Kerstin Haglö (S):
I dagens debatt behandlar utskottet ett antal motionsyrkanden från allmänna motionstiden som rör unga lagöverträdare. Vi socialdemokrater har i betänkandet ett särskilt yttrande och fyra reservationer. Givetvis står vi bakom alla våra reservationer, men jag vill här och nu yrka bifall till reservation 1 som berör det brottsförebyggande arbetet.
Det kan inte nog understrykas hur viktigt det är med det brottsförebyggande arbetet, då det gäller att förhindra att våra barn och ungdomar hamnar i ett destruktivt beteende som kan leda till en kriminell livsstil. Alla barn och ungdomar har rätt till en trygg uppväxt. Med tryggheten som grund kan utvecklingen mot vuxenlivet ske med både förväntan och glädje.
Men att vara ung i dag är inte alltid så lätt, för bakom ungdomsåren döljer sig även ängslan, lockelse och faror - ängslan att inte duga inför andra, att inte räcka till i skolan eller att man gör saker som man egentligen inte vill för att bevisa att man är en i gänget.
Ibland driver jakten på spänning också fram handlingar man önskar ogjorda med konsekvenser som skadegörelse, misshandel, stöld och bråk. Ett ögonblicks verk och någon blir brottsoffer och en annan gärningsman. Vi ska ändå vara medvetna om att de flesta ungdomar som begår brott gör det en enstaka gång, till exempel snattar eller klottrar.
Det är en liten grupp ungdomar som i tidig ålder begår lindriga brott och sedan går vidare i sin bana och fortsätter till mycket allvarliga och svåra brott. I Sverige finns i dag cirka två miljoner personer under arton år. Dessa barn och ungdomar har rättigheter enligt FN:s barnkonvention. Det är vi vuxna som bär ansvar för att barns rättigheter tillgodoses.
Därför måste vi också ha goda kunskaper om deras villkor och behov och god kännedom om deras egna synpunkter. Det är inte minst viktigt för oss politiker som ska fatta besluten. Herr talman! Ingen vuxen kan ifrågasätta sitt ansvar. Här finns inga läktarplatser. Att reagera och agera när barn och ungdomar far illa är ett ansvar som delas av oss vuxna.
Det krävs mod och kurage att agera och sätta gränser som kan ge trygghet och reparera det som går galet. Ett framgångsrikt arbete för att minska nyrekrytering till den kriminella banan, minska brottsligheten och framför allt öka tryggheten kräver ett brett engagemang.
Det gäller såväl nationellt politiskt - hos oss här i riksdagen som stiftar lagar - som regionalt och framför allt kanske på det lokala planet där kunskap, kompetens och erfarenhet finns inom skola, socialtjänst, polis och inte minst inom fritids- och föreningslivet.
Riksidrottsförbundet visar i sin studie att 68 procent av barnen i åldern 13-15 år och 55 procent i åldern 16-18 år tränar eller tävlar i en idrottsförening. Det är helt fantastiskt. Jag högaktar alla dessa ideella insatser av ledare för bland annat fotbollslag och hästsporter. Vilket brottsförebyggande arbete de utför!
Polisen ska finnas i ungdomars vardag, på kvällar och helger då risken att råka illa ut är särskilt stor. Polisen ska också finnas i samverkan med skolan. Vi socialdemokrater lyfter i en av våra reservationer upp frågan om kontaktpoliser. Den socialdemokratiska regeringen gav ett uppdrag till Rikspolisstyrelsen att se till att lokal polis knöts till skolorna, en så kallad kontaktpolis.
Poliserna skulle bygga förtroende och relationer och informera om droger. Men de skulle också utreda det som hände på skolan. Vid brott var tanken att eleverna skulle känna trygghet i att veta vem man skulle ringa. Med god förkunskap och raka kontakter med barn och ungdomar, men också med föräldrarna, är vi övertygade om att det skulle bli bättre undersökningar och fler som vågar anmäla.
Mobilnumret till den lokala polisen skulle finnas tillgängligt på anslagstavla eller hemsida. Herr talman! Så blev det inte. I betänkandet svarar visserligen majoriteten i justitieutskottet att samtliga polismyndigheter samarbetar med grund- och gymnasieskolan runt om i landet. Utskottsmajoriteten menar att den lokala problembilden och därmed behovet av kontaktpoliser kan variera mellan länen.
Det är upp till polismyndigheterna att organisera detta arbete. Med andra ord händer det inget. Jag känner igen likgiltigheten. Det talas vitt och brett om hur mycket som ska göras, men man vågar inte styra sin egen verksamhet. Det var likadant med de särskilda resurserna till människohandel som togs bort. Där vågade man inte styra polisen.
Det egna förslaget att polisen skulle bli en polismyndighet har man gömt någonstans lång ned i byrålådan på departementet. Jag vet inte ens om Säpo hittar den. Men det är väl bättre att den borgerliga regeringen och dess företrädare i regeringen säger som det är. Man vill inte se kontaktpoliser i skolan. Man vill inte att polisen ska bygga förtroende och arbeta brottsförebyggande.
I stället vill man se tuffare tag med tvångsvisa drogtester, ordnings- och uppförandebetyg i skolan och skärpt skadeståndsansvar för föräldrarna. Det stora problemet är att borgerligheten tror att tydlighet är detsamma som repressivitet. Inga barn och ungdomar mår bra av att tryckas ned. Barn och ungdomar behöver vuxna människors förtroende.
Att agera snabbt är att vara tydlig. Att vara tydlig är att bry sig om. Skola, polis och socialtjänst behöver visa tydlighet tillsammans med familjen, och det måste ske på det lokala planet i det dagliga arbetet. Kontaktpoliserna var en bra början på detta. Nu sjabblar borgerligheten bort det.
Som politiker måste man vilja och veta vilka mål man vill prioritera. Herr talman! Regeringen fattade för en tid sedan beslut om en utredning som ska lämna förslag som innebär att den brottsbekämpande myndigheten med tvång ska få drogtesta barn under 15 år som misstänks vara drogpåverkade.
Vi avvaktar vad utredningen kommer fram till, framför allt vad gäller behovet av detta. I dag är det fullt möjligt att med vårdnadshavares och den unges medgivande ta frivilliga drogtester. Vad är problemet? Vart tog samverkan och föräldraansvaret vägen? Varför ska man stänga ute barnet och föräldrarna från en dialog?
Föräldrar, eller vårdnadshavare, ska medverka i en sådan här process från första stund. Det är polisen som kan föra en sådan dialog. Polisen säger att de inte tycker att det är något svårt: Vi åker hem om vi får ett tips. Vi samtalar med den unge och vårdnadshavaren.
Kommer vi fram till att ett drogtest är den bästa lösningen brukar i regel föräldrarna följa med till polisstationen. I andra fall kan enbart misstanken och att barnet konfronteras med den göra att de erkänner och man kan snabbt försöka gå in med motivationsarbete och ge råd och stöd. Herr talman!
När man som vuxen, exempelvis som lärare, ser den unge fara illa och det gäller misstanke om narkotika, alkohol eller psykisk ohälsa måste man reagera och agera på ett sådant sätt att tilliten till vuxna finns kvar och den unge inte kränks. Att vi i dag ser en utveckling där fler grund- och gymnasieskolor väljer att införa frivilliga drogtester ställer ett antal frågor på sin spets.
Hur bekräftas samtycket från barnet då det är över 15 år? Hur tas kontakt med föräldrarna och barnet för ett samtycke för den som är under 15 år? Det är ett samtycke som absolut inte får vara villkorat. Vem garanterar att det inte är frivillighet under tvång? Vilken garanti har vi för att våra barn inte tvångstestas i skolan?
Vilka metoder används och hur tillförlitliga är de? Hur går provtagningen till? Vad gör skolan med det kvitto de får om det är positivt? Är det först då kontakt tas med föräldrar och socialtjänst? Mot dessa frågor ska svaret ställas.
Redan i dag har skolan en skyldighet att vid minsta misstanke om att ett barn missbrukar narkotika ska föräldrarna kontaktas. Man har också en anmälningsskyldighet till socialtjänsten. Herr talman! Ett brottsförebyggande arbete kräver att ett samhälle håller fast vid hög generell välfärd för att alla barn och ungdomar ska få chans till en god uppväxt.
Föräldrarna är en viktig del i barnens liv. Samhällets roll är att stödja och komplettera föräldrarna i deras föräldraskap. Samhället har särskilt ansvar att stödja och skydda de barn vars föräldrar på grund av till exempel missbruk eller sjukdom inte fullt ut klarar sitt föräldraansvar. Den lilla familjen måste känna trygghet i den stora familjen, samhället.
Den borgerliga politiken går i motsatt riktning för att förebygga. Klyftorna ökar. Pappa får sämre ersättning vid arbetslöshet. Fler och fler familjer tvingas gå från trygghetssystem till bidrag. Hälften av våra kommuner ökar i dag socialbidraget.
Lärartätheten blir sämre, vilket vi nu ser här i Stockholm. Listan kan göras lång. De som drabbas är de barn och ungdomar som lever i riskzonen.
Med den politik som nu förs blir konsekvenserna för dessa barn och ungdomar och deras familjer att de tvingas in i och blir kvar i ett utanförskap som ni säger er vilja bekämpa. Detta utanförskap finns för att några familjer ska få leva i ett ovanförskap.
Det är en orättvis, ojämlik och oansvarig politik. Vi socialdemokrater ser andra lösningar. Det finns bättre vägar att gå så att våra barns och ungdomars utsatthet minskar och deras trygghet ökar.