KBLab/rixvox huggingface dataset:
Leif Pagrotsky (S):
Först och främst: Lärarutbildningen har problem. Lärarutbildningen har haft problem, och läraryrket har haft problem. Detta är en oerhört viktig utbildning och det är en oerhört viktig yrkeskår, så det är viktigt att något görs åt det här. Det har vidtagits kraftfulla åtgärder.
Lärarnas relativlöner har höjts rejält som en följd av insatser från arbetsgivarna som har sett att de måste kunna rekrytera fler och bättre förberedda personer till yrket. Det har också för några år sedan skett en dramatisk modernisering av en gammaldags, ålderstigen, lärarutbildning.
Den håller vi nu på att ytterligare trimma, förbättra och förfina på basis av erfarenheter från de första åren med den nya utbildningen. Men så impopulär som Ulf Nilsson beskriver det är inte lärarutbildningen. Faktum är att var femte ny student söker till lärarutbildningen.
Man kan inte beskriva en utbildning som lockar var femte student som impopulär. Jag vill ändå sikta högre. Jag vill att det här ska vara en utbildning som är så attraktiv att det är hård konkurrens om platserna och att den har prestige och status i omgivningen, hos studenterna och hos gymnasisterna.
Jag tror att man åstadkommer det bland annat genom att höja kraven i utbildningen, att fortsätta på den inslagna vägen och förstärka det akademiska inslaget, forskningsanknytningen, och att höja kraven. Vi har bedrivit ett intensivt arbete - inklusive att be Högskoleverket grundligt utvärdera den nya reformen och att när utvärderingen kom ta allvarligt på de åtgärder som föreslagits.
Jag ska ge några exempel på vad som har skett under året som gått vad gäller lärarutbildningen. Det allmänna utbildningsområdet förändras nu i riktning mot fler obligatoriska moment och färre val för studenterna. Ett samlat grepp har tagits genom lärarutbildningskonventet för att säkerställa att kravnivåerna är tillräckliga och att de är jämförbara mellan lärosätena i landet. En konferens i början av det här året inledde det arbetet.
Som svar på regeringens förordningsändring, som Ulf Nilsson var vänlig nog att ta tid för att utförligt beskriva, har lärosätena mejslat ut urskiljbara kurser i läs-, skriv- och matematikinlärning. De varierar mellan 5 och 20 poäng men är nu identifierbara.
Lärosätena har i flertalet fall redan lagt in betygssättning och bedömning som ett moment i kursplanerna för sina lärarprogram. Lärosätena har också börjat syna sina särskilda organ för att öka samordningen av lärarutbildningen med övrig utbildning i de olika högskolorna.
Jag är därför mycket optimistisk om att det förändringsarbete som nu finns kommer att fortsätta att höja kvaliteten i lärarutbildningen och kommer att fortsätta att modernisera den med inriktning på ett av Sveriges allra viktigaste framtidsområden. Alla vi som tror på kunskap tycker att det är det viktigaste vi kan göra för Sverige i framtiden och något som vi ska satsa mer på - inte använda som mjölkko för att finansiera skattesänkningsförslag.
Vi ska satsa mer på utbildningen, inte minst på lärarutbildningen och övrig akademisk utbildning, i stället för att skära ned den på det sätt som till exempel Ulf Nilsson kontinuerligt motionerar om.
Leif Pagrotsky (S):
Jag frågar bara stillsamt: Om nu alla i alliansen är så överens, om det nu är så harmoniskt och fint och alla vet precis vad som ska gälla vid en borgerlig regering - hur kommer det sig då att Sten Tolgfors ger sig ut och näpsar Björklund när han säger detta om lärarutbildningen? Hur kommer det sig att Jan Björklund kallar Sten Tolgfors, den såte kompisen från det fina moderatpartiet som man är i allians och i armkrok med, för åsiktspolis?
Björklund säger att det inte behövs några åsiktspoliser i er allians. Som utomstående och icke deltagare i det privata grälet fattar jag ingenting, men det kanske inte var meningen heller. Den enighet som Ulf Nilsson så vältaligt beskriver här förstår i alla fall inte jag mig på. Så till budgeten. Man kan trolla med tidsperioderna - man kan säga tre år, fem år, evigheten eller något annat.
Basfakta är att ni tar 3 miljarder kronor från den högre utbildningen. Ni lägger tillbaka 1 miljard. Ulf Nilsson säger att ni säger nej till vår ofinansierade utbyggnad. Jag påstår, med ett språkbruk som är ovanligt i denna kammare, att Ulf Nilsson talar osanning.
Det handlar om fullt finansierade platser, och när de pengarna tas bort kommer lärare att behöva avskedas. Det finns lärare som är anställda för de pengar som ni vill ta bort. Om nu dessa platser är ofinansierade, som ni säger, och ni vill ta bort dem - hur kan de då ge pengar till skattesänkningar? Ni säger ju att detta ger 1,6 miljarder till skattesänkningar.
Om platserna verkligen är finansierade kan de ge 1,6 miljarder, men om de är ofinansierade ger de inga pengar alls till skattesänkningar. Hur som helst är det ett osant påstående som Ulf Nilsson kommer med när han säger att den utbyggnad med 17 000 platser som vi har drivit igenom och som nu är genomförd skulle vara ofinansierad.
Leif Pagrotsky (S):
Jag håller med Stefan Attefall i beskrivning av den success story som Jönköpings högskola innebär , om man nu får tala engelska i kammaren och till protokollet. Jag har blivit näpsad tidigare för detta. Jag har vid egna besök kunnat konstatera både vilken uppslutning man har i det omgivande samhället och hur framgångsrik man har varit i det som vi kallar den tredje uppgiften.
Det är något som jag betonar väldigt starkt, och som jag gjorde under min tid som näringsminister och som jag gör nu. Det gäller likaså den popularitet den har bland studenterna. Jag vill gärna fortsätta att driva på utveckling i Jönköping. De har förvaltat sina resurser och sitt förtroende väl. Jag ser ingen anledning att förvänta mig något annat i framtiden.
Jag vill gärna diskutera med Stefan Attefall hur vi tillsammans ska kunna åstadkomma detta. Men för att kunna göra det på ett allsidigt sätt skulle jag först vilja ha ett klarläggande inför de kommande inläggen. Vi har ett par stycken omgångar kvar i vår debatt.
Det talas om att gynna denna fina högskola - den som vi har satsat så fantastiskt och framgångsrikt på, med den största forskningsresursökningen av nästan alla högskolor i hela Sverige för de kommande åren, och som studenterna satsar sin tid på. Hur kan Stefan Attefall tala så väl om den och engagera sig så vältaligt för dess utveckling och framtid?
Verkligheten är att han motionerar i denna kammare om att ta bort 1 000 studenter som redan finns och som ska skickas hem och avskeda 150 lärare som redan är anställda för att spara 70 miljoner kronor till avskaffad förmögenhetsskatt. Förklara det först, och så ska vi sedan gå igenom frågorna om vetenskapsområdet.
Leif Pagrotsky (S):
Jag hörde de sista orden: skriande behov i näringslivet av fler tekniker. Kontrastera det mot det tidigare inlägget om färre platser - 17 000 färre platser i Sverige och 1 000 platser färre i Jönköping! Det var ytterligare ett intressant besked. Stefan Attefall vill att vi ska bestämma vem som ska få vara vetenskapsområde. Samtidigt ger han klart besked; det blir inga nya pengar.
Man kan få hänga upp en emaljskylt på dörren. Den kan vara fin och ha guldskrift. Det ger en ny etikett. Men det blir inga nya pengar. Jag respekterar den ståndpunkten. Men min åsikt är att när man blir vetenskapsområde så är det ett ansvar gentemot studenterna och gentemot det omgivande samhället att fylla det med en gradvis höjd ambitionsnivå.
Det vill jag att det ska vara i samtliga fall. Det är uppföljningen av detta som gör att när Jönköping blev vetenskapsområde har det resulterat i att Jönköping har fått en större tilldelning av forskningsresurser än kanske något annat lärosäte i hela Sverige. Så är det just för att vi menar allvar med det viktiga beslutet att tilldela vetenskapsområden.
Nu finns det ett engagemang som är ärligt och ambitiöst från näringslivet i att satsa pengar. Stefan Attefall säger att det är ytligt och att det går tillbaka och att det går bort med modet. Om det inte blir något nu försvinner pengarna, säger han. Det tror jag inte. Jag tror att det är ärligare än så. Jag har träffat donatorerna och jag har träffat högskolan. Jag tror inte att det är så. Jag tror i stället att man vill ha en ambitiös, offensiv satsning av det slag som vi har. De pengar som man har donerat och förpliktigat räcker i två år.
Högskolan har inte sagt att den inte avser att söka pengar därefter. Den har bara sagt att de inte vill söka pengar omedelbart. Några pengar som högskolan har och som skulle kunna fylla upp de 1 000 färre platserna och de 150 avskedade lärarna har inte ställts i utsikt.
Leif Pagrotsky (S):
Jag måste säga att jag inte kan hitta någonting i det Ana Maria Narti säger som jag inte håller med om. Jag har samma erfarenheter i min familj. Jag vet vad det betyder för akademiker inte bara att vara ofullständiga i svenska utan också att ha svagt självförtroende även om ens svenska till äventyrs råkar vara väldigt bra.
Jag vet vad det betyder, och jag vet att detta är en nyckelfaktor inte bara för att lyckas i sina studier utan också för att därefter kunna hävda sig på arbetsmarknaden. Det som skiljer oss åt är synen på politiken.
Jag konstaterar att den myndighet som jag vill skapa, som är spjutspets för utvecklingen, och som jag vill vidareutveckla, satsa mer på, där vill Folkpartiet skära ned med 41 miljoner kronor. Kristdemokraterna vill lägga ned den helt och hållet, och alliansen har olika nivåer på minus. Ingen har föreslagit en ambitionshöjning.
Ana Maria Narti säger att alliansen är överens om Internetkurssatsningen. Jag har letat noga i de motioner som har väckts i riksdagen av alliansen under våren. Det finns inte ett ord eller en krona. Ingenting. Det är möjligt att någon har skrivit en artikel eller har sagt något i en debatt, men för det som räknas, som har lagts fram för Sveriges riksdag och som får kosta pengar, är siffran faktiskt 0.
Jag beklagar det. Här är ett område vi hade kunnat samarbeta om. Jag tycker också att det arbete som bedrivs i Malmö är bra. Att Ana Maria Narti har varit med och inspirerat, tagit initiativ och påverkat är jättebra. Det är ett exempel som visar hur ett sådant samarbete kan fungera.
Jag vill bara påminna om att jag har utnämnt prorektorn i Malmö som ansvarar för detta till chef för Nätuniversitetet, den myndighet som alliansen vill rusta ned, som Folkpartiet vill dra ned kraftigt på. Jag vill i stället att de goda exempel som har utvecklats i Malmö ska få spridas över landet och komma fler invandrarakademiker till del.
Jag drar mig till minnes att Folkpartiet var emot inrättandet av Högskolan i Malmö, som nu är så framgångsrik, framför allt med sitt arbete med att rekrytera studenter från studieovana miljöer, från invandrartäta miljöer.
Jag har inget minne av att folkpartister stod på barrikaderna och krävde högskola till Malmö där en så låg andel ungdomar gick över från gymnasium till högskola. Hjälp till med att satsa mer på detta, men jag tror att Ana Maria Narti har hamnat i fel sällskap.
I alliansen vill man dra ned på ambitionen för högskolan, man vill dra ned på ambitionen för Nätuniversitetet och man vill dra ned på ambitionen för breddad rekrytering. Då passar det bättre med Ana Maria Nartis varma engagemang och konstruktiva idéer i frågan i en annan miljö än i den utbildningsfientliga alliansen.
Leif Pagrotsky (S):
Ana Maria Narti säger att det inte handlar om någon myndighet eller pengar utan att det handlar om det civila samhället. Jag har också starka förhoppningar och stark tilltro till det civila samhället. Ana Maria Narti har frågat mig som minister här i riksdagen vad jag ska göra. Då vill jag inte stå här och säga att jag hoppas att jag kan stå med armarna i kors och låta det civila samhället ta hand om saken.
Jag har försökt att redovisa vad regeringen tar för initiativ. Regeringen sitter i centrum och tar centrala initiativ. Jag vill ta initiativ på ett sätt som är förenligt med min grundsyn att vi ska ha ett starkt decentraliserat högskoleväsende i Sverige. Initiativ ska tas om hand lokalt och inte tvångskommenderas uppifrån. De exempel Ana Maria Narti nämner ger precis uttryck för detta.
Ana Maria Nartis eget initiativ har Malmö högskola nappat på, och det har gått bra. Men detta ändrar inte det faktum att pengar kan vara bra att ha. Om man vill ha kraft i detta och att det inte bara ska vara några spridda öar runtom i landet krävs inspiration, erfarenhetsutbyte, samarbete, kanske lite samordning.
För det har vi en myndighet som jag vill ge kraftfulla resurser och som Folkpartiet och andra borgerliga partier vill krympa eller helt enkelt lägga ned. Då blir det svårare för det civila samhället att utveckla skräddarsydda kurser för de människor som har kommit till Sverige med olika bakgrund och som behöver andra studieformer än den traditionella gruppundervisningen på högskolan. Dessutom behövs det fler platser på högskolan.
Det är också något som jag engagerar mig starkt för, bland annat därför att jag är helt övertygad om att det är bra just för den synpunkt vi diskuterar nu vad gäller breddad rekrytering. Då tvingas jag, tyvärr återigen, konstatera att om engagemanget i de här frågorna är starkt har Ana Maria Narti hamnat i fel sällskap. I den borgerliga alliansen finns inget engagemang i de gemensamma programmen kring dessa frågor.
Leif Pagrotsky (S):
Nu börjar ordet parodiskt bli ännu roligare. Jag ställde bara en fråga till Gunnar Andrén: Vad tycker Folkpartiet? Nu hade jag lärt mig vad Gunnar Andrén tycker, och eftersom jag har stött på andra folkpartister som har andra åsikter så ville jag veta vad Folkpartiets åsikt är. Då får jag i stället två olika egna Gunnar Andrén-åsikter som inbördes inte hänger ihop. Det verkar som om Gunnar Andréns egen åsikt förökas genom delning. Nu fick jag höra två saker.
Det var för det första att i Sverige bör vi inte tillåta reklam till barn. Det bör vi undvika; där är vi överens. För det andra var det att vi bör ha lika regler i Europa. Om vi ska ha lika regler i Europa så blir det reklam till barn. Om vi ska ha regler i Sverige om förbud mot barnreklam så blir det inte lika regler i Europa. Gunnar Andrén kan väl reda ut hur de här två sakerna ska hänga ihop?
I stället för att låta oss få veta vad Folkpartiet tycker har debatten nu flyttats till att vi måste försöka förstå vad Gunnar Andrén själv tycker. Jag tror inte att det hänger ihop med vad Folkpartiet tycker, till exempel i EU-nämnden. När det gäller de positioner som vi har informerat EU-nämnden om att vi driver i det europeiska samarbetet på det här området har jag inget minne av att någon folkpartist uttryckte någon protest.
Det gäller just detta att vi ska driva en linje som innebär att Sverige kan ha strängare regler i synen på reklam till barn än vad man har i andra länder. Det gäller också till exempel reklam om alkohol, där jag har starka åsikter. Vissa folkpartister har också starka åsikter om detta. Jag såg just en folkpartist som nickade åt vad jag sade här. Men Gunnar Andrén intar en attityd som snarast innebär att USA verkar ha för stränga eller för slappa regler.
Gunnar Andréns linje, såsom jag kan uttolka den i hans fråga här, är att det är omodernt att ha regler över huvud taget. Man ska göra som man vill. Det är en uppfattning som jag är säker på är mycket kontroversiell inom Folkpartiet. Man måste bestämma sig, Gunnar Andrén. Antingen har man åsikten att det inte är bra med alkoholreklam, reklam till barn och annat eller också har man åsikten att det är fritt fram. Man kan inte ha båda delarna på en gång.
Leif Pagrotsky (S):
Vad regeringen tycker i de här frågorna har framgått tydligt i de propositioner vi har lagt fram för riksdagen, av de debatter vi har fört och av den information och de diskussioner som har varit i EU-nämnden. Den viktiga frågan som vi pratar om nu är framtidens reklamregler. De är just nu föremål för förhandlingar i Bryssel mellan medlemsländer och mellan medlemsländer å den ena sidan och kommissionen å den andra.
De sker på basis av ett förslag som har utarbetats av kommissionen och som nu studeras och förhandlas mellan huvudstäderna. Det sätt som vi hanterar detta på är det sätt som kommer att styra reklamreglerna i Sverige framöver. Det sannolika är, om man inte kommer överens, att den slappaste regleringen i Europa får bekvämlighetsflagg för i stort sett all privat tv som kommer att finnas i Europa.
Då spelar det ingen roll om vi sitter här och tycker att barnreklam är bra eller dåligt. Det är inte vi som bestämmer. Det kommer att bestämmas i något bekvämlighetsflaggland - Malta, Liberia, Panama eller vad de kommer att kunna heta i tv-sammanhang. De senare är ju ändå inte medlemmar i EU, så de gäller inte i det här fallet. Men jag försöker uttrycka mig i bildspråkstermer, bara.
I England börjar man nu diskutera att införa restriktioner på reklam mot skräpmat - sockerhaltiga frukostflingor för barn och annat. Då kanske kanalerna flyttar från England till någon annan kanalö eller vad det kan bli för någonting - Malta eller så. Vi får väl se. Det är alltså klart vad vi tycker. Jag har uppfattat att jag hade Folkpartiets stöd för vad jag har sagt hittills i den frågan. Det blir svåra avvägningar.
Vi vill ha gemensamma regler i Europa som har en tillräckligt hög miniminivå för att inte nödvändiggöra så starka nationella avvikelser som vi behöver i dag. Men vi får se om vi lyckas nå det eller inte. På den punkten tror jag inte att det råder någon oklarhet om vad regeringen vill.
Leif Pagrotsky (S):
Det är flera saker i Solveig Hellquists kommentarer som det finns skäl att ta fasta på. Den mest spännande verksamhet som vi bedriver på medieområdet skulle jag nog vilja säga är det som drivs av Medierådet. Även jag har slagits av att deras verksamhet är ganska okänd. Nu är visserligen huvuddelen av det de gör riktat mot skolorna, och vi som inte har vår vardag i skolan kanske inte riktigt ser i vad mån de är kända eller okända.
Men det är också mitt intryck att de inte når ut tillräckligt. Jag har deltagit i aktiviteter som Medierådet har organiserat som har handlat om säkerhet och trygghet på nätet, om deras dataspelsverksamhet och annat. Jag vet att det är en väldigt livaktig, modern och ungdomligt inriktad verksamhet.
Men jag skulle gärna önska att Solveig Hellquist ville ta med några kolleger från Folkpartiets riksdagsgrupp och besöka Medierådet för att bilda sig en egen uppfattning och kanske delge lite av sina egna idéer. Jag tror att det skulle vara ett positivt intryck.
Men det kanske också genererar idéer om vad som kan utvecklas och vad som kan göras effektivare och bättre, inte minst vad gäller att föra ut Medierådets existens och verksamhet i vidare kretsar. Jag tycker också att det skulle vara intressant att ställa samma fråga till Solveig Hellquist som jag för en stund sedan ställde till Gunnar Andrén.
Vad tycker Folkpartiet? Jag vet vad Solveig Hellquist tycker och jag känner stark sympati för det. Men när jag tar del av Folkpartiets andra röster i debatten är huvudtendensen och huvudinriktningen, enligt mitt intryck i alla fall, att staten och myndigheterna lägger sig i för mycket och har för starkt inflytande på olika områden.
Här uppfattar jag i stället en oro över att staten inte tar tillräckligt ansvar och att vi som politiker inte tar tillräckligt ansvar för det som möter våra barn och våra ungdomar. Jag noterar att den person i det borgerliga lägret som anses vara talesman för alliansen när det gäller mediefrågor, åtminstone den som fackorganet Resumé pekar på, är Folkpartiets partisekreterare.
Varje gång han öppnar munnen får jag intrycket att han bara har ett budskap: Politiker ska tycka mindre, säga mindre, göra mindre och låta marknadskrafter liksom journalistisk och programmässig idérikedom flöda så fritt det någonsin går. Hans mål är att politiker ska vara frånvarande från inflytande över debatten.
Det var hans kommentar till vad han tyckte om att vissa politiker ansågs vara viktiga för medierna i Sverige. Han sade att med en borgerlig regering kommer det att bli ändring på det. Ingen politiker kommer att framträda på listan över folk som har något inflytande.
Det bekräftar mitt intryck att politiker ska lägga sig i väldigt mycket mindre och lämna väldigt mycket mer spelrum åt vad TV 3, TV 5 och de olika internationella kanalerna kan vilja sprida till Sverige.
Leif Pagrotsky (S):
Jag hade inte planerat att delta i den här debatten, men eftersom jag märker att en stor del av diskussionen handlar om saker som utspelades när jag var kulturminister vill jag gärna engagera mig i den. Det gäller tidsfrågorna. Morgan Johansson frågade om det finns mer underlag än telefonsamtalet och anteckningen om telefonsamtalet.
Frånvaron av ytterligare underlag i svaret på Morgan Johanssons fråga gör att jag känner mig lite extra störd. Vi vet nu att telefonsamtalet kom den 20 september. Då var jag kulturminister. Jag var kulturminister fram till fredagen den 6 oktober kl. 12, fick jag lära mig.
Under hela den tiden var det ingen i min omgivning som uppfattade detta telefonsamtal som så allvarligt att de behövde informera ministern. Jag fick aldrig veta något om telefonsamtalet. Den slutsats som jag drar i efterhand är att organisationen inte uppfattade detta som så särskilt allvarligt. Fredag kl. 12 hade ministern inte fått höra ett ljud.
Nu får vi veta att måndagen den 9 oktober - det var bara en helg däremellan - meddelar man kommissionen att man återkallar det hela. En information som inte var tillräckligt viktig för att informera ministern blir på nolltid så viktig att man meddelar EU-kommissionen att man vänder upp och ned på hela riksdagens beslut som fem partier stått bakom. Jag får inte detta att gå ihop.
Jag tycker inte att det verkar ha gått till på det sätt som det ska. Jag noterar i kalendern att mellan fredag och måndag finns ju ingen torsdag, så det kan inte ha passerat något regeringssamråd. Jag skulle gärna vilja veta mer om hur det här har gått till. Jag inser att detta inte är en personlig fråga till Lena Adelsohn Liljeroth, för hon är i alla händelser helt oskyldig.
Men hon är ansvarig för att frågan kan få en fortsatt process som inger förtroende och kan undanröja misstankar om att detta är något som det kanske inte är i verkligheten. Vi är rätt många som tycker att det är något underligt i hela det här.
Leif Pagrotsky (S):
Lena Adelsohn Liljeroths svar gör mig faktiskt inte mindre utan mer nervös för vad det här handlar om. Fredag kl. 12 var detta telefonsamtal inte viktigt nog för att informera ministern. Det var inte ens tillräckligt viktigt för att informera statssekreteraren.
Måndag är det mycket nog för att vända upp och ned på ett beslut som en nästan enig riksdag har fattat. Så säger Lena Adelsohn Liljeroth: Pagrotsky har varit med förr. Han vet väl att det är så här det går till. Det är faktiskt precis tvärtom. Jag har varit handelsminister i åtta år, varit ansvarig för den funktion som innefattar att man notifierar EU-kommissionen om saker som innebär att man eventuellt snedvrider den inre marknaden.
Jag har varit näringsminister och konkurrensövervakare, och jag har faktiskt aldrig varit med om något av det här slaget. Den här sortens snabba vändning, den här sortens, låt mig tyvärr använda ordet "kuppartade", hastighet är något nytt för mig.
Jag är ledsen att inte Lena Adelsohn Liljeroth tog chansen att å regeringens vägnar undanröja misstänksamheten om att det här döljer sig mer än det som synes framgå av materialet. Jag har aldrig varit med om något liknande.
Ett samtal som inte är tillräckligt uppseendeväckande för att ens informera statssekreteraren på 16 dagar blir på dag 18 viktigt nog för att vända upp och ned på hela verkligheten, hela presstödet. Det går inte ihop, Lena Adelsohn Liljeroth. Gå hem och forska efter hur det här har gått till. Annars får ni leva med en fortsatt misstänksamhet om att det här är partipolitik och inte EU-politik.
Det är de som hatar presstödet som har varit i farten, inte EU. Det är den slutsats som i så fall hänger i luften men som jag hoppas att vi kan få skingrad. För det vore väldigt otrevligt om det förblev på det viset.