Sven-Erik Österberg (S):
När det gäller medvetenheten i regeringen om detta, så är det någonting som vi har diskuterat från gång till annan. I samband med några av de händelser som Henrik von Sydow pekade på har vi också fört en diskussion om korruptionen och vad som händer och om hur vi ska arbeta för att förebygga korruption. Det förs alltså en sådan diskussion.
Jag vet att ledamöterna i regeringen också för sin egen del är väldigt noga med att se var gränserna går. Och en vanlig rutin i regeringen är att man återkommande har diskussioner med rättscheferna om just detta.
Sedan kan nog risken för detta öka, som det pekas på här, i och med internationella influenser, verksamheter och så vidare där olika umgängessätt och lobbyism förekommer. Vi ser det på andra håll, och successivt flyttar det också närmare oss, vilket gör att beredskapen naturligtvis bör öka.
Och naturligtvis gäller det även Regeringskansliets tjänstemän som kan ligga i farozonen i fråga om detta. Sedan är sådant som ligger i gränslandet väldigt problematiskt just nu. Det finns några prövningar och åtal som gäller just personer verksamma i staten. Trots att jag inte är jurist brukar jag säga att när det gäller andra rättsfall brukar jag ändå ha något slags hum om vad domstolen ska komma fram till.
Men när det gäller dessa fall är det nästan omöjligt att veta det i förväg. I något fall där jag har varit ganska säker på att en person kommer att bli fälld, och det kan handla om privat eller offentlig verksamhet, så har den personen blivit friad. I andra fall, när jag inte har trott att en person ska bli fälld, har den personen blivit fälld. Jag vet inte om det beror på att jag är okunnig när det gäller att bedöma detta eller om det beror på att det är ganska nytt att pröva sådana fall och att det är svårt att se vart processen ska leda.
Detta leder naturligtvis till att det blir något slags osäkerhet om var gränserna går och vart detta drar i väg. Det är bra med en sådan här debatt. Men samtidigt blir jag ibland lite rädd för att offentliga företrädare, även riksdagsledamöter, inte ska våga umgås på ett normalt sätt. Jag har stött på att en del är rädda för att göra vissa saker. Det är baksidan av detta som jag tycker att det finns anledning att diskutera.
Ett öppet samhälle, ett öppet klimat och ett öppet förhållningssätt människor emellan där man kan umgås och där det kanske förekommer att det bjuds på mat måste vara rimligt. Jag har sett spridningar av detta som jag tycker kan vara bekymmersamma i sig. Då är det inte korruption av det grova slaget som vi talar om här.
Men vi kan se, och jag tror att Henrik von Sydow håller med mig om det, att denna debatt har blivit ganska bred när det gäller var gränserna går, och många blir rädda och drar sig undan, vilket kanske inte är bra för samhällsklimatet och det öppna umgänge som vi har haft mellan offentlig och privat verksamhet och som jag tycker har gagnat det svenska samhället om man ser det över tiden. Därmed inte sagt att jag är någon vän av det. Det får inte misstolkas på det sättet.
Men jag tycker ändå att detta kan sägas i detta sammanhang. Jag ska återvända till rapporten från Riksrevisionen. Hur kan man efteråt veta att det som har upptäckts av en slump är korruption? Det är en fråga som jag ställde mig när jag läste rapporten. Hur kan man göra den bedömningen? Jag tycker att detta är lite grann av ett tyckande. Man ska ju inte tro att det inte förekommer några felaktigheter i en stor statlig förvaltning där tusentals människor som är olika finns.
Där finns både sådana som har många plus och sådana som har färre plus. Jag tycker ändå att det är ett hälsotecken att detta upptäcks och att det blir polisanmälningar, reds ut och statueras exempel. Det är också en viktig del i processen. Jag skulle vara mer oroad om man aldrig skulle upptäcka någonting. Att tro att det inte skulle förekomma något sådant är en väldigt naiv inställning.
Jag ser ändå detta som ett led i att frågan drivs framåt på ett positivt sätt och att medvetenheten ökar om de problem som ändå finns.