Stefan Svanström (KD):
Jag tänkte närma mig frågan lite från ett annat håll. Sveriges demokrati och Sveriges välstånd vilar på ett starkt förtroende för våra institutioner. I dessa inbegrips grundlagarna och den lagstiftande makten, regeringen, myndigheterna och utövandet av den styrande makten, statschefen och förhållandet till tredje land, den dömande makten och - förstås - den granskande och reviderande makten.
Därtill kommer civila makter, där såväl allmänhetens friheter och maktutövning som journalistiken tillhör centrala delar av demokratin. Att dessa maktcentra är omistliga delar av ett fungerande land torde det inte råda något tvivel om. De bildar - såväl var för sig som tillsammans - ett sammanhållande kitt utifrån vilket vårt samhälle kan byggas.
På dess grund har vi som individer, familjemedlemmar, företagare, föreningsdeltagare, politiskt aktiva eller i andra egenskaper givits möjligheten att forma våra liv till fromma för oss själva, för våra nära och kära och för det gemensamma bästa. Institutioners roll för demokrati och välstånd är väl beforskat. Redan 1993 förärades forskarna Douglass North och Robert Fogel det så kallade Nobelpriset i ekonomi för sin forskning kring institutioners roll för välstånd.
I sin forskningssammanställning Why Nations Fail: The Origins of Power, Prosperity, and Poverty från 2012 gör forskarna Daron Acemoglu och James Robinson en genomgripande genomgång av hur samhällets ekonomiska och politiska spelregler påverkat utvecklingen genom historien. Deras slutsats är lika enkel som den är uppfordrande för oss här: Institutionerna är den viktigaste förklaringsfaktorn till varför vissa länder är rika och andra är fattiga.
Det är viktigt att påminna om detta när vi diskuterar Riksrevisionen och granskningen av hur statsförvaltningen fungerar. Det kan förefalla vara ett smalt ämne, men en väl fungerande revision av vår statsapparat är en omistlig del av vår demokrati. Det är också ett nödvändigt fundament för att garantera att våra institutioner fungerar så som det är tänkt: till stöd för vårt välstånd och för det gemensamma bästa. Herr talman! Det har sagts många bra saker här kring det gemensamma betänkandet.
Jag tänker inte göra någon djupdykning i den händelseutveckling som har lett oss hit. Det är uppenbart att fel har begåtts på Riksrevisionen, detta har framkommit såväl i medias granskning som i den oberoende granskning som gjorts av professor Hans-Gunnar Axberger. Men det har också begåtts fel här ifrån Sveriges riksdag som inte i tid har upptäckt och korrigerat det som redan för flera år sedan skulle ha behövt leda fram till den översyn som vi i dag kommer att fatta beslut om att tillsätta. Förklaringarna till det finns delvis också berört i Axbergers granskning.
Det ligger inte i riksdagens roll att styra myndigheter. Vi har bara två andra myndigheter i vårt hägn, JO, det vill säga Riksdagens ombudsmän, och Riksbanken. Båda dessa myndigheter åtnjuter en stor självständighet. Jag tänker också på den bild av Riksrevisionen som man har fått i den offentliga debatten. Det talas nämligen ofta om Riksrevisionens oberoende, om att det inte ska kunna finnas någon utomstående som utövar inflytande eller kan anmärka på hur Riksrevisionen arbetar.
I själva verket är ju Riksrevisionen och dess ledning, precis som andra offentliga verksamheter, i behov av råd och vägledning, såväl från den riksdag som har tillsatt den som från samhället i övrigt. Det är viktigt, inte minst för att Riksrevisionen också ska värna sitt förtroende, att det inte tillåts växa fram en egen kultur som står över all kritik från utomstående. Något oberoende i den meningen att Riksrevisionen alltid ska stå över att få sin egen verksamhet granskad har lagstiftaren heller aldrig avsett.
Däremot ska Riksrevisionen förstås åtnjuta en stor grad av självständighet i hur man bedriver sitt arbete inom de ramar som har givits. Här tycker jag finns skäl för klargöranden, och vi från Kristdemokraternas sida är nöjda med att denna frågeställning finns med i översynen. Därutöver vill jag lyfta fram vikten av att vi får en grundlig genomgång av den ordning som gällt för Riksrevisionen fram till i dag. Har det varit lämpligt att låta tre riksrevisorer dela på ansvaret för att styra en myndighet, eller borde vi ha en annan ordning med större specialisering?
Ska riksrevisorer vara oavsättliga för annat än allvarliga försummelser, även om de förbrukat sitt förtroende hos en kvalificerad majoritet i riksdagen? Och finns det anledning att se över avgångsvillkor och mandatperioder för riksrevisorerna, givet att så många av dem som hittills utnämnts valt att inte fullgöra sina uppdrag? Detta och många andra frågor hoppas vi kristdemokrater få svar på.
Som jag har belyst i detta anförande är det en fråga som är viktig inte bara för Riksrevisionen och dess medarbetare utan för hela det svenska samhället, dess institutioner och de välståndsskapande krafter som tjänar vårt gemensamma bästa väl. Herr talman! Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet.