KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carina Adolfsson Elgestam (S):
Apoteket och vem som ska äga det är en oerhört viktig fråga för svenska folket. Det hela är kanske inte så enkelt som flera av talarna på den borgerliga sidan framfört. Det handlar om vad som är viktigt för samhället, att gemensamt äga för att kunna vara säker på att det finns en trygg försörjning för alla, oavsett var i landet man bor.
Där någonstans måste man börja. Jag blir lite rädd när jag hör socialminister Göran Hägglund nästan lite grann raljera över barn som är täppta i näsan och att man då ska kunna åka till bensinmacken. Det är inte det som är bekymret. Som Lennart Axelsson tydligt redogjorde har vi ingenting emot att man redan i dag kan köpa vissa av dessa produkter i livsmedelsbutiker.
Det har man kunnat göra på Öland - även jag är sommarölänning - de senaste 20 åren. Det är inte där problemet ligger. I stället handlar det om de receptbelagda läkemedlen, om att kunna vara säker på att de är tillgängliga för oss medborgare. I grund och botten handlar det inte, åtminstone inte för oss socialdemokrater, om farmaceuterna och deras vardag.
Det är inte det allra viktigaste utan folket som bor ute i landet och tillgängligheten för dem. Jag bor i Småland, i Uppvidinge kommun i Kronobergs län. Vi har i dag två apotek. Båda ska privatiseras.
När det gäller en liten kommun som Uppvidinge med 9 500 invånare kan man fundera på konkurrensen med Vetlanda och Växjö, särskilt med tanke på hur det ser ut med den så kallade butiksdöden i dag. Också de bensinmackar som man i det här sammanhanget kan värna om försvinner i glesbygden, liksom en hel del annan försörjning.
Hur är det, ministern, ska de privata apoteken agera under konkurrenslag och marknadskrafter? I så fall kan man fundera på hur marknaden ser ut och på möjligheten att få tillräckligt många kunder för att över en cykel - inte bara när svininfluensan kommer - få en ekonomi i balans i företaget.
Målet måste vara att man, när man driver ett företag, vill gå med vinst, oavsett vilka varor man handlar med. Också när man driver apotek i glesbygden är väl vinstintresset det övergripande målet. Då är frågan: Finns det tillräckligt kundunderlag?
Har man gjort en konsekvensanalys utifrån att man ute i glesbygden vet att det finns tillräckligt med underlag för att det kommer att bli fler apotek? Det är ju vad ministerns står här och säger. Det kommer att bli bättre service, säger han. Om den konsekvensanalysen finns - redogör för den för oss här i kammaren! Det skulle vara värdefullt att få ta del av den.
Jag vet inte exakt hur det är i Norge. Men ligger verkligen alla de nya apotek som har startats i och med reformen i glesbygd? Eller är det snarare i småstäderna eller tätorterna runt omkring som man har startat de nya apoteksföretagen?
Till sist: Om det nu är problem med öppettiderna - varför gör man då inte ett ägardirektiv och förändrar öppettiderna så att apoteken kanske kan ha öppet året runt? Är det inte det som är lösningen?
Carina Adolfsson Elgestam (S):
Det är inte utan att man blir lite förvånad när man hör Sveriges socialminister säga så här angående kostnaderna för längre öppettider på apoteken: Bekymret, och anledningen till att man inte gör förändringar i ägardirektivet, är att det skulle bli för dyrt, för då måste vi betala för det. Jag blir lite förvånad.
Om man nu ska driva ett apotek, är farmaceut och har kostat på sig en bra utbildning - ska man då ha lägre inkomst när man är privat företagare och driver ett apotek? Är det detta ministern egentligen menar? Oavsett vem som driver apoteket kostar det ju pengar. Det kostar pengar oavsett om det sker i statens regi eller privat.
Jag antar att vi ska följa avtal om löner och annat på marknaden. Ministern svarade inte på frågan. Är det så att apoteken även i glesbygden ska lyda under konkurrenslag och under det som är kopplat till marknadskrafterna? Jag tar för givet att det är så om man ska driva ett privat apotek. Har man gjort en konsekvensanalys av detta så att man vet och har sett att det är möjligt?
Ministern säger att det inte går att lägga ned apotek. Om de inte går med vinst ska det ändå inte kunna gå att lägga ned dem. Men vad ska då hända om man är företagare och äger ett apotek som inte går med vinst? Ska samhället gå in och ta över, eller ska det komma någon annan? Det måste väl ändå bygga på lönsamhet? Det är det här som blir så konstigt.
Utifrån de besked som ministern ger här i kammaren i dag i de olika frågor som vi har ställt är jag ännu mer orolig inför framtiden, framför allt när det gäller glesbygden. För städerna, där marknaden råder och där det finns ett stort kundunderlag, är jag inte så orolig. Det handlar framför allt om glesbygden. Det här är läkemedelsförsörjning. Det måste vara en rättighet för alla.
Carina Adolfsson Elgestam (S):
Tack för svaret, jordbruksministern! När jag har tagit del av svaret och funderat lite på vad jordbruksministern egentligen menar har jag blivit lite konfunderad och hoppas att här kanske få lite tydligare svar. Min fråga handlar i grund och botten om de förändringar som planeras angående gårdsstödet.
Förslaget är att man under innevarande framförhandlade period, från 2007 fram till 2013, ska lämna möjligheten till stöd för 0,3 hektar mark. I stället får man inte det här stödet förrän storleken är 4 hektar. Därav är jag lite konfunderad över svaret.
Vi kan vara helt överens om att det är viktigt att vi har ett småskaligt jordbruk och att vi har småföretagare. Så långt kan vi vara fullständigt överens.
Däremot står jag frågande när man så drastiskt förändrar reglerna under pågående period, med hänvisning till - vad jag har kunnat läsa mig till i alla fall - att regelverket är så krångligt och att ansökningarna från de små har så många fel, och tar bort gårdsstödet för de allra minsta, de som inte har så mycket mark.
I stället för att sätta in resurser för att delvis hjälpa dem med regelverket om det är krångligt tar man bort ersättningen. Då har man ju löst problemet med de allra minsta. Det känns lite märkligt att inte stötta småföretagen.
Det som också känns lite konstigt i det här sammanhanget är att syftet med gårdsstödet är att hålla livsmedelspriserna nere.
I en tid när livsmedelspriserna stiger känns det ännu mer konstigt att gå in mitt under den avtalade perioden och göra de här förändringarna, allra helst om det i grund och botten är så att den lilla, enskilda lantbrukaren, småföretagaren, har gjort så gott han eller hon har kunnat när det gäller regelverket. Det blir så himla konstigt, jordbruksministern.
Jordbruksministern sade i sitt svar att han stöder småskaligt jordbruk samtidigt som han drar åt snaran för de allra minsta. Låt oss titta på Småland och Kronobergs län - vårt hemlän. Det handlar om cirka tio drabbade småbrukare.
Det är kanske inte så många företag, men för var och en av de tio småföretagarna är varje möjlighet till inkomst betydelsefull. Visst drar man åt snaran hårdare för den lilla företagaren. I mångt och mycket handlar det om att kvinnliga företagare får stryka på foten, exempelvis de som jobbar med hästavel.
Visst är de med och bidrar till ett öppet landskap. Varför ska snaran dras åt för dem - allrahelst om de följer regelverket? Det kan bli lite fel på vägen, men det är kanske för att det är krångliga regler. Varför förändras i så fall inte regelverket?
Om det är något som den borgerliga regeringen har uttalat med mycket pompa och ståt så är det att det ska bli enklare administration. Det har det tydligen inte blivit för gårdsstödet.
Carina Adolfsson Elgestam (S):
Låt mig säga följande apropå uttalandet om den regering jag en gång företrädde. Jag håller mig fortfarande till samma ideologi och jag är fortfarande socialdemokrat. Det ska inte råda några missuppfattningar om detta med tanke på hur ministern uttryckte sig. Självklart, jordbruksministern, ska man rätta till det som är fel och det som är ett problem. Vi kan vara överens om det.
Men varför ska den lilla jordbrukaren, den lilla småföretagaren, betala priset? Jag får inte detta att gå ihop. Vi kan vara överens om att det är viktigt med småskaligt jordbruk och med småföretagande. Det är vad detta i grund och botten handlar om.
Sverige har inte klarat av det som har med kontrollverksamheten att göra. Detta har vi diskuterat i kammaren tidigare. För att hitta en lösning väljer den här regeringen att ta bort möjligheterna för de allra minsta småföretagen. Så löses problemet.
Man drar åt snaran i stället för att ge hjälp på traven så att alla kan få sin utkomst från det småskaliga jordbruket. Det går inte ihop. Fördelningspolitik finns alltså inte i den borgerliga regeringen, inte ens för lantbrukare. Det är oerhört förvånande.
Jag kan inte riktigt förstå hur regeringen får ihop detta utifrån sina tankar om att driva företag på landsbygden. Vi vet att det är tuffa villkor.
Vi vet också att Sverige håller på att ställas om vad gäller småföretagande på landsbygden, såtillvida att det tidigare fanns traditionella jordbruk med mjölkkor, säd och så vidare. I dag ser det helt annorlunda ut.
Många - inte bara kvinnor - har flera olika inkomster med utgångspunkt bland annat i turism och sådant som är kopplat till mat, hästavel och ridsport. Jordbruksministern slår undan fötterna för just dem. I Kronobergs län handlar det om cirka tio småföretagare.
I Kalmar län - vårt grannlän - drabbas över 400 småföretagare av dessa förändringar. I ett nationellt perspektiv är det ca 12 600 som i dag har gårdsstöd. Det är klart att det spelar roll för småföretagandet.
Jag återkommer till, vilket ministern sade klart och tydligt, att reglerna har varit så krångliga att småföretagen får större felmarginaler än de stora företagen, som har ekonomiska muskler och som har möjlighet att köpa in konsulter som hjälper dem med reglerna.
Då väljer regeringen att fortsätta att stödja de stora jordbruksföretagen och slå undan fötterna för de små. Det kan inte gå ihop med viljan och intentionen i svaret.
Ministern kan inte mena allvar med att han stöder småskaligt jordbruk när regeringen slår undan benen så radikalt mitt under innevarande period för den lilla bonden, som bara har försökt att följa ett krångligt regelverk.
Carina Adolfsson Elgestam (S):
Den här frågan handlar inte enbart om de 180 miljonerna och hur inventeringen av arealen tidigare har gått till. Den handlar i grund och botten också om gårdsstödet. Och det är gårdsstödet jag pratar om, Eskil Erlandsson, inte miljöersättningarna - jag vet mycket väl att de finns kvar. Det Eskil Erlandsson så tydligt säger är att man ska kunna vidga sin produktion.
Min erfarenhet är att det för den som är en liten jordbrukare och bara äger ett hektar inte är så enkelt att komma över ny mark. Det brukar vara några stora som inte bara äger ganska mycket mark utan också ofta har ekonomiska muskler för att arrendera mark i området, vilket gör att de är stora.
Det är inget fel i sig, men om vi vill värna de små blir det helt fel när man med den överenskommelse som finns för lantbrukare från 2007 fram till 2013 går in och ändrar spelreglerna under resans gång.
Det ministern egentligen säger är: Vi ser över reglerna så att vi kan stärka de redan stora mer. De har ju redan tillgång till mycket mark. Det är det som är bekymret när man ändrar från 0,3 till 4 hektar. Det är det som det i grund och botten handlar om. Jag kan bara konstatera att ministern inte vill inse det som är problematiken bakom detta.
Det handlar om att man får ett stöd för att markerna inte ska växa igen och för att man ska kunna hålla livsmedelspriserna nere. Då är det helt fel att ta bort det här stödet.
Carina Adolfsson Elgestam (S):
Det känns bedrövligt efter att ha tagit del av arbetsmarknadsministerns svar. Min fråga handlade nämligen om åtgärder för unga i en tid då Sverige har bland de högsta ungdomsarbetslöshetstalen i Europa.
Jag träffade för ett par veckor sedan en tjej som gick ut gymnasieskolan i våras. Hon heter Anna. Hon har fått en praktikplats i en skoaffär. Hon får 135 kronor om dagen fem dagar i veckan.
Hon kan inte flytta hemifrån och har naturligtvis svårt att rent allmänt få ekonomin att gå ihop. Men det går väl an, säger hon, eftersom hon alltid bott hemma. Samtidigt upplever hon att hon gör samma sak som de andra anställda i butiken. Det har hänt en och annan lördag att det saknats personal.
Då har Anna fått hoppa in och arbeta, vilket hon tycker är jättebra. Hon säger att hon gör samma sak på lördag som på tisdag. Skillnaden är att hon för lördagen får avtalsenlig lön medan hon för tisdagen får praktikersättning. Hon sade till mig: Jag känner mig faktiskt utnyttjad.
Det känns som om arbetsgivaren utnyttjar mig, och det känns inte riktigt bra. Anna är bara en av alla arbetslösa unga i Sverige. Jag träffade Tobbes mormor på gatan. Hon stoppade mig och sade: Du som är politiker, nu ska jag berätta för dig hur det är för mitt barnbarn. Han har lastbilskörkort. Han har fått en praktikplats.
Han har fyra mil att pendla. Han har samma ersättning som Anna, 135 kronor om dagen. Då säger hans föräldrar: Nejdu, Tobbe, du åker dit varenda dag. Vi tankar bilen, vi avstår från en bil så att du kan ta dig dit varje dag. Så fungerar det för Tobbe. Hans mamma och pappa har tur för de har jobb båda två.
Och de säger att de inte har så höga kostnader för sin villa och så vidare, så de har råd. Om det kniper kan de till och med tänka sig att köpa en bil så att Tobbe kan ta sig till praktikplatsen varje dag.
Det kan inte vara rätt att vi har system som gör att unga människor hamnar i situationer där de känner sig utnyttjade, som i Annas fall, eller, som i Tobbes fall, känner att det är tack vare mamma och pappa som man över huvud taget kan ha en praktikplats. Annars hade det aldrig fungerat.
Mot bakgrund av detta och de frågor jag ställt känns det svar ministern levererat ganska tunt. Det behövs, med tanke på det läge vi befinner oss i och för att inte tappa bort en hel ungdomsgeneration, mer kraftfulla åtgärder, kanske också för att stimulera till ökad utbildning.
Och då har jag fått detta svar! Samtidigt kan man läsa ett annat svar i Dagens Industri, och det kanske är det allra mest skrämmande. Där kan man nämligen läsa att Alliansen vill ge unga lägre lön. Av artikeln framgår att det alltså är på det sättet man ska lösa ungdomsarbetslösheten.
Carina Adolfsson Elgestam (S):
Arbetsmarknadsministern försökte skapa en bild av att vi inte hade så stora åsiktsskillnader i det stora hela. Jag skulle nog vilja säga både ja och nej. Erfarenhet och praktik - ja, det är bra. Det finns all anledning att stimulera för att människor inte ska hamna i passivitet.
Men den stora skillnaden är att man när man har den här typen av praktikplatser måste se till att man har med en kravspecifikation på arbetsgivarna. Det är där den stora skillnaden är. I dag finns det inte något som helst krav på arbetsgivaren om att det eventuellt ska leda till en så kallad riktig anställning. Det är det som är ett av de stora bekymren.
Det är naturligtvis också därför så många ungdomar känner sig utnyttjade. Vad gäller lärlingsutbildningar kan vi väl vara överens så pass långt att det är ett bra system för dem som känner för den typ av lärlingsutbildning som vi har i dag kopplat till specifika yrken. Självklart ska det som arbetsmarknadens parter kommer överens om gälla. Så långt är det inget problem.
Det största problemet är huruvida ungdomarna söker sig till de olika lärlingsutbildningarna, vilket jag kanske skulle önska. Möjligtvis är en hel del av lärlingsutbildningarna passé, det vill säga att våra unga i samhället i dag inte söker den här typen av utbildningar. De vill ha helt andra utbildningar. Då får vi se till att anpassa oss till det.
Allianspartierna säger i Dagens Industri i dag att man skulle kunna införa ett lärlingssystem för att få in unga på arbetsmarknaden. Man ska kunna börja en anställning med lägre lön och lägre anställningstrygghet.
Det är klart att jag med den fackliga bakgrund jag har känner i ryggmärgen att det där är ett hårt slag mot inte minst fackföreningsrörelsen men framför allt alla arbetstagare. Oavsett vad vi arbetar med måste vi få lika lön för lika arbete.
Om man går på en lärlingsutbildning är det kopplat till ett krav på att det ska finnas någon anställd på den arbetsplatsen som har en specialkompetens att lära upp en lärling, som det heter ute i arbetslivet.
Det är någonting helt annat än det som man kan ta del av när man andas känslan i lärlingssystemet. Men åter tillbaka till det som saknas, alltså kraftiga åtgärder för att få in fler ungdomar på arbetsmarknaden. Oavsett om vi pratar om lärlingsutbildningar eller praktikplatser räcker det inte. Vi behöver ha fler utbildningsplatser.
Alliansregeringen har plockat bort arbetsmarknadsutbildningar därför att ni inte tycker att de är ett bra redskap, vilket också framgår tydligt i svaret. Det gäller arbetsmarknadsutbildningar som ungdomar är betjänta av. Det är ändå någon form av sarkasm bakom detta.
Vi tror ändå att alla typer av arbetsmarknadsutbildningar som är anpassade till den region man bor och verkar i leder till att man blir mer anställningsbar och på det sättet ökar möjligheterna att få arbete.
Carina Adolfsson Elgestam (S):
Jag vet inte riktigt som jag får ihop ekvationen med korta och långa utbildningar och förstår den fullt ut, men det kanske inte är det viktiga. Jag kommer från Kronobergs län. Vi har ganska hög arbetslöshet rent generellt mot vad vi brukar ha i just Kronobergs län.
Vi har till de ca 2 000 unga arbetslösa 120 utbildningsplatser. Det känns inte förhållandevis som att det är anpassat till det antal ungdomar som är arbetslösa. Vad gäller detta med att ställa krav på arbetsgivare eller inte var det ett ganska så intressant svar som ministern hade.
Vad gäller att ställa krav på de arbetslösa, oavsett ålder, har inte regeringen eller ministern några bekymmer alls. Men när man ska ställa krav på arbetsgivare är det bekymmersamt. Jag tror att det är precis tvärtom. Jag tror inte att arbetsgivare har några som helst bekymmer om de får krav på sig. Har ni behov av att på sikt anställa en person här kan ni få en praktikant på vägen.
Men sannolikheten att den här personen ska bli anställd ska vara ganska så stor. Det är inga problem att ställa sådana krav om man vill. Men det verkar som att det viktiga för den här regeringen är att ställa krav på arbetslösa än på arbetsgivare i just det här fallet. Vad gäller utbildning rent generellt kan vi vara överens om att all utbildning ökar möjligheterna för att bli anställningsbar oavsett vilken typ av utbildning man går.
Det är viktigare att en ung människa får gå en utbildning som man är intresserad av och tycker är rolig, för då gör man ett bättre studieresultat än om man bli intvingad till någonting som man inte vill. Därför är det viktigt att se till att man får den kompetens som man känner att man själv vill ha. Det ökar möjligheten att bli anställningsbar.
Carina Adolfsson Elgestam (S):
Tillgänglighet är en av de absolut viktigaste frågorna när det gäller apotek. Det har vi talat om här i kammaren ett flertal gånger. Nu lever vi mitt i det. Jag tänker främst på tillgänglighet i ett glesbygdsperspektiv.
Krister Örnfjäder nämnde att ökat öppethållande var en av orsakerna till att man skulle privatisera Apoteket. Jag bor i glesbygd i Småland. När jag senast skulle besöka apoteket kunde jag konstatera att det bara hade öppet halva dagen.
Tidigare har apoteket haft öppet hela dagen. Det kändes inte som någon ökad tillgänglighet, snarare tvärtom. Det fick mig att reflektera över ett annat stort paradnummer, nämligen att de receptfria läkemedlen skulle kunna säljas på Konsum och Ica och på bensinstationer.
Vi är väl överens om att det är bra och ger ökad service. Det kan möjligen vara en av orsakerna till att apoteket har kortare öppethållande nu. Vad vet jag? Det är en egen reflektion. Frågan är om det blev som det var tänkt. Vad är nästa steg? I glesbygd kanske det inte är lönsamt att ha öppet mer än några timmar om dagen. Hur får man då lönsamhet i sitt företag?
Jag kan känna ganska stor oro när det gäller detta och funderar över vilka konsekvensanalyser man egentligen har gjort. Häromdagen träffade jag en kvinna som också bor i glesbygd i Småland.
Hon berättade att det blev lite bekymmersamt när hennes cancersjuke far behövde läkemedel vid några tillfällen i livets slutskede när det var skarpt läge. Hon sade: Tidigare ringde jag till apoteket. Om jag ringde till ett apotek kunde de svara på om läkemedlet fanns på ett annat apotek i närområdet.
Kvinnan bor i ett område där det finns fyra apotek inom två till fem mil. Hon sade att hon vid flera tillfällen varit tvungen att ringa fyra samtal eftersom det ena apoteket inte kunde ge besked om huruvida det andra hade läkemedlet. Min fråga till ministern är: Är inte det ett ganska allvarligt problem?
Det är en sak om man bor i en stad där det kan finnas flera apotek någorlunda nära. På vissa platser i landet kan man behöva köra tre, fyra, fem mil och på andra platser kanske ännu längre för att få besked och få sin medicin i ett akut läge. Då kan man ju inte invänta 24-timmarsregeln. Det är fullständigt omöjligt.
Det är skillnad om man i ett akut läge behöver läkemedel som hör till sjukdomsbilden. Då har man inte tid att vänta. Ministern säger i svaret att det ska göras en utvärdering efter tre år. Efter vad vi har kunnat se under den här korta tiden känns det som om man, utifrån glesbygdsperspektivet, betydligt snabbare behöver göra en analys och vidta åtgärder. Jag undrar om ministern är beredd att göra det.
Carina Adolfsson Elgestam (S):
Jag blev inte riktigt nöjd med svaren som ministern gav här om tillgängligheten framför allt i glesbygden. Det var just det som jag berörde i mitt inlägg. Jag känner att detta inte är lösningen. Jag förstår att personen i fråga är glad över att man har tagit bort lunchstängningen eftersom det också är en tillgänglighetsfråga.
Men i mångt och mycket när man privatiserar och driver företag handlar det om lönsamhet. I detta fall gäller det att vara lönsam som kund för det apotek som man har i sitt närområde så att det går runt och kan behålla sina öppettider, annars ökar risken för att det blir ännu kortare öppettider. På sikt kanske det inte går runt, vilket betyder att servicen i fråga om apotek försvinner.
Ytterligare en sak oroar mig. När vi tar upp den problematik som finns när det gäller att lagerhållningen inte är samordnad mellan de olika apoteken säger ministern att man ska se om det går att få en sådan ordning.
Om vi redan nu, efter så kort tid, känner till att detta problem finns vore det väl bättre om ministern här och nu i kammaren lovade att han skyndsamt ska se till att det blir en samordning när det gäller lagerhållning mellan apoteken så att människor inte råkar ut för det som till exempel den kvinna som jag träffade för ett par veckor sedan gjorde.
Hon sade till mig att man vid några tillfällen var tvungen att ringa till fyra olika apotek för att få tag i den medicin som man behövde ha tag i akut. Dessa människor orkar nästan inte med det. Som det var tidigare räckte det att ringa till ett apotek som kunde ge besked om var medicinen fanns i lager. Det är skillnaden mellan då och nu.