KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gustav Fridolin (MP):
Vi delar i stort både problembeskrivningen och i stora delar riktning. Jag vill problematisera det sista Erik Bengtzboe sa. Jag kan inte se stöd i forskningen för att det enskilt viktigaste skulle vara undervisningstiden. Undervisningstiden är en påverkbar faktor och därför någonting vi bör fortsätta att titta på hur vi ska utöka, men det viktigaste är kvaliteten i den undervisning eleverna får.
Undervisning från en obehörig eller mycket stressad lärare riskerar att inte vara av god kvalitet, och den brist på kvalitet som uppstår i den undervisningssituationen kan inte uppvägas av att det blir mer av undervisningen. Det är därför det är så viktigt att nu, när vi går åt detta håll, fundera på vad vi gör. Vilka mått och steg tar vi, och i vilken ordning gör vi det?
Jag tycker att det viktigaste i det här läget är att säkra att lärarna får skapa kvalitet i den undervisning de bedriver och att eleverna får den undervisning de har rätt till. De har rätt till olika former av särskilt stöd inklusive mer undervisningstid, vilket det i praktiken handlar om när man ges möjlighet till lovskola eller undervisning vid sidan av schemat - det vi lite förenklat, eller faktiskt ganska mycket förenklat, kallar läxhjälp. Den typen av insatser håller vi på med.
Som jag nämnde har vi anställt 20 000 fler inom skolväsendet de senaste åren. Vi ska snart diskutera hur vi gemensamt kan göra insatser och ansatser för att minska administrationsbördan för lärare så att lärare kan ägna mer tid åt att göra undervisningen högkvalitativ. Med detta avses att förbereda den och att genomföra den, att följa upp och utvärdera den samt att läraren utvecklas i sin undervisning.
Något annat som avses är det relationsbyggande med eleverna som är så viktigt för att läraren ska kunna skapa trygghet i undervisningssituationen och som ibland kräver en insats även vid sidan av den schemalagda tiden. Det kan gälla det där samtalet i korridoren vid sidan av lektionen, som jag tror att Erik Bengtzboe och alla andra som har erfarenhet av skolan minns var så värdefullt för relationen till en enskild lärare.
Efter ett sådant samtal upplevde man att man kunde prestera bättre på den lärarens lektioner. Vi behöver fortsätta att utöka undervisningstiden. Jag har utökat undervisningstiden med totalt över 100 timmar genom de nya mattetimmarna. Jag ser fram emot att vi ökar antalet timmar i två ämnen men kompenserar detta genom elevens val för att inte ytterligare utöka undervisningstiden för varje enskild lärare.
Jag har även gjort ett antal andra insatser för att stärka de elever som i dag har det tuffast i skolan. Nästa steg är att säkerställa att lärarna får använda sin arbetstid rätt, att de har bra avlastning och stöd samt att de har tillgång till bra specialister i sin skolsituation. Om vi lyckas med det kan vi också ta de steg som Skolkommissionen pekar på är nödvändiga.
Skolkommissionen tillägger dock att detta bör göras på sikt, eftersom man konstaterar att den ordning som jag nu har beskrivit är en klok ordning för att få rätt kvalitet och rätt resultat av de åtgärder som vidtas.
Gustav Fridolin (MP):
Tack, Erik Bengtzboe, för diskussionen! Jag konstaterar att vi när vi låg högre i de internationella kunskapsmätningarna - när vi i de flesta ämnen låg på nivåer som var i världsklass - inte hade mer undervisningstid än vi har i dag.
Jag konstaterar också att det finns ett behov av mer undervisningstid i de ämnen där eleverna ytterligare behöver stärkas och i de ämnen som på många sätt har blivit mer komplexa under de senaste decennierna, vilket också speglas i att vi i dessa ämnen har mer innehåll i kursplanerna och högre kunskapskrav. Hur säkerställer vi då detta? Jag tror att resurser som säkerställer att lärarna får göra rätt saker är en del.
Tydlig reglering, som man statligt kan följa upp, till exempel med den stadieindelade timplanen, är en annan del. Tydliga beslut, till exempel att vi redan har infört mer matematik i motsvarande mellanstadiet och kommer att införa mer matematik i högstadiet, är en tredje del.
Gustav Fridolin (MP):
Diskussionen om central rättning är intressant på många sätt.
Det är här problematiken uppstår. Eftersom vi inte har ett förråd utanför skolväsendet av legitimerade lärare som kan hoppa in och göra den centrala rättningen skulle det riskera att stjäla lärartid från skolan oavsett var och hur man organiserar det. Men de digitala proven ger möjlighet till olika lösningar som fortsätter att spara lärarna tid.
Jag tror dock att de frågor som ställs i utredningen om nationella prov, som förslaget bygger på, om mängden prov bör fortsätta att prövas seriöst av oss alla. Vi lägger inte mer resurser än andra länder på skolsystemet; vi ligger på OECD-snittet. Vi lägger dock mindre på undervisning och elevhälsa. Det beror bland annat på att vi är ett stort land och har mer skolskjuts än andra länder.
Vi är också ett kallt land och har dyrare lokalkostnad än andra länder. Vi har dessutom valt att investera i ett antal viktiga kompensatoriska uppgifter vid sidan om undervisning och elevhälsa, till exempel fria skolmåltider, vilket är bra. Vi måste dock öka resurserna till undervisning och elevhälsa, och det är anledningen till att regeringens budget innehåller ett förslag om utökningar med 6 miljarder till de skolor som behöver det mest. Genomförs det kommer vi upp i snittet i resurser till undervisning och elevhälsa i OECD. Jag skulle gärna vilja fortsätta för att komma högre.
Gustav Fridolin (MP):
Tack, interpellanten! Ja, skolan ska vara involverad i det lokala arbetet mot våldsbejakande extremism. Hade skolan varit involverad i större utsträckning tror jag att en del av de kvalitetsproblem som rapporten visar på inte hade existerat. Då hade en stark rektor kunnat påpeka och beskriva vad som är skolans uppgift och vad som inte kan vara skolans uppgift, liksom vad en lärare gör, när man har rätt förutsättningar, kompetens och verktyg, och vad en lärare faktiskt inte ska göra.
Den kunskapen finns på skolor där man har arbetat länge med detta. En insats vi gör för att kunskapen ska finnas på fler skolor är att vi stärker de nationella skolutvecklingsprogrammen, som alltså är den statliga permanenta infrastrukturen för att sprida kompetens på landets skolor.
Däri finns delar som handlar just om hur man ska lära sig mer om våldsbejakande extremism för att känna igen tecken på det och hur man ska bemöta de ofta svåra diskussioner som kan uppstå i ett klassrum. Det finns en kunskap i Sverige i sammanhang där vi har lyckats agera i klassrumssituationen, till exempel mot vitmaktmiljöer.
Den typen av kunskap ska spridas, så att vi kan använda den också i andra sammanhang och vid andra typer av radikalisering. Interpellanten väcker frågan om sekretesslagstiftningen. Här är det viktigt för mig som utbildningsminister att vara tydlig. Jag tror att vi riskerar att gå en omväg om vi fokuserar på sekretessen mellan skola och socialtjänst.
Det som har skett under de senaste 10-15 åren är att vi har haft en utveckling där kommuner och skolor, både fristående och offentliga, har hittat verktyg för att komma över de hinder som har funnits i sekretesslagstiftningen. Det har visat sig att de möjligheterna finns. Varje gång vi aviserar en ny lagöversyn riskerar vi att skicka signalen att det är svårt att hantera detta i dag i stället för att sprida exempel på hur man hanterar det.
Vi riskerar också att göra förändringar i lagstiftningen, som av naturliga skäl är mycket komplicerad, som sätter tillbaka arbetet på ruta noll i de fall där man har hittat lösningar för informationsöverföring mellan skola och socialtjänst. Jag är alltså lite tveksam till att det är just den signalen som ska skickas. Snarare är det de goda exemplen på hur man jobbar tätt tillsammans mellan skola och socialtjänst som behöver spridas.
Våldsbejakande extremism är en större fråga och handlar inte bara om sekretesslagstiftning för skola och socialtjänst. Om man som lärare eller annan verksam i svensk skola ser en elev som riskerar att hamna i en svår situation eller en destruktiv miljö har man en plikt att anmäla detta till socialtjänsten.
Att radikaliseras in i våldsbejakande extremism kvalificerar definitivt som att hamna i en destruktiv miljö. Då ska läraren göra en anmälan till socialtjänsten. Sedan ska socialtjänsten ha kompetens, verktyg och vetskap när det gäller vilka vidare anmälningar och informationsöverföringar som ska göras, till exempel till polisen. Där har det identifierats en del problem med sekretesslagstiftningen, och dem ska vi nu försöka komma till rätta med.
Gustav Fridolin (MP):
Om detta är vi helt eniga. Här behövs fler verktyg. Självklart har en lärare i Sverige grundkompetensen, men vi behöver utbilda lärare i hur man bemöter de svåra diskussioner som uppstår i klassrummet. Samtidigt förändras miljöerna väldigt snabbt, på samma sätt som radikaliseringen sker snabbt, och de ser också väldigt olika ut beroende på vilka skolor det handlar om.
Just därför är det viktigt att den kompetens som vi kan fånga upp nationellt snabbt sprids, så att den finns tillgänglig när man i en kommun identifierar att lärare efterfrågar en djupare utbildning.
Det kan gälla alltifrån det praktiska att identifiera symboler till det lite djupare och svårare - hur kan jag bäst bemöta de argument som kommer upp, och vilka externa aktörer kan jag lita på och kontakta för att få en lite bredare diskussion som kan motverka radikalisering på vår skola? Man ska också veta vilka aktörer man bör hålla sig för god för att kontakta. Det är precis dessa frågor man kan ställa sig i lärarrollen.
Gustav Fridolin (MP):
Tack, Ida Drougge, för resonemanget om lovskola! Jag delar inte bedömningen att man skulle införa en lovskola som är obligatorisk för alla som riskerar att missa kunskapskraven, för jag tror att lovskolan ska vara till för dem som är på väg att missa kunskapskraven och har förutsättningar att nå dem just genom verktyget lovskola så att man kan skapa en kvalitativ möjlighet för dem.
Men jag delar bedömningen att det mycket väl skulle kunna vara en poäng att rektor har möjlighet att fatta beslut om det som en stödinsats på samma sätt som man kan fatta beslut om andra stödinsatser. Det skulle innebära att beslutet om att gå i lovskola inte ligger hos den enskilda eleven.
Jag tycker att det är en ganska klok lösning som också liknar det system vi har i övrigt för stödinsatser där eleven såklart i högsta grad är delaktig i arbetet med till exempel vad ett åtgärdsprogram ska fyllas med men där det i slutändan är ett beslut som inte ligger på eleven när det gäller exakt hur undervisningen ska utformas.
Det fanns dock inte beredningsunderlag för det, utan frågan som AnnMarie Begler hade att pröva var om det skulle vara obligatoriskt för alla i gruppen eller om det inte skulle vara obligatoriskt alls och landade utifrån framgångsfaktorerna i att det borde vara frivilligt. Men det här är verkligen en fråga som jag ser att man skulle kunna titta vidare på och som i bred bemärkelse faktiskt ligger i den utredning som i dag pågår om hur stödinsatser i vid mening ska kunna förbättras.
Den utredningen genomförs av Åsa Karle som också är chef inom Specialpedagogiska skolmyndigheten. Med detta vill jag tacka Ida Drougge för debatten, och för det fall Erik Bengtzboe och Ida Drougge nu avviker från kammaren vill jag också önska er ett gott uppehåll från riksdagsarbetet på plats här och en god jul!
Gustav Fridolin (MP):
Tack för interpellationen, Daniel Riazat! Vi har arbetat med några åtgärder länge. Jag beskrev en del av dem i svaret.
Det handlar om förändring och förstärkning av förskolans läroplan, säkrandet av nationella skolutvecklingsprogram som ger skolorna stöd i deras arbete med detta och den lagförändring som vi avser att genomföra för att skärpa Skolinspektionens möjligheter att arbeta mot sexuella trakasserier på alla skolor och möjligheter att agera när man får in en anmälan om sexuella trakasserier.
Jag kan också lägga till den handledning om hur en vuxen i skolans värld ska agera när man misstänker eller får kännedom om ett sexuellt övergrepp mot ett barn. Den har tagits fram av Stiftelsen Allmänna Barnhuset genom regeringens uppdrag och finansiering. Att skolmiljön inte är trygg för alla är känt. Och det har varit en av våra största prioriteringar den här mandatperioden.
Det här är åtgärder som nu ska verkställas. Trots att det har varit känt tror jag att det är omöjligt för en rimlig människa att inte skakas på allvar av vittnesmålen som kommer ur metoo och de specifika upprop som är kopplade till skolans värld.
Många av kränkningarna, övergreppen och brotten som beskrivs har skett i skolans värld - mellan elever, mellan personal, från elev mot personal eller från personal mot elev.
För det fall det har skett någon annanstans eller i andra branscher tycks det bygga på attityder som har grundlagts tidigt, när männen har varit pojkar i förskolan eller grundskolan. Daniel Riazat beskriver hur kultur, attityder och förväntningar på hur män och kvinnor ska vara mot varandra normaliserats där.
Lekar blev till kränkningar, negligerande av tjejers integritet blev till sexuella övergrepp och språkbruket och beteendet vid sidan av lektionerna - ibland också på lektionerna - blev sådana att övergreppen och det vi nu ser blev normaliserat. Det visar hur extremt viktigt det här arbetet är. Jag kan inte annat än instämma i att det måste bli ett före och ett efter hösten 2017.
De modiga vittnesmål som nu kommer i ljuset måste leda till handling, av alla i ansvarig ställning. Det gäller såklart varje rektor och varje vuxen på varje skola. Men det gäller också oss. Vi kommer att fortsätta sitta ned med skolmyndigheterna. Vi har påbörjat ett arbete för att se om det går att förstärka de insatser vi gör nu, om det går att säkra att de kommer ut på alla skolor på ett annat sätt än tidigare.
Kan vi samverka med lärare, skolledarfack och andra organisationer som kan nå fram för att göra förändringar? Och hur ska det i så fall ske? Vi har lagt grunden för att åstadkomma en förändring. Vittnesmålen har skapat en medvetenhet som jag inte tror att något regeringsuppdrag eller någon kampanj från en intresseorganisation eller ett politiskt parti skulle kunna göra.
Den medvetenheten och den grunden måste nu användas till verklig förändring ute på varje skola.
Gustav Fridolin (MP):
Tack, Daniel Riazat! När det gäller läromedel kan jag understryka och förtydliga att det som branschen efterfrågar är till exempel att Skolinspektionen oftare skulle granska vilka läromedel som används. Branschen har såklart ett stort intresse av att man använder uppdaterade läromedel och att läromedlen förändras i takt med att innehållet i ämnena förändras.
Det gäller också kunskap om hur man tillverkar ett bra läromedel som kan vara ett gott stöd i lärarnas arbete. Den grundläggande ordningen att vi inte styr skolan genom läromedlen utan att vi styr skolan genom styrdokument och granskning av skolan för att på det sättet se till att undervisningen är likvärdig försvarar jag starkt.
I det arbetet kan också ingå att ge olika typer av råd eller se hur läromedel kan användas på ett gott sätt så som man gör i många andra länder. Med detta tackar jag för det stöd som finns för regeringens arbete på det här området. Arbetet kommer att fortsätta, och jag ser fram emot att vi fortsätter att träffas för att utveckla den här politiken. Jag önskar ledamoten ett gott uppehåll i riksdagsarbetet och en god jul.
Gustav Fridolin (MP):
Tack, Maria Stockhaus, för att du lyfte frågan! Jag återkommer gärna för att diskutera detta mer. Jag skulle dock önska att man faktiskt reflekterar över det jag säger. Att vi nu får Skolkommissionens stora statsbidrag är ju en förutsättning, och en möjlighet, för att vi ska kunna minska antalet statsbidrag.
Genom att det finns ett stort bidrag med några tydliga motkrav finns det möjlighet att överföra andra småpotter till just det bidraget, vilket ökar den lokala möjligheten till ansvarstagande och egna prioriteringar.
Sedan ska staten snarare än att ha en mängd olika statsbidrag vara inne och jobba på just de skolor där vi vet att det behövs externt stöd och gemensamma krafttag för att lyfta utvecklingen, genom program som till exempel Samverkan för bästa skola. Skolkommissionens statsbidrag, som nu införs, gör det möjligt för oss att gå den vägen och minska antalet statsbidrag utan att pengarna till skolan minskar.
Jag tycker att det är ett mycket rimligt motkrav att man, när man tar emot stora medel, inte skär ned de egna medlen. Skolkommissionens statsbidrag är uttänkt precis så av profession och forskning. Det ska ge skolan ett starkare skydd mot nedskärningar vid lokala och nationella kriser, så att vi inte råkar ut för det som hände under finanskrisen och under 90talskrisen.
När man tvingas skära ned i skolan ökar skillnaderna mellan de kommuner som är hårdast drabbade och andra kommuner, och då ökar ojämlikheten ytterligare i systemet. Och i andra änden blir det mycket dyrare när barnen lämnar skolan utan att ha fått den tid de behöver med sina lärare. Nedskärningar i skolan är alltid dyra i andra änden. Därför ställer vi detta motkrav. Jag har lyssnat på SKL i beredningen och sett till att det finns en flexibilitet för att kunna hantera de naturliga variationer som sker över år.
Men grundkravet är: När man tar emot pengar ska det inte göras egna nedskärningar i skolan - det ska inte gå till vare sig andra angelägenheter inom kommunen eller vinst i en friskola. Detta är ett vettigt grundkrav.
Gustav Fridolin (MP):
Nej, Sverige investerar inte mest per elev i OECD. Sverige ligger på ungefär snittet i OECD i investering per elev i grundskolan. Då ska man veta att Sverige investerar mer i annat än undervisning och elevhälsa än andra länder. Om vi tittar på resurserna till undervisning och elevhälsa ligger Sverige faktiskt under snittet. Om regeringens prioriteringar håller, och om vi tillför de 6 miljarder som ska gå till undervisning och elevhälsa, då kommer Sverige att 2020 ligga på snittet i OECD på hur mycket resurser som ges till skolan. Varför säger jag detta?
Jo, därför att resurser är viktiga. De är såklart inte det enda viktiga, utan det viktigaste är hur vi använder de resurser som finns. Men mycket av det som kan göras för att höja kvaliteten i undervisningen för att stärka skolan är sådant som faktiskt kostar. Det handlar om mer tid med eleverna, fortbildning, att jobba med kollegor, avlastning och lärarassistenter. Detta kräver resurser, och de är viktiga.
Jag hör till dem som starkt argumenterar för att den stora nedskärning som skedde i skolan framför allt under 90-talskrisen, som också återkom under finanskrisen, har påverkat resultaten. Därför är det viktigt att gemensamt satsa mer på skolan. Jag vill också få fört till protokollet att jag lite vänder mig mot begreppsapparaten, att vi talar om dåliga och skickliga lärare.
Jag tror snarare att vi måste diskutera vad det är som gör mig skicklig, att jag får vara lärare på det sätt som jag en gång ville, det jag förberedde mig för. Stress är en mycket stor fiende. Att jag inte får tid att jobba med mina kollegor är en stor fiende. Att jag ska springa från den ena lektionen till den andra är en stor fiende. Det är där målkonflikten mellan undervisningstid och lärarens möjlighet att göra ett bra jobb uppstår.
Jag är orolig för att om man rätt av inför den extra timmen i veckan i lågstadiet, som Moderaterna föreslår, är det samma lärare som ska undervisa den extra timmen. Det kanske riskerar att fler lärare bränner ut sig och att kvaliteten på den undervisning de bedriver blir sämre.
Gustav Fridolin (MP):
Maria Stockhaus har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att säkerställa att kommunala och fristående skolor ersätts på lika villkor. Frågan ställs mot bakgrund av en undersökning av Friskolornas riksförbund som enligt Stockhaus visar att sex av tio kommuner betalar en för låg skolpeng till de fristående skolorna. Vidare visar rapporten att många kommuner brister i sina beslut och att besluten fattas alltför sent.
Den rapport som Stockhaus hänvisar till handlar inte om storleken på kommunernas bidrag till enskilda huvudmän utan om kommunernas rutiner vid bidragsbeslut. Jag har nyligen besvarat en skriftlig fråga från Stockhaus partikamrat Johan Hultberg, som också uppmärksammat den nämnda undersökningen av Friskolornas riksförbund och dess uppgift om att sex av tio kommuner inte fattar skolspecifika bidragsbeslut. I mitt svar konstaterade jag att principen om att lika villkor ska gälla är utgångspunkten för skollagens bidragsbestämmelser.
I huvudsak ska alltså samma villkor gälla för fristående skolor som för skolor med kommunal huvudman, och bidragsbeslut ska kunna överklagas genom förvaltningsbesvär. Jag konstaterade också att Statens skolinspektion har förelagt en kommun som inte fattat beslut i enlighet med regelverket att vidta åtgärder och att detta beslut tydliggör för kommunerna vilka regler som gäller. Jag avser därför inte att vidta några ytterligare åtgärder.
Gustav Fridolin (MP):
Tack, Maria Stockhaus, för frågan! Jag tycker att frågan är viktig. Den klargör ett tydligt problem, även om interpellantens första inlägg slutade i de politiska skiljelinjer som finns. Jag vill för protokollets skull tydliggöra att jag menar att man kan ställa krav på en friskola eller en fristående aktör om att de skattepengar som du och jag ger till verksamheten också ska komma fram till kvalitet i denna och ändå vara en vän av att verksamheten får drivas.
Jag tycker till och med att det kan vara så att man genom att ställa denna typ av krav, som skapar ett gemensamt förtroende för alla dem som vi ger förtroendet att driva vår viktigaste välfärdsverksamhet och att ge våra barn utbildning, verkligen är en vän av verksamheten. Den typ av skandaler vi har sett, eller den typ av situationer vi har sett där skattepengar har försvunnit till annat än det som de är avsedda för, har inte gagnat svensk friskola. Jag är en vän av friskolor.
Jag tycker dock att de ska följa vissa regler, och detta är ett av de regelförslag som vi nu kommer att lägga fram till riksdagen för beslut. Vad gäller den fråga som specifikt tas upp av Maria Stockhaus är tilläggsbelopp något som Maria Stockhaus vet att jag har engagerat mig i. Vi har sett till att reglerna i dag är tydligare för att säkra tillvaron för friskolor som arbetar särskilt med många elever som har behov av tilläggsbelopp.
Den rapport från Friskolornas riksförbund som Maria Stockhaus citerar pekar på ett stort problem med kommunernas rutiner vid bidragsbeslut. Det är just därför som det är viktigt att Skolinspektionen nu har fattat ett beslut. Skolinspektionens beslut innebär att man har förelagt en kommun att göra förändringar i hur kommunen betalar ut bidrag. Detta beslut är giltigt för alla kommuner. Det är därför jag avslutningsvis konstaterar att jag inte har för avsikt att vidta några andra åtgärder.
Nu har Skolinspektionen satt ned foten. Det ska vara tydligt för samtliga Sveriges kommuner att man vid bidragsbeslut ska betala i enlighet med reglerna och på ett sådant sätt att besluten kan överklagas.