Beatrice Ask (M):
Patrik Björck har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att stärka meddelarskyddet i offentligt finansierad privat verksamhet. Inledningsvis ska jag säga att jag så sent som i december förra året besvarade tre interpellationer på detta tema. Jag sade då att det inte är aktuellt med några generella åtgärder för att förstärka privatanställdas meddelarfrihet. Min uppfattning är fortfarande densamma.
Jag vill ändå utveckla frågeställningen något. Yttrande- och informationsfrihet är grundläggande principer i det konstitutionella systemet. Meddelarfrihet tillkommer alla, och den har bland annat genom reglerna om anonymitetsskydd och förbudet mot straffrättsliga sanktioner ett grundläggande skydd i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. Det är alltså inte så att anställda inom den privata sektorn saknar meddelarfrihet.
Bestämmelserna i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen ger dock inte privatanställda samma skydd som offentliganställda mot ingrepp från arbetsgivaren. En privat arbetsgivare får till exempel utan hinder av tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen försöka att själv eller med hjälp av annan efterforska vem som har lämnat upplysningar till medierna. I vissa företag med stark anknytning till det allmänna gäller emellertid samma meddelarskydd som för offentligt anställda.
Det gäller företag som ägs av kommuner och landsting men också andra enskilda rättssubjekt som har anförtrotts uppgifter som innefattar myndighetsutövning. Frågan om det är möjligt att generellt stärka skyddet för privatanställdas meddelarfrihet har utretts tidigare, och frågan har diskuterats i varje fall sedan 80-talet. Möjligheterna att förstärka meddelarskyddet för privatanställda har bland annat övervägts av den tidigare socialdemokratiska regeringen.
De förslag som har lagts fram i den riktningen har emellertid mötts av omfattande kritik från remissinstanserna. Den dåvarande regeringen valde att inte gå vidare med något sådant förslag. De invändningar som har förts fram mot förslagen är flera. För det första är det svårt att reglera all verksamhet - offentlig och privat - på samma sätt eftersom det finns så stora skillnader mellan verksamheterna.
En sådan skillnad är att lojalitets- och tystnadsplikten på den privata arbetsmarknaden är avtalsreglerad. Ett generellt förbud för arbetsgivare att vidta arbetsrättsliga åtgärder mot en anställd som avslöjar uppgifter som han eller hon har förpliktat sig att hemlighålla skulle utgöra ett ingrepp i avtalsfriheten och komma i konflikt med den grundläggande principen om att ingångna avtal ska hållas.
För det andra har privata företag ett större behov än det allmänna att av konkurrensskäl kunna hemlighålla uppgifter om verksamheten. Det finns en uppenbar risk för att företagens konkurrensförmåga försvagas om de inte har möjlighet att upprätthålla avtal om sekretess. För det tredje är skyddet för meddelarfriheten en del av offentlighetsprincipen som gäller för statlig och kommunal verksamhet.
Det är förenat med avsevärda problem att bryta ut bara en del av ett offentligrättsligt regelverk och föra över det till privat verksamhet. Interpellantens fråga är ställd framför allt mot bakgrund av den verksamhet som bedrivs inom barn- och äldreomsorg. Det är verksamheter som i huvudsak kommuner ansvarar för.
Jag vill därför särskilt framhålla att kommuner som sluter avtal med någon annan om vården av en kommunal angelägenhet har kvar huvudmannaskapet för uppgiften och därigenom också det yttersta ansvaret för verksamheten. Huvudmannen ska se till att den anlitade entreprenören uppfyller de bestämmelser som gäller för verksamheten.
Vid sådana avtal ska den upphandlande kommunen beakta intresset av att allmänheten kan få insyn i hur verksamheten utförs. Det är därmed huvudmännens ansvar att i samband med upphandling ställa krav om till exempel återrapportering. Inom socialtjänsten finns det vidare en skyldighet att anmäla missförhållanden till socialnämnden som då har att ingripa till ett barns skydd eller för att garantera säkerheten för äldre personer eller personer med funktionshinder.
Lex Sarah brukar man tala om. Anmälningsskyldigheten gäller också dem som är verksamma inom yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet som berör barn och unga eller annan yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet inom hälso- och sjukvården eller på socialtjänstens område. Det ska också poängteras att offentlig verksamhet som bedrivs i privaträttslig form inte undgår den kontroll som utövas inom ramen för den statliga tillsynen.
Skolverket har exempelvis tillsyn över att även fristående skolor följer de regler som gäller för verksamheten. När det gäller vård och omsorg inom socialtjänsten har länsstyrelserna tillsyn över denna verksamhet även när den bedrivs av enskilda. Det finns således redan i dag garantier för att missförhållanden inom offentligt finansierad privat verksamhet upptäcks. Frågor om kvalitet i skola och omsorg är prioriterade frågor inom regeringens arbete.
Detta innebär bland annat att det görs satsningar för att förbättra informationen och uppföljningen avseende både offentliga och privata utförare. Som jag sa inledningsvis är det dock inte aktuellt med några generella åtgärder för att förstärka privatanställdas meddelarfrihet.