Anti Avsan (M):
Jag tackar ministern för svaret. I alla samhällen är det viktigt att motverka brottslighet. Det är också viktigt att människor som söker sig till Sverige vet att brottslighet inte accepteras här. För den som inte är svensk medborgare finns det inte en självklar rätt att stanna i Sverige om personen i fråga har gjort sig skyldig till brott.
Frågan är var gränsen ska dras, och det är det interpellationen handlar om - förutom hur reglerna kring utvisning på grund av brott kan bli mer konsekventa och att lika fall ska behandlas lika. Anledningen till att jag ställt de nu aktuella frågorna till justitieministern är att vi moderater anser att fler fall ska kunna leda till utvisning på grund av brott.
Vi moderater har föreslagit att utländska medborgare som begår brott med ett straffvärde motsvarande minst sex månaders fängelse ska kunna utvisas utan hänsyn till eventuell återfallsrisk och enbart på grund av det allvar som bör tillmätas sådan brottslighet. I dag går gränsen vid ett straffvärde motsvarande ett års fängelse eller mer.
Vi moderater har även föreslagit att frågan om verkställighet ska prövas i anslutning till att utvisning ska ske, detta för att undvika spekulationer i fråga om verkställighetshinder - i många fall lång tid innan verk-ställigheten aktualiseras. Slutligen har vi moderater föreslagit att åklagare ska ha en skyldighet att ta upp frågan om utvisning om frågan om utvisning kan aktualiseras.
Vi tycker att dessa förslag är helt rimliga, och vi har tittat på en mängd olika avgöranden från domstolar och på hur reglerna faktiskt tillämpas. Dagens bestämmelser innebär att en utlänning får utvisas ur Sverige om han eller hon döms för ett brott som kan leda till fängelse.
Utlänningen får dock utvisas endast om den utdömda påföljden är svårare än böter och det kan antas att den dömde kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet - då kan det också vara fråga om kortare straff än sex månader - eller om brottet är så allvarligt att han eller hon inte bör få stanna kvar i Sverige.
Utvisning på den senare grunden förutsätter normalt, precis som jag nämnde tidigare, att brottet har ett straffvärde motsvarande minst ett års fängelse. Det finns även andra frågor som ska bedömas, till exempel frågan om verkställighetshinder.
En del där är om den dömde riskerar dödsstraff, kroppsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning.
Den skyldighet som finns för domstolen att självmant pröva om förutsättningar för utvisning föreligger är väldigt svår att uppfylla om åklagaren inte har framställt ett yrkande och även bifogat exempelvis domar från andra länder eller brottsregisterutdrag om det kan vara ett skäl att anse att det föreligger risk för fortsatt brottslighet.
Om åklagaren inte gör det jobbet har domstolen inte den kunskap som krävs för att man ska kunna utvisa en person.
När det gäller själva åklagarens skyldighet är det kanske inte riktigt så som justitieministern säger, utan det är när det gäller allvarlig eller upprepad brottslighet som åklagaren ska överväga och ta ställning till frågan om utvisning. Kommer åklagaren fram till att brottsligheten är sådan att utvisning kan komma i fråga ska denne som regel framföra ett sådant yrkande.