KBLab/rixvox huggingface dataset:
Dennis Dioukarev (SD):
Efter att regeringens förslag om offentlig upphandling röstades ned av en riksdagsmajoritet i höstas återkom civilministern nyligen med ett nytt, kraftigt reviderat förslag. I det undantas småföretagen från regelverket, och utländsk arbetskraft har inte längre en konkurrensfördel mot svensk arbetskraft. De som har följt debatten känner igen detta. Det är nämligen exakt i linje med Sverigedemokraternas hållning i höstas.
Vi välkomnar att civilministern har tagit till sig av kritiken vi har fört fram och gav därför i förmiddags vårt stöd till det nya förslaget i riksdagens finansutskott. Men det som är anmärkningsvärt är tillvägagångssättet. Eftersom vi har en historiskt svag minoritetsregering är det upp till ansvarig minister att sätta sig vid förhandlingsbordet och förankra sina förslag för att försäkra sig om att han har parlamentariskt stöd. Inget av detta gjordes. Nu fick vi ett kompromissförslag ändå, men på bekostnad av skattebetalarnas pengar.
Jag tror att många ställer sig frågan: Varför ville Socialdemokraterna inte sätta sig ned som vuxna människor och samtala om detta tidigare?
Dennis Dioukarev (SD):
Det vi har sagt tidigare är att utstationerad arbetskraft inte ska få en gräddfil gentemot svensk arbetskraft. Detta var inte fallet i ert första förslag. Inte ens i min vildaste fantasi trodde jag att Socialdemokraterna av alla partier var redo att offra svenska arbetstagare till förmån för utländska. Hur väl rimmar det med att värna svenska löntagare? Varför undvek man att söka parlamentariskt stöd för sitt eget förslag såvida man inte vill ha konflikt?
Dennis Dioukarev (SD):
Regeringen föreslår att genom lag reglera att fonder ska lämna information om förvaltning med avseende på olika hållbarhetsaspekter såsom miljö, sociala förhållanden, personal, korruption och respekt för mänskliga rättigheter. Vidare ska samtliga fonder, vare sig de beaktar hållbarhetsaspekter eller inte, också åläggas informationskrav att rapportera.
Det finns i dag flera internationellt erkända alternativ för hållbarhetsinformation. FN-initiativet Principles for Responsible Investments, PRI, förtydligar redovisning inom hållbarhet med kapitalförvaltningsfrågor. Utöver detta finns nordiska initiativ, till exempel svanmärkning, vilket ger möjlighet för fonder med tydlig hållbarhetsprofil att få sin hållbarhet granskad och i slutändan certifierad.
Även den oberoende organisationen Swedish Sustainable Investment Forum tillhandahåller information för icke-professionella sparare i form av en hållbarhetsprofil. Morningstar är ett fjärde exempel som gör en helhetsbedömning av olika fonders hållbarhetsarbete, och vidare finns nationella branschinitiativ från Fondbolagens förening med förslag på riktlinjer för korrekta uttryck och icke missvisande formuleringar vid marknadsföring.
I dag ges även investerare som söker ett hållbart fondalternativ sett till ESG-standarder fullgoda möjligheter att investera i den breda och växande mängden hållbarhetsfonder. Dessa fonders placeringsstrategi är att ta hänsyn till företagens CSR-program samtidigt som de certifierar sig själva genom exempelvis så kallad svanmärkning eller användandet av PRI-redovisning.
Slutsatsen, fru talman, är att den genomsnittliga fondspararen redan i dag har tillgång till lättillgänglig information och goda möjligheter att investera i fonder på grundval av deras hållbarhet. Den svenska lagstiftningen skulle med detta krav avvika från EU-standarden samtidigt som en ökad administrativ börda skulle läggas på dessa bolag.
Det kan ifrågasättas hur effektiv regleringen av hållbarhetsinformation kan anses vara när den inte är tillämplig på värdepappersbaserade fonder vars hemvist är utanför Sverige. Det skulle leda till en asymmetri där utländska värdepappersfonder skulle få en konkurrensfördel i och med avsaknaden av administrationskrav för att rapportera hållbarhetsinformation. Vidare anför Finansinspektionen i sitt remissvar att det är oklart vad som avses med begreppet hållbarhet.
Avsaknaden av kontrollmekanismer när det gäller fonders hållbarhetsinformation kan i värsta fall leda till så kallad greenwashing. Med detta menas att fondförvaltaren felaktigt marknadsför fonden som mer hållbar än den egentligen är i syfte att göra den mer attraktiv för sparare. Slutligen påpekas det av flera remissinstanser att det finns en överhängande risk att en lagreglering snabbt blir omodern och i värsta fall kontraproduktiv.
Sverigedemokraternas uppfattning är att utvecklingen av hållbarhetsrapportering bäst sker genom självreglering, som bevisligen redan finns inom branschen. Regeringen bör därför återkomma till riksdagen med ett lagförslag i enlighet med det jag framfört här. Jag yrkar bifall till reservation 1.
Dennis Dioukarev (SD):
Fredrik Olovsson vill ge kommunerna betalt i efterhand. Vi anser tvärtemot att man bör kompensera inom befintligt anslag. Det går inte att ha en myndighet som spräcker budget gång på gång och får mer pengar år efter år. Det är ohållbar politik.
Fredrik Olovsson redogör också för de utgifter som denna ändringsbudget för med sig i form av 5 miljarder kronor till invandringen plus att regeringen har lämnat en extra ändringsbudget med 3 miljarder kronor till 9 000 vuxna afghanska män utan skyddsbehov och med oklar identitet. Det bli en total på minst 8 miljarder kronor till massinvandring, utöver de redan beslutade rekordstora migrationsanslaget.
Jag frågar ledamoten uppriktigt: När är Socialdemokraterna nöjda? När är det nog? Finns det över huvud taget någon gräns för hur mycket skattepengar regeringen kan tänka sig att lägga på invandring?
Dennis Dioukarev (SD):
Jag tror att ledamoten Olovsson vet hur man läser en budget, så jag ser utspelet om kommunerna som ett tecken på socialdemokratisk desperation. Sverigedemokraterna har samma finansiella sparande i kommunsektorn som regeringen. Vi har kraftigt ökade skatteintäkter på grund av flera tunga skattereformer, och vi har kraftigt minskade utgifter på grund av en ansvarsfull invandringspolitik - till skillnad från Socialdemokraterna.
Vi har ett bättre finansiellt sparande i offentlig sektor. Man kan också fundera på detta med alternativkostnad vad gäller migrations- och integrationspolitiken. Det står varje parti fritt att välja vilka grupper man vill prioritera, och det är tydligt vilken grupp Socialdemokraterna prioriterar. Vad skulle hända om vi lade 8 miljarder kronor på fattigpensionärerna, sjukvården eller polisen i stället för på massinvandringen?
Jag kan berätta för ledamoten vad som skulle hända då. Om vi lade 8 miljarder kronor på fattigpensionärerna skulle vi lyfta dem ur fattigdom. Om vi lade 8 miljarder på sjukvården skulle vi ta bort vårdköerna helt. Om vi lade 8 miljarder på polisen hade vi kunnat höja polislönen med mer än 2 000 kronor i månaden. Varför är detta felaktiga prioriteringar? Varför prioriterar ni bort välfärdens hjältar, Fredrik Olovsson?
Dennis Dioukarev (SD):
I samband med att Finanspolitiska rådet släppte sin årliga rapport i tisdags frågade jag finansministern om vilka reformer man genomfört för att minska skillnaderna i sysselsättning mellan inrikes och utomeuropeiskt födda. Jag fick då en lång utläggning om etableringsjobb och extratjänster, det vill säga fler särlösningar som putsar statistiken men som nästan aldrig mynnar ut i anställningar och riktiga jobb.
Rådet konstaterar också detta i sin rapport och skriver att det inte är uppenbart på vilket sätt de nya etableringsjobben skulle fungera väsentligt bättre än existerande subventionerade anställningar. Det finns alltså ingenting som tyder på att de tidsbegränsade subventionerade anställningarna räcker för att denna grupp ska få en fast förankring på arbetsmarknaden.
Min fråga till minister Ylva Johansson är därför följande: Har Ylva Johansson en avvikande uppfattning, eller anser hon att expertmyndigheternas uppfattning är korrekt? Och är hon i så fall beredd att ompröva sin politik?
Dennis Dioukarev (SD):
Faktum kvarstår dock: Trots ett decennium av beprövad arbetsmarknadspolitik i form av det som ministern nyss beskrev är arbetslösheten bland utrikes födda mer än fem gånger så hög som hos inrikes födda. Betänk då dessutom att denna grupp har problem att komma in på arbetsmarknaden nu när regeringen har gått mot alla regler i hur man bedriver finanspolitik. Vilka konsekvenser får det i nästa lågkonjunktur? Vilka reformer ska då åtgärda det som ingen regering hittills har lyckats med? Jag tycker att det finns all anledning till självkritik hos regeringen. Frågan är om ministern tycker det.
Dennis Dioukarev (SD):
I dagar som dessa kan det kännas tondövt att tala om något annat än den kris som världen, Europa och Sverige nu befinner sig i. Men den dagliga verksamheten i riksdagen fortsätter genom att de folkvalda fullgör sina åtaganden i den grad det är möjligt, om än med ett decimerat antal ledamöter.
Det är en viktig signal till svenska folket att riket kan och kommer att styras även i kristider. Utifrån finansutskottets perspektiv finns det naturligtvis mycket att säga om läget i världsekonomin med den senaste tidens börsrörelser och de likviditetsproblem som svenska företag möter. En extra ändringsbudget har presenterats, och stimulansåtgärder har lanserats och är under beredning.
Jag känner mig trygg med att dessa kommer att hanteras på ett tillfredsställande sätt. Utifrån detta betänkande kan jag konstatera att Sverigedemokraterna stöder det tillkännagivande som finansutskottet riktar till regeringen om makrotillsynsåtgärder och om åtgärder för att underlätta för unga vuxna att ta sig in på bostadsmarknaden.
Just i dag nöjer jag mig med att yrka bifall endast till SD:s reservation 13 och till utskottets förslag under punkt 3.
Dennis Dioukarev (SD):
Man kan naturligtvis göra sig lustig över att min partiledare, till skillnad från Ulla Anderssons, beger sig ut i verkligheten för att bilda sig en egen uppfattning och kunna utforma vår politik utifrån den verklighet han ser när det gäller vad som är bäst för människorna på plats där nere och vad som är bäst för Sverige. Jag tycker att det är ett rimligt sätt att bygga sin politik på. Vänsterpartiet håller sig i stället på säkert avstånd innanför dessa väggar.
Jag tycker att det visar på ett elitistiskt förhållningssätt till det politiska hantverket. Vad gäller sakfrågan är det en våg av människor som nu kommer från Afghanistan, Afrika och Iran. Sättet man forcerar gränserna på visar på att man inte respekterar nationers suveränitet, och man respekterar inte mottagarlandets lagar. Det bränns bilar, och det bränns däck.
Det kastas gatstenar, och kyrkor vandaliseras. Då handlar det inte om flykt längre. Därför är det en befogad fråga vad Ulla Andersson vill kalla fenomenet att tusentals unga, arga män forcerar ett lands gräns med våld. Den frågan vill jag ha svar på.
Dennis Dioukarev (SD):
Jag tycker att det är lite hyckleri att angripa Sverigedemokraterna för skattesänkningar samtidigt som Vänsterpartiet stöder en regering som har valt att avskaffa värnskatten. Ni kan när som helst välja att fälla regeringen, Ulla Andersson, och vi kan till och med hjälpa er att göra det. Jag sträcker därför ut en hand: Låt oss fälla denna regering tillsammans, om Vänsterpartiet nu är seriösa med sin kritik mot skattesänkningarna!
Våra skattesänkningar är riktade mot låg- och medelinkomsttagare - mot vanligt folk och småföretagare. Jag förstår inte hur det kan vara fel sätt att bedriva politik på. Men Vänsterpartiet vill naturligtvis beskatta allt som rör sig, så jag är inte förvånad över denna retorik. Vi har ökat de generella statsbidragen till kommunerna mer än regeringen.
Vi har tillsammans med Vänsterpartiet tillfört 2,5 miljarder extra till kommunerna. Det är en bra politik för stärkt kommunal välfärd.
Dennis Dioukarev (SD):
Jag tycker att ledamoten själv besvarar många av de frågeställningar som lyfts fram i anförandet. Det talas om politiska reformer, och det talas om lagstiftningsåtgärder för att bekämpa penningtvätt. Det är åtgärder som Sverigedemokraterna står bakom och hoppas att Somalia är benägna att vidta. Men det är också åtgärder som måste vara oberoende av svenska skattemedel.
Detta är inte åtgärder som i grunden kräver någon sorts finansiering. Jag tycker också att ledamoten lyfter fram en annan viktig poäng i sammanhanget, nämligen korruptionen i det politiska systemet i Somalia. Somalia är ett land som ligger i den absoluta toppen av korruptionsindex. Är det då strategiskt begåvat att skänka bort svenska skattepengar till ett sådant politiskt system? Jag tycker inte att det är ansvarsfull politik.
Dennis Dioukarev (SD):
Vi baserar vår politik på försiktighetsprincipen, ansvarstagande och ett försiktigt fortskridande. I detta sammanhang vill jag ställa en rak fråga. Hur kan Ingela Nylund Watz garantera att dessa pengar används på det sätt som är avsett i ett land som ligger i toppen av korruptionsindex?
När man skapar ett sådant incitamentssystem efterskänker man en skuld utan att egentligen ställa några krav. Jag tycker snarare att man bör kunna ställa krav redan nu. Somalia har en skuld till IMF.
Då bör man redan i detta läge kunna ställa krav på fattigdomsbekämpning, på politiska strukturella reformer och framför allt på ett motarbetande av den typ av religiös extremism som finns i landet. Detta verktyg och denna möjlighet finns redan nu. Det krävs inte 21 miljoner svenska skattekronor för att kunna ställa denna typ av krav.
21 miljoner kronor är förvisso en symbolisk summa i detta sammanhang. Men jag räknade på detta i går, eftersom jag misstänkte att denna fråga skulle väckas, och 21 miljoner kronor räcker till 266 000 andningsskydd av modellen FFP2 till vården som verkligen skulle behövas här och nu.
Man kan såklart relativisera summor hit och dit, men Sverigedemokraterna har en ansvarstagande syn på vår ekonomiska politik. Uppenbarligen har Socialdemokraterna andra utgångspunkter.
Dennis Dioukarev (SD):
Från Sverigedemokraternas håll vill jag redogöra för vår utgångspunkt. Problemet med dessa typer av program, som IMF sjösätter och äskar pengar för, är att de tenderar att förr eller senare omvandlas till skuldavskrivningar. Man har en dokumenterad historik av att skriva av andra länders skulder. Därför kan inte detta betraktas på något annat sätt än som bidrags- eller biståndspolitik.
Vi skulle dock ha haft större förtroende för de så kallade utlåningsprogrammen om lånen de facto betalades tillbaka i större utsträckning. Sedan vill jag bemöta ett par saker som Fredrik Stenberg sa i sitt anförande. Några av de länder som vi skänker pengar till, exempelvis Somalia - 21 miljoner för en månad sedan - ligger i toppen av korruptionsindex.
Det är skurkstater det handlar om i väldigt många fall. De jobbar inte med den typ av politik som är viktig för Socialdemokraterna - jämställdhet, miljöfrågor och så vidare. Framför allt kränker man konstant grundläggande mänskliga rättigheter i de här länderna. På vilket sätt är ledamoten övertygad om att dessa pengar inte används för vidare korruption i exempelvis ett land som Somalia?
Ledamoten gör en poäng av att bidrag skulle leda till välstånd. Det finns över huvud taget inte något sådant kausalt samband, så det argumentet faller. Singapore var ett fattigt land för 50 år sedan. Det har aldrig mottagit en krona i bistånd men är i dag en av världens framstående nationer i ekonomisk mening. Somalia har tagit emot hur mycket bistånd som helst men har inte utvecklat något välstånd.
Jag vill bara poängtera att det inte finns något sådant kausalt samband. Det finns ingen empiri för det påståendet.
Dennis Dioukarev (SD):
Detta har absolut ingenting med handel att göra över huvud taget. Sverigedemokraterna är ett handelsvänligt parti. Det är någonting som vi återkommande betonar i våra politiska förslag. Vad gäller ledamotens fråga angående korruptionen: Hur ska man som svensk skattebetalare och väljare kunna utkräva ansvar av de politiska partierna?
Hur säkerställer regeringen att de här pengarna inte går till mer korruption? Det blir en väldigt konstig ordning att skicka pengar till länder som ligger i toppen av korruptionsindex och där mänskliga rättigheter kränks konstant och sedan hoppas att det på något sätt löser sig med tiden eller dylikt. Man måste redan i detta läge ställa vissa krav och se till att de efterlevs.
Sedan kan vi börja prata om bistånd och om regelrätta lån, inte bidrag, som det är fråga om i detta sammanhang. Jag får inget svar på min fråga, så jag omformulerar den. Hur säkerställer ledamoten, regeringen och Socialdemokraterna att de här pengarna inte går till att fördjupa korruptionen i ett land som Somalia?
Dennis Dioukarev (SD):
Utbildningsministern! Tack för svaret! Jag vill börja med att sätta ministerns svar i ett sammanhang. Ett skolval går ju normalt till så att i händelse av att antalet ansökande överstiger antalet erbjudna platser prioriteras eleverna utifrån om de har syskon på skolan, avståndet mellan skola och hem, och i sista hand lottar man. I vanliga fall behandlas alla elever utifrån samma kriterier om att främja lika rättigheter och möjligheter för alla elever.
Men i Göteborg har man valt en annan väg. Där har grundskolenämnden och förvaltningen ändrat prioriteringsordningen så att man prioriteras och får direkt tilldelning till stadens mest populära skolor om man tillhör kategorin nyanländ. Det får naturligtvis konsekvenser för alla dem som inte är nyanlända.
Tidningsrubrikerna i Göteborg fylls med vittnesmål från förkrossade föräldrar och från elever som skiljs från sina klasskamrater, rycks upp ur sin stabilitet och blir skickade till andra sidan av stan, bara för att de är svenskar. I denna kontext fattade skolväsendets överklagandenämnd ett beslut om ett överklagande av skolplacering och konstaterade att en nyanländ elev inte är en saklig urvalsgrund.
De hänvisar också till ett beslut i Högsta förvaltningsdomstolen, där det fastslås att urvalet till skolan ska ske på ett objektivt, sakligt och icke-diskriminerande sätt. Här borde det vara klappat och klart, kan man tycka, men trots det gäller fortfarande samma prioriteringsordning i Göteborg. Detta är alltså bakgrunden till mina frågor till utbildningsministern här i dag. Jag reagerar på ett antal saker i ministerns svar.
Det första är att ministern citerar att urvalet ska ske på ett objektivt, sakligt och icke-diskriminerande sätt. Problemet med det är att skolväsendet redan har konstaterat att nyanländ inte är en saklig urvalsgrund. Kriterierna är inte uppfyllda, så hur kan man då hävda att det går till på ett korrekt sätt när vi har kryphål som bevisligen möjliggör diskriminering?
Det andra är att när ministern säger att vi måste bryta segregationen menar hon egentligen att man ska tvinga nioåringar att ta ansvaret och konsekvenserna av socialdemokratisk invandringspolitik, som lagt grunden till diskriminerande prioriteringsordningar som den i Göteborg där svenska elever tvingas ge bort sin plats till nyanlända. Jag hade hoppats att ministern kunde lugna oroliga föräldrar och elever här i dag.
Men tyvärr verkar det som att alla elever i Göteborg bör förbereda sig på att även deras platser ligger i farozonen att ges bort till nyanlända. Jag formulerar därför om mina frågor: Är det verkligen regeringens intention att sådana här kryphål för institutionaliserad diskriminering ska existera i Sverige? Är det regeringens avsikt att övriga Sverige ska få en liknande modell som den i Göteborg?
Detta är mina frågor som jag önskar svar på.
Dennis Dioukarev (SD):
Det är ingen som har bett om en recension av det specifika fallet, utan detta är en debatt om principer, i alla fall i mina ögon. Det är helt korrekt som ministern beskriver att man som riksdagsledamot och minister har ansvar för lagstiftningen i Sverige och att uppgifterna fördelas till Skolinspektionen, förvaltningar och andra.
Som ministern säger i sitt svar regleras urvalet inte i skollagen, och kommunerna har utrymme att bestämma vilken princip som ska tillämpas. Detta är helt korrekt, men när vi har flera uppmärksammade fall av institutionaliserad diskriminering har det gått från att vara ett kommunalt ärende till att bli en nationell fråga.
Då måste man som minister utreda vilken möjlighet som finns att åtgärda problemet, i den mån man ser diskriminering som ett problem. I sådana fall bör kryphål för diskriminering täppas till på något sätt. Kravet på objektivitet, saklighet och icke-diskriminering samt allmänna rättsprinciper efterlevs inte. Detta har Överklagandenämnden redan konstaterat.
Att låta nyanlända gå före i kön strider mot likställighetsprincipen och kraven på saklig grund vid urval. Om man är genuint motiverad att bekämpa orättvisor ute i samhället, förtydliga då skollagen, kommunallagen och diskrimineringslagen! Agera på något sätt! Det är ju därför vi är politiker, för att vi vill förändra. Åtminstone var det därför jag kom in i politiken, för att jag ville bekämpa orättvisor.
Om man fortfarande tvivlar på att det finns ett problem kan man fråga de föräldrar som får se sina barn bli helt förtvivlade om de känner att de inte omfattas av grundläggande demokratiska rättigheter. Man kan fråga de barn som blir uppryckta ur sin vardag och får säga adjö till kompisarna, sätta sig på spårvagnen och bli skickade till en annan stadsdel bara för att de är svenskar. Fråga om de känner sig rättvist behandlade!
Det råder en diskrepans mellan lagar och rättspraxis å ena sidan och verkligheten i Göteborg å andra sidan. Bevisligen finns det odiskutabla, dokumenterade vittnesmål om detta. Då måste regeringen agera. Allt annat är en acceptans av institutionaliserad diskriminering av svenska elever. Jag letar efter bevis här i dag för att det inte är så, men jag hittar inga. Jag ställer därför frågan rakt ut till ministern: Tar ministern och regeringen åtminstone avstånd från diskrimineringen av svenska elever?
Det var min ena fråga. Vad gäller Åstrands likvärdighetsutredning kan vi lägga den åt sidan för en stund och i stället prata om principer, för sådana måste även en regering ha, oaktat utredningar och remissrundor. Min andra, liknande fråga som jag vill ställa är: Är det acceptabelt att svenska elever särbehandlas på grund av sin bakgrund? Jag har fortfarande inte fått ett rakt svar på den frågan. Regeringen måste ha ett ingångsvärde i detta sammanhang.
Man kan som minister inte vara ett oskrivet blad i sådana grundläggande frågeställningar. Det är två mycket enkla frågor: Är det acceptabelt att svenska elever särbehandlas på grund av sin bakgrund? Tar ministern och regeringen avstånd från diskrimineringen av svenska elever?
Dennis Dioukarev (SD):
Ministern gör en anmärkningsvärd poäng av att det bara är ett mindre antal elever som diskrimineras. Anna Ekström, Sveriges utbildningsminister, ger sig på att försöka kvantifiera orättvisa. Jag tycker att det är smaklöst. Det är anmärkningsvärt men uppfriskande med en minister som så ogenerat manifesterar sin demokratisyn och sin syn på de grundläggande fundament för likhet inför lagen som Sverige är byggt på.
Är inte ett fall av diskriminering ett fall för mycket? Enligt skollagen och diskrimineringslagen är det åtminstone det, och enligt Sverigedemokraterna är det det. Tycker inte regeringen att ett fall av diskriminering är ett fall för mycket? Vad gäller siffror kan vi prata om dem. År 2019 fick totalt 46 nyanlända förtur till stadens mest populära skolor. På grund av detta skickades 46 elever till skolor långt ifrån hemmet. Hur många var det året innan? Hur många kommer att bli gallrade i framtiden?
Hur många har blivit gallrade på diskriminerande grunder? Egentligen spelar antalet ingen roll, utan det är principen som måste angripas. Var går gränsen för regeringen för hur många nyanlända som ska ges förtur? För Sverigedemokraterna är svaret självklart: Likställighetsprincipen ska gälla alla. En elev som inte omfattas av våra demokratiska principer är en elev för mycket. Var går gränsen för regeringen?