KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Jag håller inte med om att inget har förändrats sedan vi debatterade för två år sedan. Vi har satt i gång ett arbete för att få kunskap om hur det ser ut för människor som har assistans, som genomgår en tvåårsomprövning, i vilken grad de får andra insatser i stället, hur helhetsbilden ser ut.
Den kunskapen måste vi ha för att bedöma om det behöver göras några förändringar i lagstiftningen. För personer som inte bedöms ha rätt till assistansersättning vet vi att det finns andra typer av stöd- och serviceinsatser som de kan få i stället. Det finns andra insatser i LSS. Socialtjänstlagen innebär att kommunerna har ett stort ansvar att stödja personer med funktionsnedsättning också.
Insatser enligt socialtjänstlagen kan vara både ett komplement till insats enligt LSS och ges självständigt till personer som inte tillhör målgruppen i LSS. Den 1 april 2012 hade till exempel 18 200 personer boendestöd. 16 600 personer hade hemtjänst i ordinärt boende, och 4 400 personer hade en bostad med särskild service.
3 700 personer hade personlig assistans via kommunen enligt LSS. I ISF:s uppdrag ingår att ta reda på vilka insatser som personer som blir av med sin assistans beviljas i stället och redovisa det. Vi måste få en helhetsbild för att kunna bedöma om åtgärder behövs.
Eva Olofsson får det att låta som att varje beslut om att en person ska bli av med en assistanstimme vid en tvåårsomprövning grundar sig i en felaktig bedömning. Så kan man inte resonera. Det kan också vara så, Eva Olofsson, att den första bedömningen inte vilade på en rättssäker grund och att det har funnits skäl att ompröva bedömningen vid tvåårsomprövningarna.
Därtill syftar tvåårsomprövningarna till att bedöma behoven utifrån nuvarande situation. Blir det fel första gången behövs det naturligtvis en korrigering. Låt mig få ge några siffror - det kan bli många siffror.
Ett stort antal personer som lämnar in nyansökningar beviljas assistansersättning varje år. Inflödet är ungefär tusen personer per år. Eva Olofsson får det att låta som att personer inte längre får assistans. Så är inte fallet. Antalet beviljade timmar fortsätter att öka.
Vid omprövningsbeslut, den så kallade tvåårsomprövningen, är det vanligaste resultatet att personer beviljas fler timmar. År 2011 minskade antalet timmar för 800 personer men ökade för 2 600 personer vid tvåårsomprövningarna. För 1 100 personer var timmarna oförändrade. Det här tyder på att det görs ett rejält arbete vid tvåårsomprövningarna.
Tvåårsomprövningarna har inte skett tidigare i den utsträckning det var tänkt från början när reformen infördes. Försäkringskassan har inte alltid hunnit med. Nu görs en prövning, och vår fråga är om den sker på ett likartat sätt överallt. Har Försäkringskassan uppnått ett större mått av rättssäkerhet med hjälp av de hjälpmedel vi har ställt till Försäkringskassans förfogande och deras eget utvecklingsarbete som vi bland annat har uppmanat dem till?
Kunskapsläget måste finnas på bordet innan man kan bestämma sig för hur man ska gå vidare.
Maria Larsson (KD):
Det är bra att höra att också Eva Olofsson tycker att det är viktigt att skaffa sig fakta och kunskap för att veta hur helhetsbilden ser ut. Frågan är om de som har att tolka lagstiftningen, Försäkringskassan och Högsta förvaltningsdomstolen, har gjort en tolkning som gör att det finns anledning att ändra lagstiftningen. Vi kan inte ifrågasätta deras tolkning; de har att tolka lagen.
Vår uppgift är att ta reda på hur tolkningen faller ut och om det finns anledning att ändra på något. Det är därför det är så viktigt att ta reda på hur utfallet blir - men inte enbart på enskild nivå utan på helhetsnivå för hela gruppen. Det här ska vara ett rättssäkert system. Det är där som det har brustit så mycket. Behandlingen har varit så olika beroende på var man har bott i landet.
Det är inte acceptabelt, och det är det som vi försöker komma till rätta med nu. Ja, det tar lång tid. En sådan undersökning innebär att granska akter och titta på enskilda personers möjlighet att få hjälp med det man behöver hjälp med. En del av det kan rymmas inom den statliga uppgiften enligt LSS.
Annat kan rymmas inom kommunernas uppgift. Det är vad vi behöver se. Att kategoriskt säga att allt som ramlar ned på kommunerna ramlar fel kan man inte göra. Lagstiftningen anger en uppdelning. Det kan ha varit så att uppdelningen gjordes fel vid den första prövningen och att en omfördelning ska ske. Men det vet vi inte med säkerhet. Det vi fortfarande vet med säkerhet är att rättssäkerheten behöver öka ytterligare.
Olikheterna är påfallande beroende på var man bor i landet. Det är otillfredsställande. Ett förbättringsarbete har gjorts, och mer behöver göras. Aktgranskningen tar tid, och att ISF:s uppdrag av den anledningen måste fortsätta är viktigt.
Det som ISF nu kommer att göra är bland annat att ha kontakt med brukarorganisationerna för att inhämta deras synpunkter. Det är väldigt viktigt att vi får in deras synpunkter i ISF:s utredning för att konstatera läget. Finns det skäl att ändra lagstiftningen? Eller är det så att vi nu har fått en mer rättssäker tillämpning, som också är vad lagstiftaren från början avsåg?
Det är vad vi söker svaret på. Det är därför som det är viktigt att göra utredningen i botten.
Maria Larsson (KD):
Eva Olofsson säger: Vi vill ha en förändrad lagstiftning. Det gör man innan man varit beredd att ta in den kunskap som vi nu eftersöker. Det är skillnaden mellan oss två. Jag tror alltid att man behöver ha kunskapen på bordet innan man bestämmer sig för vilket vägval man ska ha. Jag skulle önska att vi redan hade haft ett bättre samlat kunskapsunderlag. Vi har inte det. Vi har fått tydliga indikationer på att det tar tid att ta fram.
Det är väldigt tryggt att veta att brukarorganisationerna kommer att kunna delge sina synpunkter till ISF:s utredning. De synpunkterna är av allra största vikt. Jag har stor förståelse för den oro som många personer som har omfattande funktionsnedsättningar kan känna och också deras anhöriga. Det gäller inte minst när de märker att antalet personer som får minskat antal timmar ökar.
Till dem skulle jag vilja säga att de som har en assistansersättning där de har en funktionsnedsättning och behov som är i överensstämmelse med det som sägs i lagen och dess intentioner har ingen anledning att känna oro. Men vi vill och måste också komma åt det som är fusk och överutnyttjande. Därav våra åtgärder. Eva Olofsson tog också upp de goda villkoren för en del assistansbolag.
Vi vet att det finns en förfördelning mellan den kommunala verksamheten och en del privata bolag. Vi kommer att titta över timschablonens utformning som gynnar privata utförare. Vi har en rad saker på gång, men det tar tid. Jag beklagar det. Jag skulle önska att vi kommit längre. Men vi måste ha kunskap. Annars är risken att vi ordinerar fel medicin.
Maria Larsson (KD):
Jag vill börja med att upplysa kammaren om att kommunerna har egen beskattningsrätt, om någon har glömt bort det. Eva Olofsson! Min uppfattning är också att det behövs fler socialarbetare i en hel del kommuner i Sverige. Det är många som behöver fler kamrater. Det är dock kommunernas uppgift att se till att man har en kvalitet på sitt arbete som innebär att man kan göra det på ett rättssäkert sätt.
Jag tycker också att det behövs erfaren personal och att man ska vara rädd om sin personal samt skapa goda ledarstrukturer och goda arbetsförhållanden som gör att man har kontinuitet i personalstyrkan. Det är nämligen en viktig kvalitetsfaktor. Jag träffar också kommuner som lyckas behålla kontinuitet även i den sociala barn- och ungdomsvården, där vi kanske har allra störst omsättning i dag.
Det är väldigt glädjande; det finns modeller för detta. Jag kan när jag tittar på vad som händer i Göteborg notera att jag är glad att Göteborg nu äntligen har sett detta. De har börjat säga: Vi kan inte skicka ut nyanställda socialsekreterare att hantera barnutredningar som sitt första jobb. Det borde ha gjorts tidigare i Göteborg och på många andra platser.
Att kvalitetssäkra arbetet är precis det vi försöker stödja kommunerna i att göra genom den evidensbaserade praktiken. Där ser jag att socialtjänsten är så otroligt beredvillig att ta till sig ny kunskap som kommer. Titta på de nya riktlinjerna på missbrukarvården, där vi hade seminarier runt om i landet som så många deltog i!
Totalt har 16 000 personer gått utbildningen kring nya riktlinjer för att kunna göra ett kvalitetssäkert jobb och för att veta att man använder sig av bästa tillgängliga kunskap. Socialtjänsten möter nämligen människor som är i ett utsatt läge. Då måste det vara så att de får del av både professionellt bemötande och bästa tillgängliga kunskap för att få hjälp med det de behöver.
Därtill tjänar socialtjänsten. Därför har min vision varit att försöka bygga de stödstrukturer som gör att ny kunskap kan nå ut på fältet. Vi har 290 kommuner, och socialtjänsten fungerar olika i stort sett i alla. Att få ett mer likvärdigt bemötande oavsett var man bor i landet är en målsättning.
Sedan måste vi skilja på vad som är vems ansvar och se till att arbetsförhållandena är goda. Vi måste se till att man har tillräckligt många medarbetare. Det är kommunernas ansvar, och det är inte statens uppgift att överta det.
Däremot gör vi allt vi kan för att hjälpa och stödja med bra kunskap och bra metodutveckling - det är ett nationellt ansvar - samt se till att finansieringsprincipen tillämpas, så att pengar följer med ny lagstiftning.
Maria Larsson (KD):
Det som har varit en stor utmaning för socialtjänsten på senare tid är den ekonomiska kris vi fick. Den slog till 2008 och ledde till en ökad arbetslöshet i vårt land. Då blir det kännbart för socialtjänsten i form av att fler behöver ekonomiskt bistånd under en kortare eller längre tid. För flertalet handlar det om en kortare tid, men det blir ändå många ärenden för socialtjänsten att hantera. Det är dock den förändring vi har sett.
Det är därför andelen som har fått ekonomiskt bistånd har ökat något under denna period. Så sker i varje lågkonjunktur, i varje finanskris. Man kan säga att Sverige har kommit fantastiskt lindrigt ur detta, och Sveriges medborgare har ändå klarat sig igenom detta på ett mycket bättre sätt än våra europeiska grannländer har gjort i snart sagt varje del.
Det ska vi vara glada och tacksamma över. Samtidigt är det naturligtvis på individnivå oerhört svårt och tragiskt för den som drabbas; så är det alltid. Socialtjänsten ska ha goda förutsättningar.
En sak som vi gör ytterligare för att skapa goda förutsättningar för ett lärande av varandra är öppna jämförelser på hela socialtjänstens område där vi kan jämföra mellan kommuner vad man presterar. Vi kommer också, förhoppningsvis inom en inte alltför avlägsen framtid, att kunna ha brukarundersökningar inom varje del av socialtjänstens område.
Det blir riktigt intressant när de som kommer i fråga för missbrukarvård eller de som kommer i fråga för social barn- och ungdomsvård får säga sitt om vad de tycker om hur det fungerade när de befann sig i ett utsatt läge. Där tror jag att man kommer att lära mycket av varandra kommuner emellan. Det finns de som gör ett fantastiskt arbete, och det finns de som behöver lära mer.
Jag gör vad jag kan på nationellt plan för att hjälpa socialtjänsten att utvecklas, men även kommunerna måste göra sitt. Eva Olofsson tror jag är också kommunpolitiker - nej, inte längre - men alla kommunpolitiker måste naturligtvis göra sitt för att socialtjänsten ska få förutsättningar för att göra ett kvalificerat bra och rättssäkert jobb. Varje person som kommer till socialtjänsten har rätt att få ett gott bemötande och ett rättssäkert hanterande.
Maria Larsson (KD):
Jag tackar för berättelsen. Det är väldigt bra att få en egen uppfattning på det sätt som interpellanten beskrev och som jag också fick tillfälle till i december när jag besökte Synskadades Riksförbund på en restaurang där allt var alldeles svart. Dessutom med ögonbindlar på ser man ingenting. Man ska ändå äta och man ska samtala, och det blir ett helt annorlunda intryck.
Det är en väldigt nyttig upplevelse som jag önskar att alla skulle få. Det ger nya perspektiv och förståelse för betydelsen av ledsagning. Synskadades Riksförbund framförde också till mig hur de känner sig oroliga över att ledsagningen inte fungerar på ett utifrån deras perspektiv tillfredsställande sätt överallt i landet. Jag har naturligtvis lyssnat noga på deras argument.
Precis som interpellanten säger är det viktigt hur politiker agerar lokalt. Väldigt mycket kan vi agera lokalt genom att ge bra förutsättningar i LSS men också i socialtjänstlagen. I statistik som ligger några år tillbaka i tiden kan man se att det är betydligt fler timmar ledsagning som utförs inom ramen för socialtjänstlagen än inom LSS. Det görs alltså mycket inom båda lagstiftningarna.
Det som jag har gjort på senare tid för att öka trycket på kommunerna att se till att ledsagningen fungerar har handlat om att föra en diskussion med Sveriges Kommuner och Landsting. I överenskommelsen med dem för innevarande år finns funktionshindersområdet med i en utveckling av evidensbaserad praktik.
Vi har utvidgat det till att också gälla funktionshindersområdet. Två av de viktiga saker som kommunerna ska göra handlar dels om att ha en brukarmedverkan, att de som själva berörs finns med när man lägger fast hur kommunens arbete ska se ut, dels om att ha ett bra uppföljningssystem för vad som händer och sker.
Dessa två saker är under utveckling, satt på pränt och ska gestaltas i verkligheten under året. Detta är något som jag tror kan öka likvärdigheten. En annan sak som vi har gjort är att vi utvidgat öppna jämförelser till att också gälla LSS. Det påbörjades förra året, så vi har fortfarande ganska lite jämförelsematerial. Men där kan vi så småningom knuffa in indikatorer som också handlar om ledsagning.
Det är Socialstyrelsen som utför det åt oss, och det är fortfarande i sin linda. Men det här är också utvecklingsbart. Det är viktigt att följa kommunernas arbete och se till att alla följer lagen som föreskriver att stöd och hjälp ska ges och med god kvalitet. Det är centralt och viktigt.
Jag är naturligtvis väldigt intresserad av om kommunerna agerar i enlighet med den lagstiftning som finns eller inte. Det är av största intresse för mig att följa det framöver. I dag har vi en lite för liten kunskapsgrund för att kunna säga vilket. Det finns en kartläggning från 2010 som visar att en hel del kommuner sätter upp begränsningar, vilket inte kan synas vara i enlighet med lagstiftningen.
Sedan dess har det tillkommit ett domstolsutslag som gör att frågan finns i ny belysning i dag.
Maria Larsson (KD):
Jag blir lite fundersam när jag hör interpellantens argumentation. Han sade att Socialdemokraterna tycker att man ska utvidga personkretsen inom LSS. Det är i så fall nya politiska besked som lämnas här, för jag tycker att det som interpellanten sade kan tolkas på det sättet.
Det skulle vara bra att få ett klargörande därvidlag, för detta har jag inte sett i tidigare motioner och inte heller i den budget som Socialdemokraterna har lagt fram. I de ursprungliga förarbetena till socialtjänstlagen som kom 1979 - det var då propositionen skrevs - var ledsagning en del av den sociala hemhjälpen.
Det står till exempel: Den sociala hemhjälpen bör utvecklas till en social service som genom rikt varierade insatser gör det möjligt för personer med funktionsnedsättning att leva självständigt och bryta isolering och skapar goda levnadsvillkor socialt och kulturellt. Betydelsefulla uppgifter är bland annat att ledsaga personer med funktionsnedsättning utom hemmet. Så uttrycks det.
LSS är en pluslag till socialtjänstlagen och är till för personer med omfattande funktionsnedsättning. Synskada kan vara av olika omfattning. Därför får en del personer i stället ledsagning via socialtjänstlagen. Det är betydligt fler som får det via socialtjänstlagen.
I en kartläggning som vi gjorde 2010 var det 9 600 personer som fick ledsagning via LSS och 29 300 personer som fick ledsagning via socialtjänstlagen. Det är alltså ganska stora skillnader i användningen av dessa lagar. Här ingår givetvis också människor som har ledsagning av andra skäl än synnedsättning.
När det gäller avgifter, vilket interpellanten också var inne på, gör vi inom Regeringskansliet en allmän översyn av både handikappersättning och vårdbidrag. I den översynen ingår också att kartlägga olika merkostnader. Syftet är att modernisera regelverket och få det mer rättssäkert och förutsägbart.
Målsättningen är att den enskilde ska få teckning för sådana kostnader som man själv eller ens barn har på grund av funktionsnedsättning. Vi har startat arbetet men är långt ifrån färdiga, så jag kan ännu inte säga något om resultatet. När det gäller kommunernas avgiftssättning ligger det inom ramen för det kommunala självstyret, och det kommunala självstyret är starkt och grundlagsfäst i vårt land.
Det vi tycker är intressant är att kunna jämföra detta, och vi kan konstatera att det är stora skillnader i vad kommunerna erbjuder.
Här har både interpellanten och jag ansvar för att våra partier ser till att vi har anständiga nivåer i kommunerna och att våra partikamrater arbetar på likartat sätt i andra kommuner för att det ska vara möjligt och överkomligt för var och en att använda sig av tjänsten, också när den tillhandahålls inom ramen för socialtjänstlagen och därmed är avgiftsbelagd i många kommuner, dock inte alla.
Maria Larsson (KD):
Det var inget riktigt klargörande av om Socialdemokraterna vill utvidga personkretsen eller inte. Interpellanten blir svaret skyldig, och vi får kanske återkomma till detta i en annan interpellationsdebatt. Staten flyttar inte över kostnader till kommunerna utan att finansiering följer med.
Ger vi kommunerna nya uppgifter utlöses finansieringsprincipen. Så sker i varje enskilt beslut. Interpellanten vidgar debatten till att handla om både det ena och det andra. Tiden medger dock inte att vi har en diskussion om sjukförsäkring, a-kassa och andra saker här och nu, utan interpellanten får ställa nya interpellationer om det.
Finansieringsprincipen är en grundbult när vi gör avtal och flyttar saker mellan stat och kommun. Sveriges Kommuner och Landsting ser verkligen till att beakta och bevaka den principen. Kommunerna har egen beskattningsrätt. Vi har dessutom ett utjämningssystem som tjänar till att utjämna mellan kommunerna.
Låt mig till sist säga att min förståelse för de synpunkter som Synskadades Riksförbund framför är stor. Därför har jag börjat arbeta med frågan på flera olika sätt. Jag har slutit en överenskommelse med Sveriges Kommuner och Landsting som inkluderar funktionshindersfrågor för att öka brukarmedverkan och möjligheten till uppföljning.
Vi arbetar också vidare med systemet inom Öppna jämförelser för att synliggöra skillnader mellan kommuner och därmed uppnå ett större mått av enhetlighet. Vi behöver också en bättre kartläggning av om kommunerna agerar i enlighet med gällande lagstiftning. Detta avser jag att fortsätta skaffa mig kunskap om. Jag följer denna fråga mycket noga. Jag tackar för debatten.
Maria Larsson (KD):
Jag håller med Hillevi Larsson om att det som har hänt historiskt är alldeles förfärligt. Det är därför som berättelserna i Vanvårdsutredningen är så viktiga, och de kommer även i fortsättningen att vara en viktig del av Sveriges historia. Sverige är ett av få länder som har vågat vända på stenarna och få vanvården upp i ljuset.
Vi ska naturligtvis vara glada för att arbetet har gjorts, och vi ska sända ett stort tack till alla dem som har orkat berätta. Dessa frågor är centrala och ska inte gömmas undan. Jag skulle rekommendera fler länder att gräva. Vi vet att det var vanligt med omhändertagande av barn inte bara i vårt samhälle utan i flera andra samhällen också.
Norge är ett av få länder som tillsammans med Sverige har gjort efterforskningsarbetet. Det var, precis som Hillevi Larsson beskriver, många som såg. Ibland vågade barnen berätta. Ibland borde det offentliga ha sett och förstått. Ibland var det civilsamhället - en granne - som såg och ändå inte ingrep.
Det här gör naturligtvis att många barn blir svikna många gånger av vuxenvärlden. Omhändertagandena och placeringarna skedde ibland på mycket lösa grunder. Det som har hänt är oförsvarligt. Många barn har drabbats av en barndom som inte blev den trygga uppväxt som varje barn har rätt till. Jag menar att barns rättsliga ställning i vårt land traditionellt genom historien har varit mycket svag.
Vi arbetar för att förstärka barns ställning. Inte minst tillsättningen av en utredning som ska titta på inkorporeringen av barnkonventionen kan vara ett sådant viktigt inslag framöver. Det är viktigt att när ett undantag görs från de vanliga rättsliga principerna ska det finnas en tidsbegränsning.
Det påpekar juristerna, och det är därför flertalet remissinstanser ställer sig bakom tidsgränsen. Lagrådet talar i sitt svar tydligt om vikten av att det är tidsbegränsat. För övrigt är det också godkänt av riksdagen. Det var sju partier som gjorde denna avgränsning, och Hillevi Larsson var med i kammaren och röstade för förslaget när det togs i riksdagen. Därför förvånar det mig.
Man kan uppenbarligen komma till olika slutsatser vid olika tillfällen, men det skulle vara intressant att höra hur Hillevi Larsson resonerade vid det tillfället. Att det är tidsbegränsat beror på att vi inte kan ha två parallella system samtidigt. Jag vill i första hand att det ska vara rättsliga processer när barn utsätts för övergrepp eller vanvård, att en förövare kan ställas till ansvar och dömas och att barnet ska få ett skadestånd.
Det är ju det vi önskar. Det är därför som ett sådant här undantag där vi har lägre beviskrav och en högre ersättningsnivå måste vara tidsbegränsat och där vi måste komma tillbaka när brotten är preskriberade så att systemen inte riskerar att sammanfalla. Men det skulle, som sagt, vara intressant att höra hur Hillevi Larsson resonerade vid det tillfälle när hon satt i riksdagen och röstade för förslaget.