KBLab/rixvox huggingface dataset:
Emil Källström (C):
Jag inser att jag har spenderat alldeles för lite tid på finare hotell med spektakulära brödrostar. Det var en liknelse som jag inte riktigt kunde ta till mig. Men jag tror att poängen gick fram i alla fall. Jag ska börja med det sista. När det gäller skattereformen kom det en liten pandemi i vägen. Detta arbete skulle egentligen ha varit i ett helt annat skede nu.
Men skattereformen har aldrig varit ett fordon där Centerpartiet och Socialdemokraterna primärt skulle komma överens, utan den var betydligt bredare än så och är betydligt bredare än så.
Ska det genomföras en större skattereform i Sverige, vilket jag personligen tror vore klokt, där man ser över hur ett modernt skattesystem med nuvarande eller snäppet mindre totala skatteintäkter skulle kunna vara utformat behöver man åstadkomma en betydligt bredare uppställning än C och S. Där behöver KD och M vara med. Ju fler partier, desto bättre så att säga.
Det är alltså alldeles för tidigt att säga vilka förhandlingar det i slutändan blir av ett långt skattereformsarbete där arbetet ännu inte har satt igång. Men jag hoppas på bred samverkan bland så många partier som möjligt när betinget är att Sverige ska få ett nytt och modernt skattesystem. När det gäller krispolitikens utformning kan jag bara ge Jakob Forssmed rätt.
Det har varit ett samspel mellan riksdag och regering, och det har tagits initiativ i såväl Regeringskansliet som i finansutskottet. Inte sällan har Centerpartiet suttit med i båda dessa rum och verkat på båda arenorna, både som budgetförhandlare och som riksdagsparti. Det är min bild att det har tjänat såväl Centerpartiet som Sverige väl.
Emil Källström (C):
Jag tycker att Jakob Forssmed gör sig skyldig till lite väl stor iver här, att hoppa till slutpunkten alltför tidigt. Först avkrävs jag svar om en skattereforms slutresultat innan processen ens har börjat. Nu har Jakob Forssmed också bestämt hur valrörelsen ska sluta.
Centerpartiet går alltså till val med ett väldigt brett och öppet mandat och kan tänka sig ett flertal olika konstellationer efter nästa val beroende på vad som händer när väljarna har sagt sitt. Men låt oss bara för jämförelsens skull här reflektera lite grann över vad som hände efter förra valet. Det är så att säga inte helt nytt att Socialdemokraterna och andra partier på vänsterkanten vill höja skatter.
Det är ett mönster som har präglat en väldigt lång tid i svensk politik. Den konstellation som det blev efter valet innebar, som vi alla vet, en socialdemokratisk regering. Men det blev ingen skattehöjaragenda. Förhandlingarna, där Centerpartiet var väldigt drivande, som landande i ett januariavtal har inneburit ett lägre skattetryck i Sverige än vad det var i början av mandatperioden.
Vi har alltså sänkt skatten på arbete, sänkt skatten för pensionärer och sänkt skatten för företag. Vi har alltså sänkt skatten på många sätt, och nu börjar vi närma oss ett skattetryck som ligger ungefär i linje med var Sverige befann sig efter åtta år med en alliansregering. Jag tycker ändå att Centerpartiets resultat när det gäller att stoppa okloka skattehöjningar och dessutom förhandla fram skattesänkningar är ganska starkt efter denna mandatperiod.
Nu har Jakob Forssmed inte möjlighet att svara, men jag är helt övertygad om att han skulle hålla med mig på den punkten.
Emil Källström (C):
Om Ulla Andersson skulle kunna nämna en enda person vars hyra höjs om utredningsförslaget, som sedan blir en proposition, går igenom och blir verklighet lovar jag att skänka 1 000 kronor till en välgörenhetsorganisation som Ulla Andersson väljer.
Emil Källström (C):
Om Ulla Andersson hade känt till en enda person vars hyra kommer att höjas om förslaget genomförs hade hon givetvis sagt det, föreställer jag mig. Då hade hon haft möjlighet att skänka 1 000 kronor till Kubakommittén, eller vad Ulla Andersson nu hade valt. Detta är ett steg mot att skapa en rimligare bostadsmarknad där det faktiskt också byggs fler hyresrätter på sikt.
Det vi gör här är ju i någon mån att rädda hyresrätten, för hyresrätten är utrotningshotad just för att bostadsbyggare inte bygger hyresrätter. Man bygger annat - bostadsrätter och ägarlägenheter - men det vi nu försöker skapa är ett modernare system där det faktiskt byggs fler hyresrätter, så att hyresrätten kan vara den bostadsform som människor kan få tag på snabbt och som kan skapa den rörlighet på bostadsmarknaden som vi behöver.
Det kommer enormt mycket skrämselpropaganda från Ulla Andersson och Vänsterpartiet. Det är oklart varför man behöver höja tonläget så till den milda grad gällande detta förslag, som dessutom i grunden har varit känt i flera år. Detta är en liten del i att skapa en rimligare bostadsmarknad där det byggs fler bostäder, där det finns bostäder tillgängliga och där vi kan skapa en större rörlighet och flexibilitet på bostadsmarknaden.
Det handlar om att människor ska kunna ta det där jobbet eller den där utbildningsplatsen så att ekonomin kan fungera så bra som möjligt. Det är det vi försöker åstadkomma. Vänsterpartiet är status quos största försvarare. Allt man gör och all energi man lägger ned handlar om att bevara det nuvarande systemet, där människor köar i decennier för att få tag på en bostad. Hur kan man försvara det läge vi är i just nu? Det är för mig obegripligt.
Det är också obegripligt att man hotar med att utlösa en regeringskris för att bevara ett dysfunktionellt system på bostadsmarknaden. Så här kan man inte agera om man är seriös, och jag hoppas verkligen inte att något annat parti hoppar på den här charaden.
Emil Källström (C):
Jag tycker att Edward Riedl besvarar sin egen fråga. Såväl Centerpartiet som hela finansutskottet ser problem i utförandet, kanske framför allt av beslut som riksdagen fattat. Då är vi tydliga gentemot regeringen om att det här inte duger.
På ett antal punkter det senaste året har finansutskottet, oftast i total enighet, sagt att det måste bli bättre, att det måste gå snabbare, att det måste gå att kombinera de olika stödsystemen med varandra och att man måste ha ett tydligare företagarperspektiv i detta. Jag skäms inte över huvud taget över att Centerpartiet i många fall så att säga har suttit i bägge rummen. Vi har suttit och förhandlat fram historiskt stora krisstöd.
Sedan har vi konstaterat att genomförandet av samma krispolitik inte är tillräckligt bra. Då har vi varit med och format majoriteter i finansutskottet som säger att det här inte duger, att regeringen måste ligga på sina myndigheter bättre och att regeringen kanske även måste ligga på sig själv lite bättre och ta det här på ett större allvar. Den rollen som mittenparti i politiken är jag helt övertygad om att Centerpartiet kommer att fortsätta ha.
Vi är med och formar majoriteter för Sveriges bästa. Ibland är det lite olika partier som ingår. I vissa skeden är vi med om såväl att förhandla fram politiken i regeringsförhandlingar som att i finansutskottet och riksdagen senare konstatera att det här inte duger och att det behöver bli bättre - då är vi med och formar majoriteter där. Den rollen tycker jag har tjänat såväl Centerpartiet som Sverige väl.
Jag ser ingen anledning att upphöra med det arbetet.
Emil Källström (C):
Fram till Edward Riedls sista mening lät det verkligen som att jag och Edward Riedl kunde vara överens om att det bästa vore en centerledd regering med ett centerlett finansdepartement. Sanningen är den att Centerpartiets frustration med att Finansdepartementet inte är så pass företagartillvänt som man skulle önska är äldre än 8 år. Den är snarare 16 år, 20 år eller 30 år.
Det var väl när Nils G Åsling var industriminister som det var någon ordning på det. Sanningen är den att när såväl socialdemokrater som moderater kommer in på Finansdepartementet är det någonting som förändras.
En av de största frustrationerna som vi centerpartister hade under alliansåren var att det dåvarande Finansdepartementet under moderat ledning var emot sänkta arbetsgivaravgifter, investeraravdrag, optionsprogram och alla de nya idéer som Centerpartiet förde fram för att Sverige ska bli ett lite mer företagstillvänt land. Det var ett finansdepartementsperspektiv som vi har varit tvungna att kämpa mot också nu de senaste åren.
Det är frustrerande, och det är lika frustrerande oavsett om det är sossar eller moderater som sitter och för fram finansdepartementsperspektivet. Det behöver förändras. Men hittills kan man konstatera att såväl S som M har misslyckats att stå emot den kultur som finns i de väggarna. Sannolikt behövs det nya sopar, nya kvastar. Det kanske är Edward Riedl som någon gång kommer att axla den manteln eller kanske någon annan.
Det är tyvärr så att det under de senaste decennierna har funnits mycket att önska både från moderater och från socialdemokrater när det gäller ett företagarperspektiv i Finansdepartementet.
Richard Jomshof (SD):
Jag tänkte fatta mig kort. Det är i grunden positivt att fristående skolor ges möjlighet att arbeta med elever med särskilt stöd. Problemet med den föreliggande propositionen, Vissa frågor om fristående skolor , är att detta förslag leder till att ytterligare förstärka en situation som innebär att fristående och kommunala skolor inte verkar på lika villkor.
Kommunerna har nämligen ingen möjlighet att begränsa mottagandet av elever till vissa grupper utan måste erbjuda en skola för alla. Kommunala skolor är tvungna att anpassa undervisningen efter elevernas behov, detta för att inte exkludera någon elev från undervisningen. Att låta fristående skolor begränsa mottagandet till vissa elevgrupper strider mot principen att fristående och kommunala skolor ska verka på lika villkor.
Jag uppfattar det som att såväl Skolverket som Statens skolinspektion instämmer i detta påstående. Jag menar att utgångsläget måste vara att fristående och kommunala skolor ska vara öppna för alla elever. Men samtidigt ska en skola, oavsett om den är fristående eller kommunal, ha möjlighet att skapa klasser eller skolor för till exempel barn med speciella behov.
Dessa ska dock vara undantag från regeln, vilket innebär att den huvudman, oavsett om det är en kommunal huvudman eller en fristående, som vill skapa en sådan klass eller skola och därmed begränsa mottagandet till vissa elevgrupper ska vara tvungen att söka ett speciellt tillstånd för detta. Jag menar att denna princip ska gälla både grundskolor och gymnasieskolor, såväl fristående som kommunala.
Därför menar jag att regeringen bör återkomma med ett nytt förslag i enlighet med vad jag framför i min reservation. Jag yrkar därmed bifall till Sverigedemokraternas reservation i frågan.
Richard Jomshof (SD):
Jag har ett par frågor som jag vill ställa till Rossana Dinamarca, för jag får inte riktigt ihop vad hon säger. Rossana Dinamarca säger att föräldrar med vårdnadsbidrag förvägrar sina barn pedagogisk verksamhet.
Om det nu är så att en förälder som går hemma och får vårdnadsbidrag förvägrar barnen någonting, i det här fallet pedagogisk verksamhet, måste det innebära att föräldrar som är hemma med sina barn utan pengar också förvägrar sina barn någonting, alltså pedagogisk verksamhet. Jag kan bara tolka det som att föräldrar som är med sina barn i så fall gör något dåligt, för det är ju hemskt om föräldrarna förvägrar barnen något. Jag tycker att det är en väldigt konstig syn på föräldraskap.
Om det nu är så att föräldrarna gör detta, förvägrar barnen någonting, pedagogisk verksamhet, undrar jag: Innebär det att staten ska gå in och se till att de här barnen får detta? Och från vilken ålder då? När ska barnen få den här pedagogiska verksamheten, som föräldrarna så taskigt förvägrar sina barn? Är det från ett års ålder? Är det från två års ålder? Det skulle jag gärna vilja veta. Jag förstår inte. Du får hemskt gärna förklara.
Låt oss säga att föräldrar vill vara hemma med sina barn! Det är deras högsta önskan. Det kan vara båda föräldrarna. Det kan vara en. Men de har inte råd att vara hemma med sitt barn eller sina barn. Är det inte bra om samhället ger föräldrarna denna möjlighet att vara hemma med barnen, om det är deras högsta önskan? De är kanske tvungna att gå till ett arbete. Det handlar kanske om ett halvår eller ett år extra innan barnen sätts i förskola.
Det är ju oerhört positivt om samhället ger dem denna möjlighet. Men jag får inte ihop det. Hur kan det vara något dåligt? Du får hemskt gärna förklara.
Richard Jomshof (SD):
Jag ska fatta mig kort, även om det finns mycket att säga. Jag tycker att debatten stundtals är lite bisarr. Flera talare har tagit upp någonting mycket viktigt. Det är att alla har möjlighet att välja högskolebehörighet om man så önskar. Det tycker jag är jättebra. Sedan finns det andra som menar att alla ska få behörighet oavsett om de vill det eller inte.
Det tycker jag är en ganska lustig syn på människor och på hur vi formar ett bra, öppet och demokratiskt samhälle. Om det är någonting som är fyrkantigt är det i så fall den synen, att alla ska stöpas i exakt samma form. Om vi nu ska ha en gymnasieskola där alla får högskolebehörighet, varför i så fall inte också se till att vi får en gymnasieskola där alla får hantverkskunskap?
Om alla ska stöpas i exakt samma form är det väl lika gott att löpa hela linan ut. Jag vill också passa på att släppa en bomb: Vi är inte lika, vi är olika! Vi har inte samma intressen. Vi har definitivt inte samma önskemål - till viss del möjligtvis, men kanske inte när man ser på utbildning. Vi har olika mål här i livet, saker vi vill göra, saker vi vill uppnå. Vi vill inte samma sak. Vi är olika människor.
Då är det väl bra att man ger människor olika möjligheter att ta sig fram i livet. Tidigare har vi haft enorma problem med avhopp och tappade lustar. Om det är något sätt att åtgärda det här måste det väl ändå vara den gymnasieskola som vi nu har genomfört. Finns det problem får man väl se till att åtgärda dem, att finslipa. Att tala om reformens effekter efter knappt ett år förstår jag inte hur det kan vara hållbart.
Vi får i så fall vänta några år tills vi kan se det i ett längre perspektiv. Då kan vi se om det har misslyckats eller inte. Brister finns - åtgärda dem! Men att tro att vi skulle skapa ett demokratiskt, rättvist samhälle genom att utgå från att alla människor är exakt likadana och att de vill exakt samma sak, det påminner mig om öststatspolitik eller något sådant.
Richard Jomshof (SD):
Det gläder mig verkligen att Ann-Charlotte Hammar Johnsson tycker så. Man brukar tala om att det här är ett undantag ute i Europa. Problemet är att det är på väg att bli en regel, eftersom man tyvärr duckar alldeles för ofta när man diskuterar de religiösa kraven. Man vågar inte ta diskussionen och fajten, och det beklagar jag. Det är just därför som det blir mycket vanligare ute i Europa.
Vi ser att i land efter land är denna slaktmetod tyvärr den vanligaste. Slakterier väljer den helt enkelt därför att den är billigare. Man väljer den för att den är bekvämare. Det finns slakterier som tidigare har haft två slaktmetoder, en där man bedövar dem och en annan där man helt enkelt försöker gå de religiösa grupperna till mötes. Problemet är att man inser att det är dyrt att ha två olika slaktmetoder och då går över till slakt utan bedövning.
Det är det vi ser ute i Europa nu. Den är mycket vanligt förekommande och är alltså på väg att slå ut den andra slakten. Det är ett jätteproblem. Jag menar trots allt att regeringen inte har gjort tillräckligt mycket. Jag erkänner att Sverige har tagit upp frågan i EU, och det tycker jag är bra, men jag menar att vi dock kan göra det mycket bättre. Och vi måste våga erkänna att det är ett problem. Du säger att det skulle vara en sorts undantag, men det är det inte. Det är tyvärr en regel nu för tiden.
Det tidigare undantaget är tyvärr på väg att ta över fullständigt ute i Europa när det gäller vanlig slakt. Det är oerhört beklagligt. Som jag nämnde i talarstolen har slakterier i vissa länder, bland annat Belgien, till nästan hundra procent gått över till slakt utan bedövning av får och lamm. Jag tycker att det är oerhört beklagligt.
Richard Jomshof (SD):
Man kan verkligen hoppas att de verkligen tänker på det. Problemet är att det tyvärr inte är något krav i kommunerna. Jag har mött det hos några av dina företrädare, inte alla. Det finns kommuner där ditt eget parti tar frågan på allvar, medan det finns andra kommuner där man inte gör det. Problemet inom Alliansen, i alla fall som jag ser det från min horisont, är att ni inte är överens.
Det är till exempel sällan som jag möter kristdemokrater som verkar tycka att det här är ett problem, utan man vill verkligen låta de religiösa grupperna ha möjlighet till någon sorts särlagstiftning eller särrättigheter. Jag anser att det är ett problem. EU, Sverige och framför allt djuren skulle må mycket bättre om man från regeringens sida tog ett samlat grepp om det här och också fick med Kristdemokraterna på vagnen.
Det jag har tagit del av när jag har talat med kristdemokrater, även här i kammaren, är att de inte tar problemet på allvar. Sedan erkänner jag att Sveriges regering i många avseenden har gått före och vågat ta upp frågor som andra länder i Europa inte tar upp, och det tycker jag är ett jättebra. Det måste jag våga erkänna, och det gör jag också. Men det kan bli betydligt bättre.
Och vi kan tala med en betydligt skarpare röst, och det vore jättebra om hela regeringen kunde tala med en och samma röst i de här frågorna. Inte ens jag kan garantera att alla de siffror som jag har hittat på internet är sanna. Men man får ändå en bild, när man går in på hemsida efter hemsida och läser om det här, av att det är ett växande problem.
Det oroar mig att vanliga slakterier ute i Europa försvinner i en ganska snabb takt till förmån för de slakterier som erbjuder den här sortens, i mina ögon, vedervärdiga slaktmetod. Då hoppas jag att regeringen fortsätter att ställa krav och kanske ställer lite hårdare krav framöver.
Richard Jomshof (SD):
Det är helt rätt. Jag läste det i går och hade en diskussion om just det som står i förarbetena. Problemet är att jag inte har hittat något exempel på att lagen använts på det viset. Det är därför jag och vi menar att vi måste se över detta för att verkligen försäkra oss om att lagen ger ett likartat skydd för alla medborgare i det här landet. Det är precis det jag säger. Så är det inte i dag.
Man kan skratta hur mycket man vill åt detta, men det finns flera exempel på hur svenskar blivit misshandlade, utsatta, enkom för att de är svenskar och därmed inte åtnjuter det skydd som den med invandrarbakgrund åtnjuter. Jag tycker att det är beklagligt, för så är det, och det har som sagt Justitiekanslern konstaterat. Det finns fler exempel på det. Jag beklagar att det är så. Vad gäller huruvida någon är svensk eller inte kan man såklart diskutera det.
Jag menar att det finns många människor i det här landet som är medborgare men som inte är svenskar. Jag har träffat jättemånga medborgare med invandrarbakgrund som till mig sagt att de inte är svenskar, så det är inte speciellt konstigt. Jag menar att det kanske krävs mer än att bara sätta foten i ett annat land, även om man skulle få medborgarskap, för att kunna säga att man är svensk eller någonting annat. Målet med vår politik är att de som får stanna i landet ska bli svenskar.
Vi företräder en assimileringspolitik, vilket man gjorde i det här landet fram till mitten av 70-talet. Målet är att de som kommer hit och får stanna i vårt land ska bli svenskar, men det finns jättemånga människor där ute som inte vill vara svenskar. De ser sig inte som svenskar. De struntar fullständigt i samhället. Jag har träffat äldre människor, men framför allt många unga killar, ofta unga killar, som är födda i landet, har invandrade föräldrar och absolut inte ser sig som svenskar. Sådan är verkligheten i dag.
Richard Jomshof (SD):
Det här blir faktiskt lite löjeväckande. Själva lagstiftningen rörande hets mot folkgrupp är exkluderande. I lagstiftningen räknas ett antal grupper upp som ska ha ett särskilt skydd. I och med att du räknar upp ett antal grupper finns det en massa grupper som därmed exkluderas, de som inte räknas upp.
Jag skulle helst vilja se att lagstiftningen togs bort helt och hållet just för att vi ska kunna försäkra oss om att den som bor i Sverige och är medborgare i landet - oavsett bakgrund, oavsett om man ser sig som svensk eller inte - ska ha precis samma skydd, samma möjligheter, samma rättigheter, samma skyldigheter. Det gäller alla medborgare. Det har inte med hudfärg att göra. Det har inte med huruvida du ser dig som svensk eller inte att göra. Om du är medborgare ska du omfattas av exakt samma skydd.
Den lagstiftning som Johan stöder är exkluderande. Den räknar upp ett antal grupper. Det innebär att det finns andra grupper. Det har tillförts grupper efter hand. Varför det? Jo, för att man insett att den här lagstiftningen inte gäller just den eller den gruppen. Den är exkluderande till sin natur, och det är problemet.
I och med att du stöder lagstiftningen, Johan, innebär det att du tyvärr inte ställer upp på principen att alla människor ska ha exakt samma rättsskydd i det här landet. Så är det. De har inte det. Det finns exempel på unga svenska killar som har blivit misshandlade av förövare med invandrarbakgrund enbart för att de är svenskar. Men inte har de som misshandlat dem tilldömts ett hårdare straff för det. Däremot finns det exempel på motsatsen.
Det kan jag inte acceptera. Den som misshandlar ska dömas till ett straff. Det gäller oavsett vem som misshandlar. Så enkelt är det. Som lagstiftningen nu ser ut är den inte bra. Den är exkluderande, och det kan jag inte acceptera.
Richard Jomshof (SD):
Jag ställer mig i huvudsak bakom regeringens förslag till lag med vissa bestämmelser om skydd för personuppgifter vid polissamarbete och straffrättsligt samarbete inom EU. Jag anser dock att riksdagen bör avslå propositionen delvis. Det gäller den del av förslaget som innebär att Sveriges rätt att ställa upp användningsbegränsningar inskränks. Skälen till detta är följande.
Enligt artikel 12 stycke 1 och 2 i dataskyddsrambeslutet har en medlemsstat rätt att ställa upp användningsbegränsningar för personuppgifter som överförs till annan medlemsstat. I samma artikel framgår det att dessa användningsbegränsningar inte får vara mer omfattande än vad som gäller för motsvarande nationella överföringar, alltså sådana som sker inom ett lands gränser.
Detta innebär i praktiken att svenska myndigheter som överför personuppgifter om svenska medborgare till andra medlemsstater måste lita på att utländska myndigheter kan hantera uppgifterna lika korrekt och lika rättssäkert som svenska myndigheter kan under samma begränsningar. Detta gäller oavsett vilken unionsstat det handlar om.
Det säger dock sig självt att myndigheter i europeiska stater med högre grad av korruption och ineffektivitet inte nödvändigtvis har förmågan att hantera personuppgifter på samma sätt som våra egna myndigheter. Enligt den allmänt kända organisationen Transparency Internationals korruptionsindex för 2012 är Sverige det fjärde minst korruptionsbehäftade landet i världen.
Enligt samma index hamnar andra EU-stater som Grekland och Bulgarien på samma mycket allvarliga korruptionsgrad som exempelvis Senegal och Liberia. Jag menar att detta innebär att vi inte kan lita på att sådana staters myndigheter kan hantera mycket känsliga personuppgifter om svenska medborgare på samma säkra sätt som våra svenska myndigheter. Herr talman!
Det är naturligtvis självklart att Sverige ska ha rätt att uppställa vilka användningsbegränsningar som helst vid utlämnande av personuppgifter till andra stater. Det är naturligtvis självklart att Sverige ska ha rätt att försäkra sig om att personuppgifter om svenska medborgare hanteras korrekt, med stor försiktighet och med respekt för den personliga integriteten. Detta är också viktigt ur ett principiellt perspektiv för Sverigedemokraterna, eftersom vi värnar den nationella suveräniteten.
Herr talman! Jag anser därför att riksdagen ska avslå propositionens förslagspunkt 6.7.2 i den del förslaget handlar om att inskränka Sveriges rätt att uppställa användningsbegränsningar för personuppgiftsmottagande länder. Jag vill därmed yrka bifall till reservation 1.