KBLab/rixvox huggingface dataset:
Per Åsling (C):
Jag tackar infrastrukturminister Tomas Eneroth för svaret. Låt mig börja med att dra en liten historik om Inlandsbanan. Den kom att byggas upp under lång tid med start i slutet av 1800-talet. Den färdigställdes på 1930-talet.
Inlandsbanan kom sedermera att läggas ned i den tappning som den drivits i fram till 90-talet genom att dåvarande regering beslutade att avveckla Inlandsbanan. Ett arbete startades då bland inlandets kommuner; man gick ihop och bildade en ekonomisk förening som nu äger det driftsbolag, Inlandsbanan AB, som driver banan.
Jag tycker att det har varit ett förtjänstfullt arbete. Man har från inlandskommunernas sida visat prov på entreprenörskap och jävlaranamma. Man har också visat att det finns ett behov av att Inlandsbanan finns kvar och utvecklas. Inlandsbanan AB har sedermera stärkt verksamheten allteftersom.
Inlandsbanan har i mångt och mycket underhållits och är i betydligt bättre skick nu än när man tog över. Men mycket återstår. Det råder kapacitetsbrist i landet. Så sent som i december sa generaldirektören för Trafikverket att det är kapacitetsbrist på våra järnvägar.
Då tycker jag att det är viktigt att nyttja den potential som finns i Inlandsbanan. Den skulle kunna vara en effektiv och väl fungerande infrastrukturlänk från norr till söder. Dess kapacitet skulle kunna öka stambanornas med 25 procent.
Den ger också en bra redundans för Norra stambanan och Ostkustbanan. Men det är då viktigt att den också får de förutsättningar som är angelägna. Anledningen till att vi står här i dag är ett beslut av Trafikverkets styrelse.
Skanska har lämnat in en ansökan om att få nyttja den bandel vi talar om. Det är fråga om ensamrätt till nyttjande av bandelen under en tid av 30 år. Det är klart att man kan tycka att det är mer än märkligt att Trafikverkets styrelse ger Skanska en exklusivitet på den här bandelen. Det är inte bra.
Inlandsbanan har till regeringen överklagat beslutet som gäller Trafikverkets överlåtelse. Inlandsbanan behöver de stambanorna för sin fortsatta utveckling och upprustning.
Man behöver möjlighet att nyttja de tvärbanor som finns, och den allra viktigaste är just Arvidsjaur-Jörn. I ljuset av det beslut som Transportstyrelsens styrelse har fattat måste det väl ändå anses märkligt att man ger en annan part exklusivitet.
Håller inte ministern med mig om det?
Per Åsling (C):
Låt mig notera att vi nu måste titta framåt, Tomas Eneroth. Beslutet om Inlandsbanans ursprungliga nedläggning, som kom att rivas upp på grund av ett starkt arbete från Norrlands inlandskommuner, fattades av en socialdemokratisk regering.
Jag är också medveten om att regeringar därefter av olika färg har gjort satsningar. Mer hade kunnat önskas. Men nu är vi där vi är, och då måste vi titta framåt. Min point, och den fråga som jag avslutade mitt förra inlägg med att lyfta för infrastrukturministern, är följande.
Skanska menar att de under 30 år ska ha exklusivitet i ett läge där Inlandsbanan har anmält intresse att få ett nyttjande av banan och att ta ett ansvar för den liksom man gör för huvudbanan. Det är viktigt att regeringen är tydlig här. Överklagandet gör att frågan hamnar på regeringens bord.
Det är bra att så blir fallet. Inlandsbanan är hela svenska inlandets bana. Det är en bana som går strategiskt från Gällivare och nu ned till Mora i ett område där dessutom en väldigt stor del av vår skogstillgång finns.
Det finns därför anledning att sätta in frågan i perspektivet energiomställning, hållbarhet och gröna energislag.
Därför är det också angeläget att se till att Inlandsbanans framtid kan garanteras och att dess utveckling får bästa möjliga förutsättningar.
Jag har noterat att Inlandsbanan AB har identifierat att Trafikverkets utredning om Inlandsbanans framtida funktion, som låg till grund för styrelsens beslut att avveckla den del som går från Arvidsjaur till Jörn, har upprättats på ett sätt som inte är sakligt, öppet eller opartiskt.
Därför tycker jag att det förefaller principiellt olämpligt att myndigheten som har banavgifter som inkomstkälla utreder projekt som kan komma att innebära att banavgifter i stället tillfaller en annan infrastrukturförvaltare.
Eftersom frågan nu ligger på regeringens bord vore det intressant att höra: Hur ställer sig regeringen till att en annan opartisk utredare får ta över utredningsuppdraget?
Per Åsling (C):
Jag är väl medveten om att infrastrukturministern inte kan gå in och kommentera vad myndigheten, i det här fallet Trafikverket, har tyckt och gjort. Min fråga gällde mer generellt.
Är det rimligt att en myndighet som har en verksamhet som till delar finansieras av banavgifter utreder när den andra aktören, i det här fallet Inlandsbanan, också har att finansiera sin verksamhet till stora delar via banavgifter?
Det är viktigt och angeläget att vi kan ta en sådan här diskussion och tala om denna järnvägs framtid som är så strategisk och viktig för hela landet. För mig ringer alla varningsklockor när en aktör typ Skanska går in och ansöker om att få exklusivitet beviljad.
Jag tycker att det är viktigt att vi i det fortsatta arbetet lyfter Inlandsbanan och Ibaps arbete med att utveckla hela banan och att utveckla tvärbanor. Det handlar om att kunna vara en viktig resurs för transporter i Norrland och transporter från norra Sverige till södra Sverige.
Det handlar om redundans i förhållande till Norra stambanan, övre stambanan och Ostkustbanan, som alla har ett hårt tryck och där det emellanåt blir stopp. Där har Inlandsbanan en viktig funktion.
Jag tycker också att det är viktigt att vi i det fortsatta arbetet lyfter in andra tvärbanor som ligger för fäfot och som skulle kunna spela en viktig roll i ett framtida utvecklat järnvägssystem i landet.
Per Åsling (C):
Jag vill vända mig till näringsminister Baylan. Min fråga lyder: Är näringsministern beredd att inkludera skattesystemet och därmed skatteadministrationen i ett framtida arbete med inriktning på regelförenkling?
Den senaste internationella mätning som är gjord av OECD visar att regelförbättringsarbetet har försämrats sedan 2015, då mätningen och undersökningen gjordes dessförinnan.
OECD rapporterar också att det finns brister i den svenska analysen och konsekvensberäkningarna när man gör förändringar. Om vi tittar på Världsbankens rankning ser vi att det i mycket större utsträckning går åt tid för detta i svenska företag än i närliggande länders företag.
Per Åsling (C):
Jag tackar ministern för svaret. Jag ställer frågan just därför att jag vet att ministern nu har åkt runt i landet. I departementets kommunikation om resornas motiv har dock inte regelförenklingsarbetet lyfts upp.
Världsbanken konstaterar att medan svenska företag lägger 122 timmar på skatteadministration lägger finska 90 och norska 79. Det finns mycket att göra.
Per Åsling (C):
Jag vill lyfta skogsnäringen utifrån den politiska debatt som förs och de förslag som läggs fram i Bryssel. Jag har noterat att statsministern har sagt att skogspolitik ska vara en nationell angelägenhet. Jag tycker att det är riktigt positivt och välkomnar det ställningstagandet. Samtidigt ställer sig Sverige inte bakom agerandet från andra skogsländer, till exempel Tyskland och Frankrike, i Bryssel.
Det är fråga om att, som kutym är, via brev och på andra kraftfulla sätt protestera mot det man tycker är fel.
Jag vill därför fråga statsministern: Varför agerar inte regeringen mer kraftfullt mot alla de EU-förslag som kommer, som slår undan benen för jobben, landsbygden, klimatet och självbestämmandet i fråga om den svenska skogspolitiken?
Jan Björklund (L):
Thomas Strand har frågat mig om min syn på folkbildningens roll, om jag avser att ta initiativ till överläggningar med Sveriges Kommuner och Landsting om kommunernas och landstingens stöd till folkbildningen samt på vilket sätt jag avser att återkomma till riksdagen i vissa frågor rörande folkbildningen. Jag anser, fru talman, att folkbildningen fyller många viktiga uppgifter i samhället.
Den bidrar till att stärka och utveckla demokratin, höja bildnings- och utbildningsnivån i samhället och öka människors samhällsengagemang. Folkbildningen är också en viktig aktör i det gemensamma arbetet med att bryta människors utanförskap.
Genom studieförbundens rikstäckande nätverk anordnas diskussioner, debatter, föreläsningar, studiecirklar och utställningar över hela landet. Studieförbunden hör till civilsamhällets viktigare aktörer, inte minst för människor som av olika anledningar lever i utsatta situationer. Folkhögskolorna har också en betydelsefull roll för kunskap och bildning.
Som självständiga bildningsinstitutioner har de stor frihet att själva bestämma innehåll och arbetsformer för sin undervisning. Folkhögskolorna fyller ofta nischer som det offentliga utbildningsväsendet inte kan eller inte ska fylla. Regeringens intention är att bidra till att ge folkbildningen goda förutsättningar att bedriva verksamhet. Statsbidraget år 2006 är nästan 2,7 miljarder kronor.
Regeringen har dessutom i budgetpropositionen för 2007 föreslagit att statsbidraget ska höjas med ytterligare 500 miljoner kronor. Självbestämmandet för kommuner och landsting är omfattande i Sverige. När det gäller nivån på de bidrag som ges till folkbildningen lokalt och regionalt är detta därför en angelägenhet för kommuner och landsting, inte för regeringen.
Jag har därför inte i dagsläget för avsikt att ta initiativ till att regeringen inleder några särskilda överläggningar med Sveriges Kommuner och Landsting, eller särskilt uppmärksammar eller kommenterar nivån på de bidrag som kommuner och landsting ger till folkbildningen. Regeringen avser dock att följa utvecklingen inom området. Den nya regeringen tillträdde för drygt två månader sedan.
Arbetet med att utveckla folkbildningen och att tillgodose riksdagens tillkännagivande avseende rätten för folkhögskolor att anordna sfi har nyligen påbörjats inom Regeringskansliet. Regeringen kommer att återkomma till riksdagen i dessa frågor.
Jan Björklund (L):
Det är glädjande när det råder sådan samstämmighet mellan regeringen och riksdagen, och det känns därför överflödigt att göra några långa debattinlägg i denna fråga. Det verkar som om vi är överens om både grundvärderingarna och hur det hela ska operationaliseras. Regeringens budgetförslag, som just nu behandlas i riksdagen, gäller i och för sig inte bara för 2007 utan där finns även anvisningar för 2008 och 2009. Den som läser det kan se att det inte finns några som helst avsikter att dra ned på dessa anslag.
Vi har just höjt dem med 1⁄2 miljard, och någon tanke på att vi snabbt ska få tillbaka dem finns inte. Det kommer inte att ske några neddragningar. Jag kan lugna frågeställarna med att det inte finns några planer på det. Det är möjligt att några, inte här närvarande men andra ledamöter av kammaren, kanske hade hoppats att vi skulle dra ned på anslaget så att de kunde få skälla på oss.
Jag tycker att det är glädjande att vi har en bred samstämmighet kring dessa frågor. Det ger trygga och stabila villkor för aktörerna på folkbildningens område, vilket också är viktigt.
Jan Björklund (L):
Det ligger ju i sakens natur att om man säger att kommuner och landsting själva får avgöra kommer det att variera något. Om man inte vill att det ska få variera något ska man ju inte överlåta makten till landsting och kommuner. I den förra frågan, om elevstyrda gymnasier, var Socialdemokraterna, och även frågeställaren själv, inne på att kommunerna själva måste få avgöra. Det kan man naturligtvis tycka.
Det här är en fråga där kommunerna själva avgör, men frågeställaren gillar inte de besluten. Därför vill han att jag ska gå in och ta kommunerna i örat. Jag tänker inte göra det. Det är en del i det kommunala självstyret att man får avgöra detta lokalt. Jag tror att det var frågeställaren själv, eller möjligen den tredje talaren, som tidigare tog upp att det finns geografiska skillnader, att det finns ett väldigt utbud av kultur i storstadsregioner och annat.
Inte minst på landsbygd och i glesbygd fyller dock folkbildningsförbunden upp ett tomrum. Jag tror att det finns sådana delförklaringar. I borgerligt styrda storstadskommuner finns det andra prioriteringar gällande andra behov som görs. Jag ska låta det vara osagt, men ska man spekulera om orsaker tror jag i och för sig att det finns en sådan variabel i detta.
Det avgörande är dock att tycker vi att det ska vara kommunalt ansvar för detta nyttar det inte till något att jag som minister på detta område springer och tar Kommunförbundet i örat stup i ett. Det är naturligtvis så att vart och ett av de 22 statsråden skulle kunna springa och säga: Nu satsar ni inte tillräckligt mycket på just de områden som jag har ansvar för, och så tar man kommunen i örat. Men då kan vi ju avskaffa kommunerna till sist. Det är ju innebörden av kommunalt självstyre att kommuner och landsting måste få göra dessa prioriteringar.
Där får vi påverka som medlemmar i partier, som medborgare i våra hemkommuner. Inte via denna talarstol och denna kammare utan på en annan arena får vi påverka. Det är det som är innebörden i kommunalt självstyre.
Jan Björklund (L):
Jag vill också tacka för interpellationen och debatten. Vi är ju, möjligen med undantag för hur många möten vi ska ha med kommuner och landsting, väldigt överens om folkbildningens roll i vårt samhälle. När det röstas om den anslagsökning som nu sker, om det nu sker i denna vecka här i kammaren, kommer vi sannolikt att ha en mycket bred enighet om detta. Det är glädjande. Det ger stabila och långsiktiga villkor. Folkbildningen fyller en mycket viktig funktion både för de individer som finns där och för vårt samhälle.
Jan Björklund (L):
Mikael Oscarsson har frågat mig vad jag avser att göra för att klargöra för landets skolledare vad som gäller kring skolavslutningar och besök i kyrkolokaler samt vad jag avser att göra för att motverka situationen där majoriteten diskrimineras. Låt mig börja med att säga att jag som ansvarigt statsråd inte får kommentera de fall som beskrivs i interpellationen.
Därför blir mitt svar av principiell natur. Jag är glad att Mikael Oscarsson väljer att lyfta fram denna fråga eftersom det är ett aktuellt ämne, inte minst just i dag.
Två bärande principer för den svenska skolan tenderar att ställas mot varandra: värnandet av vårt gemensamma kulturarv å den ena sidan och det uttryckliga förbudet mot konfessionella inslag i utbildningen å den andra sidan. Debatten blir ofta positionerad och infekterad.
Det finns enligt skolförfattningarna inget hinder för att en skola förlägger en skolavslutning, eller något annat evenemang, till en byggnad för religiös verksamhet.
Statens skolverk, som är tillsynsmyndighet för skolväsendet, har granskat frågan och gjort följande bedömning: "Utformas skolavslutningen så att tonvikten ligger på traditioner, högtidlighet och den gemensamma samvaron, och inte på religiösa inslag, kan skolavslutning i kyrkan anses vara försvarligt." Jag delar Skolverkets bedömning. En skolavslutning ska kunna äga rum i en kyrkobyggnad.
I vilken byggnad skolavslutningen äger rum ska inte vara avgörande. Jag vill avslutningsvis hänvisa till ett viktigt avsnitt i läroplanerna, nämligen att alla föräldrar med samma förtroende ska kunna skicka sina barn till skolan förvissade om att de inte blir ensidigt påverkade till förmån för den ena eller andra åskådningen. Detta gäller även för skolavslutningar, som jag anser ska vara en fin och stämningsfull ceremoni som avslutar terminen.
Ceremonin ska vara öppen för alla skolans elever i enlighet med läroplanens intentioner.
Jan Björklund (L):
Jag tror att det framför allt är jag själv i svensk debatt som gång på gång har tagit debatten med Diskrimineringsombudsmannen. Redan i våras hade jag en infekterad debatt med henne. Jag delar inte den uppfattning som hon gav uttryck för i våras, att det är fel att sjunga Den blomstertid nu kommer bara för att det är en psalm och att det är fel att ha skolavslutningen, då handlade det om sommaravslutningen, i kyrkan.
Jag delar inte heller den uppfattning som en del ger uttryck för om att man inte ska få ha julavslutning i kyrkan. För mig handlar det om att detta får varje skola och rektor själv besluta om. På en del ställen har man ju traditioner som i många fall går - ja, till och med århundraden tillbaka i tiden. Man får bestämma själv efter omdöme. Jag tänker inte heller stå här och säga att alla ska ha skolavslutning i kyrkan. Man får bestämma själv, lokalt.
Jag vill dock definitivt ge ett råd, och det har jag gjort i det offentliga också, till rektorer och skoldirektörer: Tro inte att man på något sätt skulle främja ökad tolerans genom att säga att vi ska slakta våra kulturella traditioner. Jag tror ju tvärtom, att det finns en stor risk i detta.
Om effekten av att vi tar emot många nya svenskar till vårt land, många invandrare till Sverige, blir att de gamla svenskarna känner att vi tvingas utplåna våra egna traditioner, då kommer folk att vända sig emot invandring. Rasisterna i Sverige säger ju: Kommer det mycket invandrare utplånas ju vår svenska identitet.
Om diskrimineringsombudsmän och andra säger: Nu kommer det mycket invandrare, och därför måste vi spola våra traditioner, då spelar man rasisterna i händerna. Jag menar att det är mycket allvarligt. Vi måste både kunna vara ett land som är tolerant mot de människor som kommer hit och vårda vårt kulturella arv.
Jan Björklund (L):
Jag tror att den debatt som har varit i Sverige och som har pågått i flera år men som verkligen utlöstes med full kraft efter Diskrimineringsombudsmannens uttalanden i våras, där hon motsatte sig skolavslutningar i kyrkan och var kritisk till att barnen sjöng Den blomstertid nu kommer därför att det är en psalm i den kristna psalmboken, har varit väldigt klargörande.
Jag uppfattar att det finns ett väldigt starkt stöd i Sverige för den uppfattning som jag här redovisar, och jag uppfattar att Mikael Oscarsson och jag har samma syn på att man ska få ha skolavslutningar i kyrkan om man finner det lämpligt. Man kanske har haft en sådan tradition under mycket lång tid, och då ska man inte avbryta den bara därför att någon ombudsman säger att det är olämpligt.
Jag är medveten om att några rektorer och några skolchefer i Sverige var väldigt snabba med att lyda Diskrimineringsombudsmannen efter att hon pumpade ut sina synpunkter i våras. Det tycker jag var beklagligt. Med det får de naturligtvis göra. Jag tror att den diskussion som har uppstått har varit väldigt fruktbar eftersom det finns ett starkt stöd i Sverige för att man ska bevara dessa traditioner och detta kulturarv.
Jag upplevde att Mikael Oscarsson i sitt andra inlägg försökte skruva detta ett snäpp till, nämligen att jag ska stå här och säga att man inte bara får vara i kyrkan utan att man helst borde vara i kyrkan. Jag säger: Man får bestämma själv. Det finns inga begränsningar, och det finns inga hinder. Man ska få vara i kyrkan om man vill. Jag tänker inte heller stå och säga att alla ska vara i kyrkan, utan det får man avgöra lokalt.
Men jag tror att detta räcker eftersom det kommer att betyda att många känner att de nu kan vidmakthålla de traditioner som de har haft under lång tid och som de vill vidmakthålla utan rädsla för att bli utskällda av någon central ombudsman.
Jan Björklund (L):
Peter Hultqvist och Magdalena Streijffert har ställt frågor till mig med anledning av den kommande gymnasiereformen. Då båda interpellanternas frågor rör aviserade förändringar av den gymnasiala yrkesutbildningen besvarar jag båda interpellationerna i ett gemensamt svar.
I Sverige går nästan alla vidare från grundskolan till gymnasiet, men det är långt ifrån alla som påbörjar en gymnasieutbildning som sedan slutför den. Drygt en tredjedel av alla 20-åringar i Sverige har inte klarat en gymnasieutbildning med godkända betyg. Det är alldeles för många som avbryter sin utbildning i förtid eller som slutar utan att ha nått målen.
Jag anser att det är minst lika viktigt att slutföra en utbildning som det är att påbörja den. Här har den förra regeringens gymnasiepolitik kapitalt misslyckats. Framtidens arbetsmarknad kommer att kräva ökad kompetens och mer kunskaper, och för den som saknar en fullständig gymnasieutbildning är arbetsmarknaden både begränsad och osäker.
Man måste också erkänna att en mycket stor del av studiemisslyckandena i gymnasieskolan uppkommer just på yrkesprogrammen. Många hoppar av för att de inte orkar med de tunga teoretiska ämnena. Ett intressant exempel är att inte ens hälften av eleverna på flera av de yrkesinriktade programmen nådde nivån Godkänd på det nationella provet i matematik A i våras.
Jag kan därför försäkra både Peter Hultqvist och Magdalena Streijffert om att det är just för att trygga den gymnasiala yrkesutbildningen, och arbetsmarknadens behov av personal, som regeringen nu vill förändra gymnasieskolan. Utbildningarna kommer även i framtiden att ha högt ställda ambitioner, och kraven på kunskaper i yrkesämnen kommer till och med att höjas.
Alldeles inom kort tillsätts en ny gymnasieutredning. Utredningen ska bland annat få i uppdrag att tillsammans med representanter för branscherna, arbetsmarknadens parter och övriga intressenter se över den gymnasiala yrkesutbildningen. Arbetslivet och olika branscher har gett tydliga signaler om behovet av förändring. Studievägarna måste anpassas till förändringarna inom olika bransch- och yrkesområden.
Den snabba teknik- och metodutvecklingen ställer andra krav än tidigare på utbildningens innehåll och aktualitet. Genom en ökad fokusering på karaktärsämnena vill regeringen säkerställa att eleverna efter avklarad utbildning har yrkeskunskaper som svarar mot arbetsmarknadens krav. Möjlighet ska alltid finnas för elever på program med yrkes- eller lärlingsinriktning att läsa de ämnen som krävs för högskolebehörighet.
I övriga detaljer måste jag hänvisa till den kommande utredningen, vars direktiv ännu inte är helt klara och klubbade. Jag bedömer att regeringens aviserade förändringar av gymnasieskolan kommer att leda till en högre utbildnings- och kompetensnivå hos ungdomarna i vårt land. Det stärker den enskildes möjlighet att påverka sitt eget liv, samtidigt som det är ett viktigt steg för att trygga Sveriges framtid som tillväxt- och industrination.