom skrämmer hon upp folk med någonting som inte alls stämmer med en verklighetsbild som jag står mycket nära. Jag har sjukskrivit folk i ungefär 30 års tid. Sedan jag hamnade i heltidspolitiken har jag varit tjänstledig från denna verksamhet, men jag har just därför förvissat mig med mina kolleger om hur det fungerar. Låt mig för Hillevi Larsson och Peter Persson berätta hur det har fungerat efter sjukskrivningsreformen. Låt oss börja med hur det var före sjukskrivningsreformerna. När jag sjukskrev var detta det första som patienter tog upp med mig: Och så var det sjukskrivningen!
Innan vi ens hade talat om vilken sjukdom det handlade om kom sjukskrivningen upp, för den var ofta någonting som man använde som ett arbetsmarknadspolitiskt redskap. Det var satt i en struktur i Sverige att använda den på det sättet. Det har varit en desinformation från socialdemokrater när det gäller cancersjuka, och jag undrar om den inte har varit medveten. Jag gjorde faktiskt en kontroll hos Försäkringskassan. Förra året var det elva fall där patienter som hade tumörsjukdom i diagnos hade fått avslag.
Av dem var det bara en som hade en pågående behandling, och hon var 67 år. Hon skulle alltså inte ha någon sjukförsäkring. De andra tio hade inte någon pågående behandling. Det var inte ens tumörsjukdomen som var den primära diagnosen, utan de hade andra diagnoser för vilka de önskade sjukskrivning. Det finns inga belägg för att det undantag från cancer som finns för att vara sjukskriven över huvud taget har inneburit att en enda människa har hamnat i en oförsäkrad situation.
Jag vill inte att debatten ska handla om den här typen av desinformation längre. Jag vill påstå, fru talman, att den närmar sig en avsiktlig lögn.
Finn Bengtsson (M):
Det är knappast den grupp som Ulf Kristersson och jag värnar om och som har fått en möjlighet att komma i kontakt med arbetsmarknaden som skriver några protestbrev till regeringen. Men det är klart att också vi kan skaffa en namninsamling bland dem som upplever att reformen i sina väsentliga drag har fungerat för deras del. Det är precis samma sak som många av de remissinstanser uttrycker när de nu kommer tillbaka och kommenterar den förbättring som ligger i årets budgetmotion.
Jag har alltid upplevt Tomas Eneroth som en trevlig person att debattera med och även som en hederlig person. Men jag måste komma in och titta lite grann på den historik som just beskrevs där han sade att sjuktalen minskade från 2003 till 2006. Tomas Eneroth påstår att detta hade lika stor omfattning som regeringens fortsatta sänkningar. Det stämmer delvis, men där finns en skillnad: Samtidigt har alliansregeringen sänkt antalet förtidspensionärer och fått in även dem på banan.
Det som hände från 2003 till 2006 var i princip att man gick över från långtidssjukskrivning till förtidspension. Det är knappast någon hjälp. Det var detta som var grunden till det reformförslag som Anna Hedborg lade fram. Jag tycker därför att det är intressant att reflektera över en fråga till Tomas Eneroth: När bytte Socialdemokraterna egentligen fot?
När bytte man fot efter den utredning som Göran Persson betrodde Anna Hedborg med och som hon levererade till hans regering våren 2006 och som jag förmodar att Göran Persson inte var annat än positiv inställd till precis som LO var vid den tidpunkten? När bytte Socialdemokraterna fot och i så fall varför? Kan det ha varit så att Socialdemokraterna förlorade valet och plötsligt ställde ut löften som är mycket mer känslomässiga än förankrade i att man verkligen värnar ett välfärdssystem och ett trygghetssystem som vi alla är beroende av?
Vi är beroende av att det inte överkonsumeras och användas felaktigt. Det är detta som var de gamla Socialdemokraternas inställning, och det är också Nya moderaternas och Alliansens inställning. När ändrade Socialdemokraterna inställning?
Finn Bengtsson (M):
Jag tackar Lars Mejern Larsson för en viktig interpellation i så måtto att när det handlar om timvikarier bör vi på arbetsmarknaden sträva efter att ha allt fler som har trygga och fasta anställningar. I så måtto är frågan om att värna timvikariernas möjlighet att komma vidare in på arbetsmarknaden viktig. Man kan samtidigt fråga: Om vi inte ska ha timvikarier, ska alla börja med en fast anställning? Det är en fråga som förtjänar en lite längre diskussion.
Det som denna interpellation handlar om är timvikariernas trygghet vid sjukdom. Då tycker jag att det, precis som ministern anger, är en mycket grannlaga uppgift. Givet hur en arbetsmarknad förändras över tiden är detta någonting som den sittande parlamentariska utredningen i bred parlamentarisk enighet kan diskutera fram den lämpligaste lösningen för, nämligen en ny långsiktigt gällande sjukförsäkring.
Det skulle vara mycket olyckligt om man på grund av en tidningsrubrik om ett fall bygger upp ett lagändringsförslag. Även om man säger att Försäkringskassan internt har riktat kritik mot detta blir jag lite förvånad eftersom jag har andra uppgifter. Så sent som i dag har jag haft kontakt med Försäkringskassans kundtjänst och ställt frågan: Om jag är visstidsanställd, vad gäller då i förhållande till vilken arbetsmarknad som jag ska prövas mot?
Då säger Försäkringskassans handläggare snällt och vänligt att i de fall som man har ett avtal på något sätt med arbetsgivaren som gör att det känns rimligt att detta är en återkommande verksamhet gäller reglerna i princip som för fast anställda, särskilt om man har längre tids avtal, vilket man ska sträva efter. Det är också precis det som nämns i ministerns svar, men som detta fall sägs motsäga.
Samtidigt är det mycket konstigt att utifrån detta tala om att man har en diskrimineringslinje, att man från regeringens sida är passiv och att man inte bevakar sin egen arbetslinje. Det kanske är precis tvärtom, Lars Mejern Larsson. Det kanske är så att den mångfald när det gäller att kunna komma in på arbetsmarknaden och successivt få en fastare anknytning är just det som befrämjar arbetslinjen.
Om man i stället sätter upp ett krav på att alla ska ha rätt till fast anställning och att alla ska ha rätt till sjukskrivning, framför allt när det gäller den gamla modellen av den icke reformerade sjukförsäkringen, tror jag inte att vi har någonting värt namnet arbetslinjen.