Anette Åkesson (M):
Det är inte bara vi i oppositionen som reagerar på att effekterna inte redovisas. Att de skulle vara osäkra kan andra få bedöma. Men vi får ju inte ens möjligheten att bedöma det, utan det är ni på Finansdepartementet och i regeringen som gör den bedömningen åt oss, vilket inte riktigt är passande i en öppen demokrati. Jag måste ändå återkomma till 80-talet. Visst finns det skillnader mellan 80-talet och nu. Då hade vi en hög och stigande inflation, medan vi nu har en oberoende centralbank och är medlemmar i EU, för att bara nämna några exempel.
Men att en alltför expansiv politik i högkonjunktur leder till överhettning och kostnadskris är vedertagen ekonomisk kunskap. Därför är det oroande att vi nu bara har ungefär 1 procents sparande som andel av bnp. Inför lågkonjunkturen 2008 hade vi drygt 3 procent. Därför hade Alliansen rejäla muskler när finanskrisen kom. Finansministern skulle behöva spara i ladorna. Det finanspolitiska ramverket kom till med erfarenheter av 90-talskrisen för att säkerställa en statsfinansiellt hållbar politik.
Ramverket är ett stöd för regering och riksdag och behövs för att sparandet annars tenderar att bli systematiskt lägre än vad som är önskvärt, vilket vi nu ser i regeringens budget. Överskottsmålet definieras som 1 procent av bnp i genomsnitt över en konjunkturcykel. Att inte spara mer i en högkonjunktur och därmed inte leva upp till överskottsmålet är kortsiktigt tänkt och riskerar att vältra över kostnader på framtida generationer.
Det är olyckligt, eftersom framtida generationer med tanke på bland annat befolkningsutvecklingen redan står inför tuffa utmaningar. Att regeringen dessutom inte tar tag i de rejäla utmaningar Sverige står inför på kort och lång sikt blir tydligt när man ser budgeten. Jag blir lite konfunderad över vilka analyser Socialdemokraterna gör över Sverige och hur man ska komma till rätta med de problem som finns. Regeringens retorik hänger ofta inte samman med de åtgärder man föreslår.
Ibland undrar jag om det kanske är så att man själv tror på det man säger och sedan nöjer sig med det. Att ha ett mål om EU:s lägsta arbetslöshet men sedan endast föreslå ineffektiva jobbsatsningar och höjda skatter på jobb och företagande hänger helt enkelt inte ihop. De dynamiska effekterna kan bli en bonus om de är positiva. Men att inte räkna med att till exempel skattehöjningar får effekt även på människors beteende är kortsiktigt tänkt.
Och eftersom nuvarande regering höjer skatterna rejält, under mandatperioden med uppskattningsvis 60 miljarder, varav nästan 90 procent på jobb och tillväxt, används pengar som förutsätter att människor jobbar som om skatterna inte höjs. Därför riskerar man att stå utan finansiering - men med höjda kostnader. Att hänvisa till att Alliansen gjorde detsamma är inte relevant, eftersom vi inte höjer skatter på det sätt som Socialdemokraterna gör.
Moderaterna satsar i sin budget mer på att stärka statens kärnuppgifter som försvar och polis men även på välfärden. Samtidigt tar vi tag i integrationsproblemen på allvar. Vi satsar på fler i sysselsättning med bland annat ytterligare jobbskatteavdrag, inträdesjobb och reformerade nystartsjobb. Regeringen tar inte chansen att i denna högkonjunktur stärka Sverige. Man försummar möjligheten att få kakan som fördelas att växa och ägnar sig i stället åt att fördela kakan.
Men man är så upptagen med att fördela kakan att man inte ser att man glömt lägga i jästen, så kakan blir inte så stor som man tänkt. Tyvärr finns det alltför många likheter mellan nuvarande regerings politik och den politik som Socialdemokraterna förde på 80-talet och som ledde till den svenska 90-talskrisen. Ser inte finansministern likheterna mellan nuvarande politik och den som på 80-talet drev fram 90-talskrisen?