KBLab/rixvox huggingface dataset:
Göran Hägglund (KD):
Det var en bra historia. Börje Vestlund beskriver väl att kunskapen fanns om att vanlig social kontakt inte överförde smitta, men det dröjde ungefär en evighet innan det sipprade ned till de många människorna. Vi vet ju att vi fungerar lite så som människor att vi hellre tar det säkra före det osäkra.
Vi hörde en hel del förfärliga beskrivningar som jag inte har några skäl att ifrågasätta, till exempel att folk inte vågade gripa in när någon drabbades av akut sjukdom och föll ihop gatan. Man kunde inte veta om den här personen var smittad. Skulle man göra någonting för en medmänniska i ett sådant läge? Det sades mycket under den här tiden, och många ageranden var taffliga.
Väldigt mycket hade kunnat vara mycket bättre. Hade det kunnat göras ogjort med den kunskap som vi har i dag önskar den här kammaren inget annat än att vi hade kunnat ställa det till rätta. Vi har ansvar för situationen i dag. Vi har ansvar för att se till att det blir ännu bättre i morgon. Många av de personer som Börje Vestlund gör sig till tolk för genom den här interpellationen lever i dag under tuffa förhållanden.
Vi ska göra vad vi kan på den politiska vägen, men vi behöver hjälp av många andra ytterligare.
Göran Hägglund (KD):
Gunnar Sandberg, Agneta Luttropp och Eva Olofsson har frågat vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att säkra verksamheten vid Rett Center, för att säkra att bidragsgivningen uppfyller kravet på långsiktighet och anpassning till kostnadsutvecklingen samt för att säkra Rett Centers behov av ökade medel för att verksamheten ska kunna fortsätta. Retts syndrom tillhör kategorin sällsynta diagnoser.
Diagnostik och medicinsk behandling för personer med denna diagnos ges bland annat vid Rett Center i Östersund. Resurser för denna grupp finns även inom landstingen i Stockholms och Västra Götalands län. Varje landsting har enligt hälso- och sjukvårdslagen, 1982:763, det övergripande ansvaret för finansiering och organisering av hälso- och sjukvården. Rett Center har dock under ett antal år lämnats ett statligt bidrag för delfinansiering av verksamheten motsvarande 7 miljoner kronor årligen.
Regeringen har beslutat att avsätta samma belopp 2013. Retts syndrom är en av många sällsynta diagnoser. Regeringen har vidtagit olika initiativ för att generellt stödja hälso- och sjukvårdens arbete med sällsynta diagnoser.
När det gäller det samlade och långsiktiga arbetet inom området gav regeringen i juni 2011 Socialstyrelsen i uppdrag att inrätta en funktion för samordning, koordinering och informationsspridning inom området sällsynta sjukdomar. Den nationella funktionens uppgifter ska bland annat vara att bidra till ökad samordning och koordinering av hälso- och sjukvårdens resurser för personer med sällsynta diagnoser.
En sådan funktion kan bidra till att stärka ställningen för den berörda målgruppen och deras anhöriga, i första hand genom ökad tillgång till information liksom en ökad kunskap och medvetenhet om dessa sjukdomar inom både hälso- och sjukvård och andra instanser i samhället. En nationell funktion för sällsynta diagnoser inrättades den 1 januari 2012. Ågrenska stiftelsen har Socialstyrelsens uppdrag att ansvara för den nationella funktionen.
Under det första verksamhetsåret har den nationella funktionen bland annat påbörjat ett arbete med att kartlägga vilka aktörer som personer med sällsynta diagnoser är beroende av.
I oktober 2011 gav regeringen dessutom Socialstyrelsen i uppdrag att, i samråd med Sveriges Kommuner och Landsting, ta fram ett underlag för en strategi för sällsynta sjukdomar, i enlighet med rekommendationen från Europeiska unionens råd från den 8 juni 2009 om en satsning avseende sällsynta sjukdomar.
Uppdraget slutrapporterades den 31 oktober 2012 i Sällsynta sjukdomar - En slutrapport om nationell funktion och förslag till strategi . Rapporten är nu under beredning i Regeringskansliet. Den nationella funktionen för sällsynta diagnoser har bistått Socialstyrelsen i arbetet med att ta fram underlaget till den nationella strategin. Det är ännu för tidigt att presentera regeringens fortsatta arbete utifrån Socialstyrelsens förslag.
I den fortsatta analysen bör dock fokus läggas på de frågor som generellt kan förbättra situationen för patienter med sällsynta diagnoser, till exempel hur patienternas ställning kan stärkas och hur den vård som landstingen ansvarar för kan samordnas bättre.
Göran Hägglund (KD):
När det gäller den sista frågan om eventuella samtal och förhandlingar mellan sverigedemokrater och andra partier har inte jag någon synpunkt. Det regelverk som Sverige och riksdagen har för budgethanteringen är viktigt för att vi inte ska spendera mer pengar än vad vi bestämmer oss för att göra och för att vi inte ska spendera mer pengar över tid än vad vi har.
Det har sagts en del saker här som jag naturligtvis ställer mig bakom. Till de sakerna hör förstås att det här är en otroligt angelägen verksamhet. Den är angelägen i största allmänhet, men den är särskilt viktig för de barn, ungdomar och familjer som är drabbade av den här sjukdomen.
En del argument som används, till exempel att det här är en av de största organisationerna, är inte särskilt starka. Man måste ändå utgå från någonting annat än att många är drabbade. Det handlar om att vi ska använda de prioriteringsordningar som vi har bestämt oss för att använda.
Jag kan också berätta att det finns många önskemål från många håll. Någon säger att 3 miljoner är ingenting - för mig är det mycket pengar - men lägger man till alla de önskemål som finns från tusen och en olika instanser kan jag försäkra er att 3 miljoner är mycket, även om det inte kommer att räcka, och inte 3 miljarder heller. Regeringen måste säga nej till en rad saker som vi tycker är väldigt viktiga.
Låt mig påminna om att Rett Center har fått 7 miljoner kronor per år. Det är väldigt mycket mer pengar än vad någon annan motsvarande grupp får, hur man nu jämställer det. Det här är ett sammanhang där regeringen gör någonting utöver vad man gör på andra områden.
Den huvudsakliga inriktningen från regeringens sida är att på olika sätt stötta landstingen men inte att finansiera vården, för det är ett landstingsuppdrag. Landstingen finns där, är huvudmän och har beskattningsrätt. Det är inte staten som finansierar vården. Jag har också sagt i mitt svar att vi vill ta ett större grepp om den här frågan, och jag tror att det vore olyckligt att föregripa det större greppet.
Jag nämnde att min utgångspunkt är att vi ska ha en likvärdig vård för alla människor oavsett var man bor i landet och att vi behöver utveckla vården när det gäller sällsynta diagnoser och inte minst se till att det bedrivs nödvändig forskning. Men vi måste ha förmågan att se helheten för att det här ska kunna bli på bästa möjliga sätt.
Det har ställts många frågor här. Någon frågade vad regeringen gör för att stärka långsiktigheten och inte strypa Rett Center. Jag kan försäkra er om att regeringen inte har någon idé om att strypa Rett Center. Det här är ett område som får mer pengar än varje annat område.
Vi tycker att den här verksamheten är angelägen, men vi vill ta ett större grepp och se till att få principer för det här som är rimliga och möjliga att förklara för medborgare som undrar: Varför det här området och inte ett annat? Hur har ni tänkt? Det måste vi ha en bra strategi för.
Jag inser att alla de familjer som påverkas av det här är beroende av beslut som vi fattar. Men det finns också många andra behov, och vi måste skapa en rimlig och klok grund för resonemanget innan vi går till beslut.
Göran Hägglund (KD):
De som deltar i den här debatten är alla erfarna riksdagsledamöter och vet att regeringsföreträdare knappast har någon möjlighet att i samband med en interpellationsdebatt dela ut pengar hit eller dit, hur angelägna ändamålen än är. Vi har en sådan ordning att vi har en budgetprocess där vi bedömer saker och ting.
Det kommer alltid att vara så att våra önskemål är ofantligt mycket större än vad vi har resurser att genomföra. Så kommer det med all sannolikhet att vara också inför höstens budgetarbete. Min utgångspunkt är att alla människor i vårt land ska få en likvärdig vård.
Vi har ett särskilt ansvar för att utveckla en strategi för att säkerställa att de personer som har haft oturen att drabbas av sådana sjukdomar som är ovanliga och som är svårare för sjukvården att ta sig an än andra sjukdomar, just för att de är så väldigt ovanliga, får den vård de behöver.
Jag vill inte, för att använda Agneta Luttropps ord, se att den kunskapsmassa, den erfarenhet och de förmågor som finns kring behandlingen går förlorade, självklart inte. Jag vill självklart att den kunskap som vi har på det här området, liksom den kunskap som vi har när det gäller andra sällsynta diagnoser, tas till vara på bästa möjliga sätt.
För att det ska kunna göras, inte bara för denna grupp, som är enormt angelägen, utan för alla de grupper som är drabbade av andra sällsynta diagnoser är det viktigt att vi kan ta fram en helhet som fungerar, som är intellektuellt hållbar, som går att förklara för dem som inte tillhör just den gruppen och som går att försvara samt självfallet också möter den här gruppens angelägna önskemål.
Jag vill tacka för de interpellationer som framställts i en mycket angelägen fråga.
Göran Hägglund (KD):
Carina Adolfsson Elgestam har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att hindra personer dömda till rättspsykiatrisk vård från att använda mobiltelefon och dator för att fortsätta begå brott.
Som Adolfsson Elgestam nämner i interpellationen finns redan möjligheter för chefsöverläkaren att inskränka en patients rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster, om det är nödvändigt med hänsyn till vården eller rehabiliteringen av patienten eller för att undvika att någon annan lider skada.
Flera rättspsykiatriska kliniker har emellertid anfört att bestämmelserna inte är tillräckliga för att upprätthålla ordning och säkerhet på klinikerna eller för att hindra patienterna från att återfalla i brottslighet. Frågan har uppmärksammats av Psykiatrilagsutredningen som lämnade sitt betänkande i april 2012, SOU 2012:17. Remisstiden gick ut i november samma år.
Utredningen föreslår att möjlighet att begränsa patienternas rätt att använda elektroniska kommunikationstjänster utvidgas så att det även kan ske om det är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet. Flera remissinstanser har uttalat sitt stöd för förslaget men också ansett att dess tillämpningsområde behöver preciseras. Utredningens förslag är under beredning.
Regeringen tar de svårigheter med nuvarande reglering som företrädare för rättspsykiatrin och Psykiatrilagsutredningen uppmärksammat på stort allvar.
Göran Hägglund (KD):
Jag tackar Carina Adolfsson Elgestam för interpellationen. Vi har diskuterat frågan tidigare, och jag tror att vi är överens om att det här är fråga om ett känsligt och svårt avgörande.
Å ena sidan har vi det självklara att ingen vill eller anser det vara rimligt att en person som är omhändertagen ska kunna fortsätta att begå brott, utsätta andra människor för hot och trakasserier eller till exempel konsumera barnporr på nätet, om man har blivit dömd för sådant. Det upprör oss alla när vi hör om sådant.
Å andra sidan vet vi att det naturligtvis är otroligt viktigt att den behandling som personerna genomgår syftar till att de en dag ska kunna finnas ute bland oss andra och fungera som andra samhällsmedborgare.
Rehabiliteringen handlar ofta om att stegvis normalisera förhållanden och att alltmer bli en del av samhället utanför.
När de här personerna en dag blir utskrivna kommer de att ha tillgång till alla elektroniska hjälpmedel som finns, och det kan ligga i intresse att man under behandlingen lättar på restriktioner allteftersom. Det gäller att mellan dessa två saker hitta en klok och rättssäker avvägning som fungerar i praktiken.
Den ordning som finns i dag är den att chefsläkaren kan besluta om att på individnivå stänga av personer från den här typen av utrustning. Man kan inte stänga ned hela avdelningar, men man kan på individnivå göra den här typen av begränsningar. Självklart kan det på avdelningen cirkulera telefoner - man kan låna andras telefoner och utnyttja andras datorer.
Det försvårar möjligheten att få en sådan åtgärd att bli riktigt effektiv, och det tror jag också är vad man upplever ute i vården i ganska stor utsträckning. Som jag nämner i mitt svar, och som vi har diskuterat tidigare, har den här frågan belysts i en stor utredning.
Vi har nyligen fått in remissvaren som ska gås igenom ordentligt och systematiseras, och sedan får vi se vad regeringen kan komma fram till. Jag tycker inte att nuvarande ordning är tillfredsställande. Jag tycker att det behövs förändringar. Sedan gäller det att hitta en klok och väl avvägd reglering av detta.
Göran Hägglund (KD):
Jag tror att det är viktigt att gå metodiskt fram och att en ny lagstiftning blir av den arten att den har en så god förankring som den någonsin kan ha. Det är viktigt att vi känner att det är någonting som kan gälla under överskådlig tid och som kommer att fungera i praktiken ute på de olika klinikerna på det sätt som vi tänker oss.
Ingen av oss vill att någon person som är dömd, eller för den delen människor som inte är dömda, ska kunna använda tekniken på sätt som är kränkande och hotfulla, utan det är en teknik som ska användas på andra sätt. Det finns människor som till följd av sjukdom eller annat använder tekniken på ett felaktigt sätt.
Då gäller det att stävja det så långt det är möjligt men också att tänka på hur personer som är sjuka får bästa möjliga rehabilitering, så att de kommer att fungera den dag då de inte längre är i förvar utan finns ute i det öppna samhället.
I grunden sympatiserar jag med den stränga synen, alltså att det är helt orimligt och inte ska vara möjligt att en person som är insydd, så att säga, ska kunna använda tekniken för att kränka, hota eller på annat sätt ställa till det. Men det gäller också att detta ses i ett sammanhang, och jag tror inte att Carina Adolfsson Elgestam har någon annan uppfattning om detta. Arbetet fortgår.
Jag hoppas att vi ska kunna få en bra och väl fungerande lagstiftning på plats som kan stoppa de dumheter som fortfarande förekommer.
Göran Hägglund (KD):
Den sista frågan ska jag ta med mig och begrunda. Jag har också läst om Socialstyrelsens ställningstagande. Det är viktigt att vi inom ramen för det arbete som Psykiatrilagsutredningen kom med, som ju är ett mycket omfattande arbete som berör många delar, gör en noggrann genomgång av detta och får en bättre tingens ordning än den vi har i dag.
Jag hoppas att vi ska hitta en bra väg framåt när det gäller de elektroniska kommunikationsmedlen och att vi kan få en lösning som kan fungera väl ute på klinikerna runt om i landet så att de kan bidra till att rehabilitera personer och, inte minst, skydda personer som i dag på olika sätt kan utsättas för brott eller fara för att man kan använda dessa medel i dag.
Göran Hägglund (KD):
Som Helena Leander säger handlar det om arbete på åtminstone två plan. Det ena är politikens roll som i första hand är att reglera lagar och fördela resurser, men politiken kan också ha en viktig opinionsbildande roll.
Utöver det handlar det om vanlig medmänsklighet, det vill säga hur vårt samhälle ser ut vid sidan av de beslut som fattas här i kammaren. Allt detta bildar en miljö som människor lever i och kan känna tillfredsställelse och glädje i för att man accepteras som man är. Det kan också vara en miljö där man är någon som står vid sidan om och inte räknas och inte hör hemma bland de andra.
Det senare har vi svårare att besluta om, och det ska vi inte besluta om. Men vi kan ändå göra ganska mycket med politiska beslut. Inom kort kommer en lagstiftning att träda i kraft som är ett viktigt steg för många människor som inte tillhör det stora flertalet utan känner sig lite vid sidan om.
Det är en bekräftelse på att politiken anpassar sig. Att lagstiftningen kommer att ändras på det här området är betydelsefullt ur opinionssynpunkt, men framför allt rent materiellt när det gäller tillgång till vård och behandling för dem som berörs. Regeringen gör mycket.
Jag har inte tid att redogöra för allt. Vi vet att det råder en betydande psykisk ohälsa hos barn och ungdomar.
Det finns skäl att fundera över hur det kan komma sig att det i vårt land, som är ett av världens rikaste och mest välmående i varje avseende, är en så stor andel av barnen som inte mår så bra som de har det objektivt sett.
I arbetet med att försöka förändra det ingår flera undergrupper. En är personer som inte känner sig hemma i sitt kön. Det är en grupp som har en högre självmordsfrekvens och ett större mått av psykisk ohälsa än andra.
Därför är det viktigt att vården har förmåga att bemöta dessa personer på bästa sätt och att skolan är accepterande och inkluderande. Helena Leander talade om sex- och samlevnadsundervisningen som viktig, men det är bara en del av barnens hela miljö.
Det är kolossalt viktigt att vi fortsätter det här arbetet. Jag ska inte belasta kammaren med uppgifter om allt som vi gör, men det finns ett brett spektrum av åtgärder som sammantaget syftar till att underlätta situationen för den här gruppen och andra barn och ungdomar som lever med psykisk ohälsa.
Göran Hägglund (KD):
Regeringen har tidigare i ett förslag till riksdagen gjort bedömningen att åldersgränsen för ändring av könstillhörighet behöver utredas ytterligare. Riksdagen har ställt sig bakom det förslaget. Frågan har funnits med i remissomgångar, och många tunga instanser har bestämt avrått från en sådan förändring.
Man har menat att det i dag inte finns tillräckligt underlag för att kunna fatta ett sådant beslut. Man kan naturligtvis säga: Det är ju helt knäppt. Varför kan man inte gå ned från 18 år till 16? För vår del gäller det att göra en klok avvägning. Om man säger 16, varför kan det då inte vara 14 eller 12? Vi tittar ytterligare på den här frågan.
Det är mycket som behöver belysas, som: Hur stor är risken för feldiagnostisering? I hur många fall skulle det i realiteten vara aktuellt med ett beslut före 18 års ålder med tanke på den långa utredningstiden?
Det behövs också en grundlig diskussion om vad som bör gälla om den unge och vederbörandes vårdnadshavare har olika uppfattning. Hur hanterar man en sådan situation? Det finns naturligtvis en del andra frågor också. Det handlar till exempel om så kallade stopphormoner och könskonträra hormoner. Vi tittar därför vidare på frågan.
Den är inte avdömd.
Göran Hägglund (KD):
Jag kommer inte att värdera det här nu. Vi är i ett skede då vi inte kan säga vad som är rätt att göra. Därför har det funnits skäl att titta djupare på frågan för att vi ska landa på ett klokt sätt som kan fungera i praktiken.
Det breda arbete som i övrigt sker på det här området är något som vi inte bara hanterar i politiken och det är inte något enbart för den statliga nivån. Det rör också våra kommunpolitiker, kommunala tjänstemän, medarbetare på enskilda skolor och på ungdomsmottagningar, våra sjukhus och landstingsanställda.
Det är ett arbete som fordrar medverkan av många för att alla människor i vårt land, oavsett allt, ska kunna känna att de är en del av samhället och oändligt värdefulla och okränkbara. I det arbetet behövs mångas insatser.
Göran Hägglund (KD):
Möjligen blir jag något förvånad när Lennart Axelsson ställer frågor av ganska övergripande karaktär och förväntar sig ett detaljerat svar. Den här interpellationen är ett hopkok av frågor från olika områden, där många i huvudsak inte hör hemma på socialministerns område. Det vet Lennart Axelsson mycket väl.
Här finns precisa frågor, till exempel frågan om möjligheten för enskilda anställda att slå larm. Lennart Axelsson glömde naturligtvis bort att säga att under den regering som han utgjorde underlag för fanns den frågan på agendan, men man klarade inte av att lägga fram några lagförslag på området.
Man gjorde uppenbarligen bedömningen att man inte klarade av det, vilket är intressant, eller så ville man inte, vilket möjligen är ännu mer intressant. De brösttoner som Lennart Axelsson här använder sig av tycker jag behöver tonas ned lite grann. Han sitter inte i den positionen att han kan mästra utifrån några fantastiska resultat för sin egen politiska konstellations del.
Lennart Axelssons bidrag på internationella kvinnodagen gällande förhållanden för människor som jobbar i vården är att det ska bli svårare för fler arbetsgivare att komma in, svårare för fler aktörer att vara verksamma och anställa människor på det här området, trots att, som jag redovisade, nöjdheten bland anställda som jobbar i privat verksamhet är betydligt större.
Lennart Axelsson rycker på axlarna inför detta; att erbjuda möjligheten för fler aktörer är väl ingenting, säger han. När jag kommer ut i verksamheten och frågar vad skillnaden är mellan att du tidigare jobbade i landsting eller kommun och nu jobbar hos en privat aktör är det vanligaste svaret från dessa kvinnor, för det är framför allt kvinnor som jobbar där, de korta beslutsvägarna, möjligheten att påverka i vardagen.
Lennart Axelsson företräder ett politiskt alternativ som skulle önska att all verksamhet genomfördes i monopolliknande former. Under visst tryck har man nu kommit fram till en situation där man nog inte kan förbjuda detta rakt av utan tvingas anpassa sig till det som människor som arbetar inom vården tycker, och det som många människor i landet tycker, nämligen att offentligt finansierad vård och omsorg ska kunna utföras av olika aktörer.
Det ska kontrolleras hårt, men det är kvaliteten som avgör, inte den form som företaget eller verksamheten bedrivs i. Lennart Axelsson är här ute på mycket tunn is.
Lennart Axelsson vet att staten inte är arbetsgivare för de människor som jobbar inom landstinget, det säger sig självt, och staten är heller inte arbetsgivare för dem som jobbar i den kommunala omsorgen. Det vet Lennart Axelsson, men han använder ändå uttryckssätt som om det vore regeringen som var arbetsgivare.
Varför, Lennart Axelsson, lyckades ni inte åstadkomma detta skydd för medarbetarna inom privat verksamhet som finansieras med offentliga medel? Varför gjorde ni ingenting åt det under er tid vid makten? Varför vill ni motarbeta att det finns fler aktörer på vård- och omsorgsområdet? De frågorna skulle jag gärna vilja ha svar på.
Göran Hägglund (KD):
Den fråga som har väckts i interpellationen är av utomordentligt stor betydelse. Det finns inte ett enda svar som löser allt detta. Det handlar om att vi måste arbeta på många olika plan. För min del är jag övertygad om att det är bra att det finns många olika aktörer. Lennart Axelsson och Meeri Wasberg säger också att det nog är så, även om vi på marginalen kan ha olika uppfattningar. Det är bra när det kommer in olika aktörer.
Den upplevelse som jag har när jag talar med medarbetare i företagen är att de ser detta som den största skillnaden. Det är någonting som vi som har ansvar för den offentliga sektorns utförande bör ta med oss.
Hur kan vi arbeta så att varje arbetsplats som är kommunal och landstingskommunal drivs på ett sådant sätt att medarbetarna känner delaktighet, tillfredsställelse och att de har en möjlighet att påverka sin vardag med uppgiften i centrum? Jag tror inte att det bara handlar om privat och offentligt.
Det handlar många gånger om det sätt på vilket man utför ledarskapet i sammanhanget. Jag konstaterar att vi har lite olika uppfattningar om skatterna. Socialdemokraterna tror att högre skatter leder till fler jobb. Jag tror kanske att för höga skatter leder till färre jobb. Vi behöver fortsätta arbetet för att ha fler företag och att fler jobb ska komma till.
Det är så vi kan finansiera den välfärd som vi alla förr eller senare någon gång kommer att bli beroende av.