Gunilla Carlsson (M):
Jag är väldigt glad åt att vi kan använda interpellationer till att också diskutera trender, långsiktigheten, vilket ansvar vi har och de dilemman som finns. Jag tror att vi nästan automatiskt kommer att ställas inför det här, och det kommer att prövas. Det finns mycket som talar för att till exempel länder som Maldiverna eller Tuvalu inte längre kan fortsätta att existera på befintlig plats, ha den geografiska belägenhet som de har. Hur ser det ut om man flyttar en nations befolkning till ett annat lands territorium?
Hur löser man detta statsrättsligt? Jan Lindholm är naturligtvis inne på väldigt intressanta frågeställningar. De kan inte lösas av människor själva. Det är inte något som enbart en stat kan ta ansvar för, utan vi kommer i det internationella samfundet att behöva konfronteras med grundläggande statssuveränitetsresonemang, för att bara ta ett exempel. Jag har just träffat företrädare för bland annat Maldiverna.
Bangladesh är ett annat land där man nu väldigt väl, skulle jag vilja säga, har anpassningsplaner. Man ser över sårbarheten. Man vet att det är väldigt många fattiga människor som kommer att drabbas värst, som inte har egen kapacitet utan behöver stöd. Man kommer att behöva flytta folk från vatten- och deltaområden längre upp och längre bort. Det handlar inte om en stad, utan det handlar om miljontals människor som ska hitta nya bosättningsplatser inom landet.
Här tar den regeringen det ansvaret, men det krävs också lite hjälp, eftersom klimatförändringarna är globala. Det handlar om att man får hjälp och assistans, teknik och kunnande men också ekonomiska resurser för att detta ska vara möjligt. Sedan finns det som Jan Lindholm påpekar risker med all typ av migration. Först och främst skapar det kanske förbättringar.
Vi ska vara glada över att vi står för en human flyktingpolitik men också över att vi själva har haft nytta av att Sverige en gång kunde vara ett utvandrarland och att vi sedan har varit ett bra invandrarland. Det var också en del i en anpassning mot fattigdom. En del starka människor hade förmåga att ta sig vidare, men många fattiga blev ändå kvar.
Den här typen av migrationshistoria tror jag är väldigt viktig att ha för att se hur det påverkar om människor i vissa regioner flyttar från en del och kanske kommer någonstans där det inte finns så god mottagarkapacitet, där det finns sköra system, där olika etniciteter ställs mot varandra och där det finns en grogrund för olika konflikter. Det kan vara konflikt om begränsade resurser.
Det kan vara konflikt kring kultur, tradition och styrelseskick som naturligtvis kan leda till ökade konflikter och krig. Vi ska inte underskatta detta. Det är också någonting som diskuteras, eftersom vi ser det här som ett av grundproblemen med klimatförändringarnas effekter. Det är därför som jag är övertygad om att vi måste jobba mer med anpassningsåtgärder i tid. Det handlar om att stärka människors egen förmåga.
Det handlar om att ha kunskap och vetskap om vad som händer och sker. Det handlar om att de ska känna sig delaktiga i beslutsprocesser, ha kapacitet och organisera sig gemensamt lokalt, inte bara för att kunna möta annalkande väderfenomen eller långsiktigt fundera på hur man hittar nya grödor eller vad det kan vara utan också för att utkräva ansvar av landets regering när det gäller hur man anpassar sig lokalt. Det handlar också om att vi har ett internationellt regelverk.
Det var därför som misslyckandet i Köpenhamn var så ledsamt. Det handlade inte bara om hur vi ska minska koldioxidutsläppen, utan det handlade också om hur vi ska kunna få en världsordning där vi hjälps åt för att just anpassa oss till klimatförändringarna, som alldeles oavsett vad vi pratar om kommer att vara än mer påtagliga i framtiden. De är här redan nu.