Morgan Johansson (S):
Detta betänkande är nästan gammalt redan innan vi har hunnit börja debattera det. I betänkandet hänvisar vi i de flesta frågor och motioner till den grundlagsutredning som inte var färdig när betänkandet skrevs men som är färdig nu. Vi gjorde upp före jul om Grundlagsutredningen. Alla sju partier stod bakom överenskommelsen.
Det är på många sätt en styrka för vårt land att vi har kunnat skapa en sådan överenskommelse och samsyn. Det finns många länder där man träter om demokratins spelregler och ändrar system stup i kvarten beroende på vem som råkar vinna ett val. Man försöker ändra spelreglerna för att kunna nå egna fördelar. Så gör vi inte i Sverige. Så vill vi inte ha det.
Vi vill ha långsiktiga och breda överenskommelser som kan stå sig i 35-40 år, på det sätt som den regeringsform som antogs 1974 har gjort. Samtidigt är det ett slags mogenhetstest för ett lands beslutsfattare. Klarar man av att göra sådana här överenskommelser och hålla sig till dem under lång tid? I Sverige har vi försökt göra det. Nu har vi en ny uppgörelse. Det är en helhetsuppgörelse.
Den täcker nästan alla frågor. Det finns inga reservationer. Det finns inte ens några särskilda yttranden. Vi har inte löst alla bekymmer. Det finns några saker som ska utredas vidare, men det får man i det stora hela betrakta som mindre frågor. Från socialdemokratins sida är vi nöjda med den uppgörelse som gjorts. Hade vi fått bestämma helt själva hade det väl sett något annorlunda ut på en del punkter, men så är det alltid i en förhandling.
Det är inga revolutionerande förändringar i regeringsformen. Lösningarna från 1974 står sig väl. Man skulle kanske kunna säga att vi har putsat lite i kanterna på regeringsformen. Vi socialdemokrater beskrivs ofta som konservativa i författningsfrågor. Det ligger något i det. Vi menar att den regeringsform vi har haft i huvudsak har varit bra och fungerat väl.
Här har vi också stor majoritet av svenska folket bakom oss. Det finns inget starkt folkligt tryck på att göra några stora revolutionerande förändringar i vår författning, tvärtom. De opinionsundersökningar som har gjorts i dessa frågor visar att det finns ett starkt stöd för de huvudsakliga dragen i de demokratiska spelreglerna. I den mån nu människor funderar över det tycker de att det nog är ganska lagom avvägningar som har gjorts.
En sak stör mig ofta i denna debatt. Det är att det finns en tendens till att reducera de stora demokratifrågorna till författningsfrågor. När man ska tala demokrati börjar man tala om författningsfrågor som detaljer i valsystem och så vidare. Man förminskar den stora demokratifrågan om man gör den till något slags teknikaliteter i valsystemet.
Vår inställning är att demokrati är mycket mer än författningsfrågor. Det finns många länder som kan kalla sig demokratier. Det finns olika kriterier för det. Grundkriterierna måste vara allmän och lika rösträtt, valhemlighet, respekt för mänskliga rättigheter, yttrande- och tryckfrihet, självständigt rättsväsen och ytterligare några sådana formella kriterier.
Svaret på frågan om det är en bra eller en dålig demokrati måste man dock söka utanför det formella. Det måste man söka med andra frågor. Hur ser det ut för folket i ett land? Har de mat för dagen? Har de tak över huvudet? Kan de läsa och skriva? Känner de tillhörighet med det samhälle de lever i?
Författningsfrågorna är bara instrumenten för att utöva demokrati, men demokrati är mycket mer än så. De författningspolitiska instrumenten är inte demokratin i sig. Man kan ha ett land som lever upp till alla de formella författningspolitiska demokratikriterierna, men om de ekonomiska klyftorna får växa och de sociala motsättningarna tillta kommer de antidemokratiska krafterna att växa sig allt starkare.
Då kommer folkstyrets grunder att eroderas. Vi ska inte förminska demokratifrågan. Ska vi säkerställa och utveckla demokratin i vårt land är det inte i första hand författningsförändringar vi ska göra. Då handlar det i stället om att föra en politik som minskar klyftorna och de sociala spänningarna - inte tvärtom som nu är fallet.
Under utredningen slogs vi ofta av en paradox. Politiker som sade sig vilja utveckla demokratin var inte sällan snabba att lägga fram förslag som folk i allmänhet inte alls var med på. Jag ska nämna två sådana frågor. Det ena var frågan om skilda valdagar.
Där krävde de borgerliga att man skulle skilja valdagarna åt, och man drev detta hårt. Det kan finnas argument för det. Det finns också starka motargument. Det starkaste är naturligtvis att valdeltagandet vid en sådan ordning förmodligen skulle falla. Det är erfarenheten överallt där man har skilda valdagar. Varför skulle Sverige vara annorlunda?
När kommunala företrädare har tagit upp den frågan med oss, vilket ibland har hänt, har jag alltid ställt motfrågan: Om resultatet av att skilja valdagarna åt skulle bli att valdeltagandet i de kommunala församlingarna faller till 40-50 procent, vilken legitimitet skulle du som kommunal beslutsfattare ha i en sådan situation?
Finns det något värre slag mot kommunalt självstyre än att ställa till en ordning där valdeltagandet blir så lågt att hela kommunsektorns demokratiska legitimitet kan ifrågasättas? Frågan om skilda valdagar har drivits hårt från en del håll. Då ställer man sig frågan: Finns det något folkligt stöd för att skilja valdagarna åt?
Grundlagsutredningen gjorde opinionsundersökningar och tittade på detta. Man har följt folks inställning till denna fråga under en ganska lång tid. Man ställde följande fråga till folk: Tycker ni att det är bra eller dåligt att skilja valdagarna åt? 5 procent av befolkningen tyckte att det var en mycket bra idé att skilja valdagarna åt. 12 procent tyckte att det var en ganska bra idé att skilja valdagarna åt.
Det var alltså 17 procent som tyckte att detta var en ganska bra eller en mycket bra idé. De som tyckte att det var en mycket dålig idé eller en ganska dålig idé var 48 procent av befolkningen. 35 procent hade ingen åsikt. Dessutom har stödet för skilda valdagar fallit genom åren.
Stödet för skilda valdagar har halverats mellan år 2000 och 2006. Skilda valdagar är alltså av många skäl ingen bra idé. Den inställningen har också svenska folket i allmänhet. Därför vill man inte ha det. I utredningen tittade vi också en hel del på personvalsfrågorna.
Vi tittade på opinionsundersökningar. Hur ställer sig egentligen folk till personval? När man följer dessa undersökningar får man intrycket att de som är mest intresserade av personval är politikerna själva. Grundlagsutredningen gjorde en opinionsundersökning om detta. Man frågade: Vill ni ha ett ökat personval, eller vill ni ha ett minskat personval, eller tycker ni att det är ganska bra som det är? 12 procent ville ha ett ökat inslag av personval.
54 procent sade att det var ganska bra som det var och att det var en rimlig avvägning. 12 procent ville ha ett mindre inslag av personval, och hela 14 procent ville inte ha något personvalssystem alls. Det var alltså fler som ville ta bort personvalet helt än som ville utöka det.
Det var dubbelt så många som ville ta bort eller minska personvalsinslagen än som ville utöka dem, och de allra flesta ville ha det ungefär som det är i dag. Nu gör vi en uppgörelse om att sänka spärren i personvalet, från 8 till 5 procent. Jag tror inte att det kommer att få några stora effekter.
Men vi kom ändå fram till att det inte fanns något argument för att vi just i riksdagsval ska ha en spärr på 8 procent men att vi i alla andra val ska ha en spärr på 5 procent. Därför kunde vi göra upp om det. Men man måste ha klart för sig att det inte är korrekt att det utanför detta hus finns ett starkt folkligt tryck för långtgående reformer när det gäller personval.
Det finns de som tror det. Men det finns inget sådant. Jag tror att det som folk i allmänhet resonerar kring i dessa frågor, i den mån de tänker på det, är att de vill ha tydliga politiska alternativ att välja mellan, tydliga färdriktningar - vi vill att landet ska gå i den riktningen, och vi vill att landet ska gå i den riktningen.
Då tror jag nog att de ser att det kan finnas en otydlighet om man driver personvalsinriktningen för långt i stället för det grundläggande partival som vi har. Dessutom tror jag att folk i allmänhet är rädda för att enskilda beslutfattare, enskilda politiker, ska knytas upp till mäktiga ekonomiska intressen som ska finansiera deras personvalskampanjer. Jag tror att folk i allmänhet i fråga om detta faktiskt gör en ganska riktig bedömning.
Det finns skäl att vara skeptisk till att detta drivs alldeles för långt. Nu har vi en uppgörelse på plats. Den gäller mycket annat än bara detta - valsystem eller skilda valdagar. Vi har gjort upp om lagprövningsrätt. Vi har gjort upp om hur vi ska reglera det kommunala självstyret. Det finns många frågor som vi har grävt i. Våra åsiktsskillnader partierna emellan kommer säkert att bestå.
Det är klart att vi kommer att ha olika uppfattningar om detta. Men jag hoppas att det som vi nu har gjort är att vi har lagt undan den mer skarpa konflikten i detta under lång tid framöver. Vi har kommit överens om att det som vi nu har gjort upp om ska hålla åtminstone lika länge som den gamla regeringsformen, åtminstone 35-40 år framåt.
Det tycker jag att vi är skyldiga varandra nu när vi har gjort detta handslag kring författningsfrågorna.