Tina Acketoft (L):
Detta verkar bli en debatt om barnomsorg på oregelbunden arbetstid, eller vad vi väljer att kalla det. Låt mig först säga några ord om förskolan i stort. Aldrig tidigare har så många barn gått i förskolan som i dag. I dag är över 470 000 barn inskrivna i förskolan. Det innebär en ökning med 150 000 barn på tio år och drygt 14 000 barn fler än 2010, det vill säga att 83 procent av alla 1-5-åringar går i förskolan.
För 10 år sedan var andelen bara 68 procent och för 15 år sedan 56 procent. I åldersgruppen 3-5 år är nästan 95 procent inskrivna i förskolan. Nästan varenda unge går alltså i svensk förskola. Det är den mest uppskattade verksamhet vi har. Den ligger konstant i brukartoppen när vi frågar föräldrar och barn vad de tycker om förskolan.
Den är internationellt erkänd och välkänd för sin höga kvalitet och goda tillgänglighet. Förskolan är viktig av flera skäl, och den har flera uppdrag. I läroplanen för förskolan står det att förskolan vilar på demokratins grund. Skollagen slår fast att utbildningen i förskolan syftar till att alla barn ska inhämta kunskap och utveckla kunskap och värden. Den ska främja alla barns utveckling och lärande och ge en livslång lust att lära.
Det är en fröjd att läsa sådana rader. Förskolan har gått från att vara en del av familjepolitiken - en omhändertagande omsorg som skapade möjlighet främst för kvinnor att gå ut i arbetslivet - till att få en egen läroplan som markerar förskolans betydelse som det första steget i det livslånga lärandet. Förskolan har en nyckelroll för alla barn, men speciellt för de barn som kommer från inte studietraditionell bakgrund och för dem som kommer från en annan kultur.
Förskolan ska vara en brygga. Den ska vara en kompenserande faktor för att skapa mer jämlika förhållanden för barnen i skolan. Undersökningar visar att elever som har gått i förskolan får bättre skolresultat än de som inte har gjort det. Herr talman! Ingen verksamhet är bättre än de människor som finns i den. Därför är tillgången till utbildade förskollärare avgörande för förskolans kvalitet och likvärdighet.
I dag råder det brist på utbildade förskollärare runt om i landet. Jag tror mig veta att upplösningen av den särskilda förskollärarutbildningen 2001 ledde till att förskolans utbildningar förlorade identitet och attraktionskraft. En bra förskola är proffs på barn och deras utveckling. Därför är det glädjande att se att trenden nu har vänt.
Redan nu är det fler sökande till förskollärarutbildningarna i den nya lärarutbildningen. Det är tack vare att regeringen har lyft upp förskolans betydelse. Man satsar på kvalitet och på den pedagogiska verksamheten. Jag är därför glad över att se att det satsas 120 miljoner kronor på den kompetensutveckling för förskollärare och förskolechefer som redan finns i förskolan, det så kallade Förskollärarlyftet.
Vi har en ny skolform, läroplan, lärarutbildning, fortbildning, forskarskolor och ett tydligt definierat ledarskap. Mycket är på gång för att kvalitetssäkra förskolan. Jag har sagt det förut, och jag upprepar mig med en papegojas envishet: Det samlade greppet om förskolan blir inte verklighet förrän kommunerna tar sitt ansvar och ser till att det inte bara blir vackra ord på ett papper utan att det omsätts i verkligheten. Skolan är än så länge en kommunal angelägenhet.
Har man rättigheten har man också skyldigheterna. Se till att vi ute i kommunerna skapar möjlighet för lektorstjänster! Se till att vi använder Lärarlyftet och lever upp till skollagens krav och reglerna för barngruppernas storlek och lämplig sammansättning, och se till att barnen har en bra skolmiljö! Se till att skollagens skrivning om modersmålsstöd fullföljs så att barnen får möjlighet att utveckla både det svenska språket och sitt modersmål! Jag frånsäger mig inte ansvaret som riksdagsledamot.
Jag frånsäger mig inte ansvaret som folkpartist. Jag kommer att fortsätta att fajtas i mitt forum, men kommunerna måste verkställa. Min allianskollega Camilla Waltersson Grönvall gick förtjänstfullt igenom de ställningstaganden som vi hade bakom oss när vi fattade beslut om hur vi skulle ställa oss till frågan om barnomsorg på oregelbunden arbetstid, men jag vill ändå säga några ord om det.
Frågan har motionerats och debatterats långt innan jag kom in i riksdagen 2002. Det verkar som om vilken modell man väljer för att lösa problemet beror på om man sitter i regeringsställning eller i opposition. Jag har tillhört dem som konstant har motionerat om barnomsorg på oregelbunden arbetstid. Jag tycker att man ska ha rätt till barnomsorg oavsett när på dygnet man behöver det.
En tillgänglig och flexibel förskola är grundläggande om man ska kunna ställa krav på folk att ta ett arbete och om man ska kunna få ihop livspusslet, till exempel som ensamstående undersköterska. Den nya skollagen från den 1 juli 2011 innehåller en helt ny bestämmelse om barnomsorg på oregelbunden arbetstid.
Kommunerna ska nu göra individuella bedömningar och sträva efter att erbjuda omsorg. "Sträva efter" är något som det ligger mycket tyngd i. Det kan man inte bortse från. Man kan inte heller bortse från att vi redan nu efter inte ens ett år har 13 procent fler platser i barnomsorg på oregelbunden arbetstid. Vi har alltså åstadkommit en förändring.
Agneta Luttropp tog upp i sitt anförande att lagen prövats och att inga förändringar hittills har vunnit. Jag ställer mig tveksam till att det är den nya skollagen som har prövats. Jag tror mig veta att det är den gamla som har prövats. Vi vet inte hur det är i de 161 kommuner som inte erbjuder barnomsorg på oregelbunden arbetstid som den socialdemokratiska företrädaren talade om.
Vi vet inte om det finns något behov i de kommunerna. Det finns ingen anledning att erbjuda det om det inte finns något behov. Vi avvaktar den kartläggning som pågår för att få en tydlig bild av vilka behov som finns så att vi kan rätta kassan efter munnen. Med de orden yrkar jag bifall till reservation 7 och i övrigt till förslaget i betänkandet.