KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Jag vill inledningsvis tacka statsrådet för svaret på min interpellation. Under senare tid har situationer uppstått där det rått elbrist, vilket är ett problem som delvis inte är helt nytt men som också kan uppstå om det skulle råda effektbrist i form av att produktionen inte täcker efterfrågan eller om det saknas tillräckligt med kapacitet för att överföra elen.
Det är ett problem som Sverigedemokraterna återkommande har lyft upp i den energipolitiska debatten. Företrädare för regeringspartierna och även statsrådet i den här debatten kontrar med att vi exporterar rekordmycket el och att vi är nettoexportörer av el sett över hela året. Det är tämligen ovidkommande för den här problematiken, för el kan ju inte kan lagras.
El förbrukas i samma stund som den produceras, och för att det ska fungera krävs det att det finns tillräcklig effekt- och överföringskapacitet i varje givet ögonblick. Konsekvenserna om det brister i något, oavsett om det är produktion eller överföring, är att vi får elbrist. Det sker utan hänsyn till hur det sett ut tidigare under året.
Under de nu sex år som de rödgröna partierna haft regeringsmakten har alltså effektbalansen försämrats varje enskilt år. Frågan är om man någonsin tidigare sett en motsvarande trend i Sverige. Där har statsrådet möjlighet att försvara sig. Bakgrunden till detta är att den genomsnittliga kapacitetsfaktorn har sjunkit i kraftsystemet eftersom regeringen uteslutande premierat väderberoende kraftproduktion och på olika sätt, direkt eller indirekt, straffat planerbar kraftproduktion.
Kapacitetsbristen i elnäten har blivit mer påtaglig som en följd av att städerna växer utan att elnäten förstärks och moderniseras i motsvarande takt, något som drabbar såväl hushåll som näringsliv. Med återkommande hastiga skattehöjningar har man även försvagat konkurrenskraften för kraftvärmen, något som har förvärrat problemet med lokal kapacitetsbrist.
Det har tvingat ut regeringen på banan med olika speciallösningar, och utvecklingen går mot mer politik och mindre marknad. Under juli var spotpriset i södra Sverige nästan tio gånger så högt som det systempris som gällde för hela landet.
Det har aldrig varit så stora prisskillnader sedan Sverige delades in i fyra prisområden, något som möjliggjorde för reservkraftverket i Karlshamn att elda olja på kommersiell basis mitt under sommaren. Svenska kraftnät tvingades även till bilaterala avtal för drift av kärnkraftsreaktorn Ringhals 1.
Det var möjligt den här sommaren men kommer inte att vara möjligt under kommande somrar, då reaktorn planeras att ställas av för gott vid årsskiftet - ett beslut som borde omprövas. Om man tittar på de prognoser som Svenska kraftnät gör för framtiden ser man att effektbalansen minskar även för de tre kommande vintrarna. Det man undrar då, fru talman, är om inte statsrådet oroar sig över att vi rör oss i fel riktning, då inget tyder på motsatsen.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Jag kan förstå att statsrådet är upprörd. Samtliga partier i riksdagen som inte ingår i regeringen röstade nej till förslaget. Sverigedemokraterna var tydliga med under vilka premisser man avser att stödja det, men regeringen har ju valt att inte ha någon dialog med riksdagen om hur förslaget ska vara utformat. Man har bara kört på och kört i diket fullständigt.
Samtidigt försöker man hantera de sekundära effekterna av den ekonomiska politik man har fört, som riskerar att bli katastrofala för stora delar av landet. Avslutningsvis, fru talman, vill jag ändå tacka statsrådet för debatten. Vår uppfattning är dock att energipolitiken behöver läggas om för att man på allvar ska kunna möta den utveckling vi ser när det gäller elektrifiering. Där är frågor kring effekt- och kapacitetsbrist väldigt viktiga för att se till att man vågar elektrifiera.
Det är nödvändigt att stärka konkurrenskraften för kraftvärmen och inte, som regeringen har gjort under mandatperioden, i stället urholka den. Det behövs satsningar på den nya generationens kärnkraft - alla fossilfria energikällor ska välkomnas. Globalt sett ökade elproduktionen från kärnkraft för sjunde året i rad, men i Sverige är utvecklingen den motsatta. Här för kärnkraften en tämligen tynande tillvaro under den rödgröna regeringen.
Vi behöver ett mål för leveranssäkerheten som politiken kan sträva mot, och det behövs avsevärt högre ambitioner för att korta ledtiderna för nya nätkoncessioner och för att kunna bygga bort flaskhalsar i överföringskapaciteten. Det är givetvis bra, fru talman, att statsrådet ändå säger att man vill ha en robust el- och energiförsörjning med hög leveranssäkerhet, men verkligheten visar ett annat utfall.
Man kan fråga sig om det är just denna utveckling och verklighet som vi kommer att få ännu mer av med regeringens politik och som gömmer sig bakom de fina ord man klär detta i. Tyvärr är jag rädd för att det är på det sättet.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Vi kan se en stark utveckling av små modulära reaktorer runt om i världen. Flera bedömare gör troligt att de kan vara i kommersiell drift inom så lite som en tioårsperiod. Vi kan se hur vätgasinitiativ runt om i världen tilltar, och där har kärnkraften möjlighet att komma till sin rätt genom att kunna producera både elvärme och vätgas för att kunna kombinera flera intäktsströmmar, vilket andra energislag saknar möjlighet till.
Här handlar det i sak inte om huruvida man ska subventionera eller på olika sätt blanda in kostnadsbilden. Det handlar om huruvida det ska vara möjligt att tillgodogöra sig denna möjliga teknik i Sverige utan några regulatoriska hinder. Sådana finns i dag. Statsrådet står återigen och upprepar saker som är direkt osanna. Det är inte fritt fram för vem som helst att bygga. Vi har en lagstiftning som begränsar det till att det får finnas tio reaktorer och att dessa får finnas på tre platser.
I de andra kommunerna får du inte bygga någon ny kärnkraft. Du får inte bygga en elfte reaktor. Det är inte fritt fram för vem som helst. Problemet är att staten äger sju av de tio reaktorerna. Men staten vill inte bygga ersättningsreaktorer, och staten har inte velat sälja de reaktorerna heller.
Jag undrar hur statsrådet över huvud taget kan anse att det är en fri marknad när staten kontrollerar 70 procent av marknaden och inte har för avsikt att släppa in någon aktör på det utrymmet. I så fall borde man rimligtvis vara beredd att se till att Vattenfall kan sälja möjligheten till ersättningsreaktorer till dem som vill uppföra dem. Men det har man sagt nej till. Det är där det brister. Det är inte en fri marknad.
Det finns regulatoriska hinder, och regeringen är inte beredd att luckra upp dessa. Detta till trots har statsrådet uttalat att han skulle ha en icke-religiös syn på kärnkraften. Uppenbarligen är så inte fallet, för här måste man hålla de regulatoriska hindren på plats mot kärnkraften för att inte möjliggöra den teknikutveckling som vi kan se äger rum runt om i världen och som skulle kunna bidra också i Sverige.
Frågan blir slutligen till statsrådet: Är det verkligen upp till marknaden att avgöra detta när staten kontrollerar 70 procent av marknaden? Kan man betrakta det som en fri marknad som man kan verka på?
Mattias Bäckström Johansson (SD):
När det gäller att det inte har investerats i kärnkraft lämnade Vattenfall så sent som 2012 in en ansökan till Strålsäkerhetsmyndigheten om att få bygga ersättningsreaktorer i Ringhals. Det var på gång, men då klev regeringen in och beordrade bolaget att avbryta arbetet. Det statliga bolaget skulle inte investera i kärnkraft. Och det är klart att det är ett regulatoriskt hinder att man bara får bygga på tre platser.
Det är kanske inte ens säkert att det finns ett behov av effekt i de delarna av nätet, vilket påverkar viljan och intresset att investera i detta. Det skulle inte vara tänkbart för någon annan näring eller bransch att man säger att det bara är på vissa platser det får byggas och begränsar det till en väldigt liten del av landet. Det är få procent det handlar om. Det här är kraftproduktion som kan uppföras i stora delar av landet.
Det är inte fritt fram bara för att man öppnar för det i miljöbalken. Det är kärntekniklagen som reglerar förutsättningarna för kärntekniska anläggningar och ställer krav på verksamhetsutövaren. Jag och Sverigedemokraterna tror att det hade varit välkommet om man signalerade att det är öppet och fritt att kunna investera i kärnkraft i Sverige. Det är beklagligt att det här ska ske utomlands och att Vattenfall deltar utanför Sveriges gränser i arbetet med att ta fram små modulära reaktorer.
Det borde ha kunnat ske i Sverige i stället, och vi hade då kunnat bidra till utvecklingen av små modulära reaktorer, vilket skulle ha en avgörande betydelse globalt för att minska det fossila beroendet. Här är regleringen ett stort hinder. 70 procent av marknaden, eller de nya reaktorer som potentiellt kan byggas, kontrolleras av staten som inte vill investera i anläggningarna och inte vill sälja dem vidare.
Det första viktiga steget är att ta bort de regulatoriska hindren.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Jag tackar statsrådet för svaret på min interpellation. Det är givetvis bra att det finns en positiv ansats när det kommer till investeringar i svensk järnväg och infrastruktur. Men det är ändå lite svårt att känna igen sig i den offensiva beskrivning som statsrådet försöker ge sken av i sitt svar, särskilt om man kommer från de sydöstra delarna av Sverige.
Som en inledning på denna interpellationsdebatt skulle jag vilja ta med statsrådet på en resa och beskriva hur det kan se ut på de regionala järnvägarna, och då specifikt de järnvägar som åsyftas i interpellationen. På Stångådalsbanan, som går mellan Kalmar och Linköping, har ungefär var åttonde resa blivit inställd under den senaste tioårsperioden. Det är en nivå som ligger väsentligt över hur det ser ut för landet i övrigt.
Om man jämför detta med den andra banan, Tjustbanan, som går mellan Västervik och Linköping, är det ganska bra jämförelsesiffror. På Tjustbanan har i genomsnitt var fjärde resa blivit inställd under den senaste tioårsperioden. Enskilda år har nästan hälften av alla avgångar blivit inställda. När man väl har kommit med på en avgång får man åka på någon av de två banor som saknar elektrifiering.
Här trafikeras banorna i stället av tåglok som körs på fossil diesel, vilket inte direkt är i linje med de ambitioner som finns och som regeringen säger sig vilja ha för att kunna nå fossilfrihet. Om man har kommit i väg på en tågresa är restiden mellan Kalmar och Linköping på Stångådalsbanan lite drygt tre timmar. Det ger en genomsnittlig hastighet på ungefär 70 kilometer per timme.
Det är förvisso snabbare än vad man kanske orkar och kan cykla uthålligt, eller ens komma upp i. Men samtidigt är det i nivå med att köra en trimmad moped. Detta kan jämföras med genomsnittshastigheten på stambanan som är mer än den dubbla om man reser mellan exempelvis Stockholm, Göteborg och Malmö, och som avsevärt överstiger den genomsnittliga hastigheten för bilar.
Problemen på dessa banor förväntas också öka med fler solkurvor, rälsproblem, spårlägesfel och ytterligare nedsatt hastighet. Även oväder medför dessutom att banorna stängs, eftersom de inte är trädsäkrade. Här borde man rimligtvis anta att nödvändiga åtgärder och investeringar i underhåll är inplanerade och verkställs för fullt.
Men i stället saknas helt medel i den nuvarande planen för banornas behov av underhåll och upprustning. Detta framstår, åtminstone för mig, som besynnerligt om man nu vill att fler människor ska kunna resa kollektivt. Herr ålderspresident! Därför undrar jag vad regeringen och statsrådet avser att göra för att säkerställa att infrastrukturinvesteringar kommer landets alla delar till godo.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Det statsrådet säger är inte annat än politisk retorik. Det finns inget motsatsförhållande mellan jobbskatteavdrag och investeringar i infrastruktur. Jag konstaterar också att regeringen inte heller har tagit bort de jobbskatteavdrag som har införts. I stället har regeringen gått ännu längre och sänkt skatten för dem som har de allra högsta inkomsterna genom att ta bort värnskatten, vilket Sverigedemokraterna motsatte sig. Medlen hade kunnat komma landet mer till godo genom satsningar i bland annat infrastruktur.
Det som jag vill lyfta fram i den här debatten är kopplingen till fossilfrihet. Här finns tåg som fortfarande går på diesel. I den kontexten väljer regeringen att vara mer fokuserad på snabbtåg som ska kosta hundratals miljarder och som inte direkt kommer landsbygden eller de regionala järnvägarna till del på något sätt. Det finns ett uppdämt underhållsbehov om man ens ska kunna köra på dessa banor.
Det här kan vara en möjlig stimulansåtgärd med de initiativ som finns från regionen med en snabbstart för sydöstra Sverige. Staten har ett övergripande ansvar för att järnvägstrafik och infrastruktur ska fungera i hela landet. Men med tanke på de prioriteringar som staten har gjort tidigare för den delen av landet är det svårt att tro att man tycker att det är viktigt, eller så nöjer man sig med att hålla sig till läpparnas bekännelse.
Trots att både hushåll och näringsliv rankar infrastrukturen i Kalmar län som sämst har det inte föranlett några specifika eller utmärkande satsningar. Trots att banorna konsekvent konkurrerar om att tillhöra de sämsta i landet när det kommer till tillgänglighet och inställda resor har det inte heller föranlett specifika eller utmärkande satsningar på något sätt. I den senaste planen tillmäts Kalmar län den i särklass lägsta andelen satsningar per invånare.
En relativt stor andel går till underhåll och vidmakthållande av Ölandsbron, vilket inte är direkt offensivt spenderade pengar över huvud taget. I den underhållsplan som statsrådet hänvisar till i sitt svar finns inte heller pengar för spår, rälsbyten, signalåtgärder eller elektrifiering av nämnda banor.
Någonstans här kvarstår frågan: På vilket sätt, herr ålderspresident, kommer statsrådet och regeringen att arbeta för att se till att det blir en mer proportionell fördelning av infrastrukturpengar så att det finns en koppling till att man ska kunna bo, verka och leva i hela Sverige?
Mattias Bäckström Johansson (SD):
I Kalmar län råder den i särklass lägsta nivån per medborgare i landet, som understiger den proportionerliga andel som rimligtvis borde finnas. Det är något som har varit konsekvent under en längre tidsperiod. Därför blir det svårt att upprätthålla en förståelse för hur man jobbar med dessa frågor. Det känns som att det finns ett omtag att göra för en regering framöver, oavsett färg, för att upprätthålla en god infrastruktur i landets alla delar.
Jag kan svara statsrådet att vi inte ägnar oss åt planekonomi på det sättet att vi pekar ut exakt vad som ska göras. Det verkar finnas en ingång från regeringens sida att oppositionen ska peka på vilka projekt som ska genomföras. Detta ska någonstans styras av principer.
Jag kan förstå att det finns en vilja till en budgetdebatt, men då välkomnar jag statsrådet att närvara när det utgiftsområdet kommer att debatteras i riksdagens kammare, vilket ju inte är ämnet för just den här debatten. Jag vill avslutningsvis framhålla att de regionala järnvägarna är viktiga och inte får glömmas bort.
De relativa avstånden inom landet riskerar i stället att öka, vilket för människor längre bort och gör det allt svårare att hålla ihop landet, framför allt om man vill leva upp till devisen att hela landet ska leva. För dem som bor på landsbygden är det svårt att förstå det ensidiga fokus som regeringen uppvisar för snabbtågen.
Det är inte så att landsbygden direkt imponeras av prioriteringar att spendera hundratals miljarder för tåg som ska gå aningen fortare på bekostnad av övrig infrastruktur och av tåg som i många fall inte går alls, i låg hastighet eller på fossil dieselolja. Min förhoppning är att man tar möjligheten att investera i den infrastruktur som är viktig för landet och olika arbetsmarknadsregioner, så att Sverige kan gå stärkt ur detta.
Det vore bra för landsbygden och är viktigt för att kunna bo, verka och leva i landets alla delar.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Ett gott betyg för det arbete och den forskning som har bedrivits kring den svenska slutförvarsmodellen är det faktum att en annan regering redan har godkänt den. Det slutförvar som kommer att byggas i Finland ska byggas med den metod som baserar sig på den svenska KBS3-metoden, vilket är samma metod som i den ansökan som finns för det slutförvar som ska byggas i Sverige också.
Ansökan om att bygga slutförvaret i Finland lämnades in 2012, och i februari 2015 lämnade Stuk, det vill säga den finska motsvarigheten till SSM, sitt yttrande om att de bedömer att anläggningen kan byggas säkert. Ett regeringsbeslut fattades sedan i november 2015. Det statsrådet även har undvikit att nämna är att departementet har haft en granskningsgrupp som redan har arbetat med ärendet under flera år.
I Finland tog det alltså mindre än tre år från att ansökan kom in till dess att beslut var fattat av regeringen. I Sverige passerar vi redan nio år för motsvarande process. Det tog cirka nio månader för den finska regeringen att fatta ett beslut efter att man fått underlagen från sin motsvarande expertmyndighet, medan vi nu i Sverige redan har passerat den dubbla tiden. Här finns i stället ingen möjlighet eller ens någon form av guidning kring när ett beslut eventuellt kan komma, och allting är väldigt osäkert från regeringens sida.
Och tyvärr, herr talman, är det inget enskilt undantag. En annan aspekt som gör att det finns en bortre gräns gällande just hur lång tid beslutet får ta är det faktum att det riskerar att bli fullt i mellanlagret, Clab, i Oskarshamn. Det är någonting som skulle få förödande konsekvenser för den svenska effektförsörjningen och elförsörjningen, där man skulle få problem med att kunna köra kärnkraftverk vidare.
Gällande den process som har varit i kommunerna har Oskarshamns och Östhammars kommun som mellanlager respektive avsedd slutförvaring skrivit ett gemensamt brev till regeringen där man efterfrågar just en tidsplan och där ett skyndsamt beslut önskas. Det är en högst rimlig förväntan, när man nu under väldigt lång tid har tagit ett nationellt ansvar.
Regeringen väljer ofta att luta sig just mot förvaltningsmyndigheterna när det kommer till olika beslut och framhåller vikten av detta, vilket exempelvis var föremål för debatt i den föregående interpellationsdebatten. I det här fallet väljer man att inte direkt luta sig mot den egna expertmyndigheten, för Strålsäkerhetsmyndigheten har ju redan tillstyrkt ansökan. Mark- och miljödomstolen har sagt ja till de frågor som berör platsen, Forsmark, berget, bufferten och miljökonsekvensbeskrivningen.
Snarare undergräver regeringen myndigheterna genom att säga att man ska titta vidare på detta och att allt inte är analyserat. Man säger att det kan återstå något och att man eventuellt har missat något. Därför, herr talman, undrar jag: Litar man inte på expertmyndigheterna från regeringens sida? Anser inte statsrådet att det vore rimligt med åtminstone en förväntansbild om när ett beslut kan komma?
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Avslutningsvis tackar jag statsrådet för debatten. Det är viktigt att processen bedrivs oberoende, transparent och öppet. Den synen delar vi givetvis från Sverigedemokraternas sida. Men vi menar att det är någonting som har gjorts under lång tid och på ett sätt som imponerar också globalt. Så långt välkomnar jag som sagt att man från statsrådets och regeringens sida säger att man arbetar med att godkänna ansökan om slutförvar för använt kärnbränsle och att detta är prioriterat och bedrivs skyndsamt.
Det som däremot bekymrar mig är att det snarare signaleras raka motsatsen i allting annat som sägs bortom just dessa ord. Det är också viktigt att man i en sådan här ärendeprocess fattar beslut, vilket är någonstans där vi befinner oss, framför allt mot bakgrund av att ärendet har beretts under lång tid och på ett transparent sätt. Tillstyrkan finns från regeringens egen expertmyndighet, och mark- och miljödomstolen har som tidigare nämnts sagt ja till de frågor som rör just platsen, berget, bufferten och miljökonsekvensbeskrivningen.
Man har även en granskningsgrupp på Miljödepartementet som har arbetat med ärendet under flera år. Arbetet har som sagt bedrivits under decennier i både Östhammars och Oskarshamns kommun, och man känner att man är i mål med sina respektive processer. Därför tycker vi någonstans att det är rimligt att kunna ge besked om en tidsplan eller en rimlig förväntansbild. Vi tycker att det är under all kritik att inte lämna detta, för här behövs någon form av besked.
Det är viktigt att komma framåt i frågan om ett slutförvar, och det är viktigt att kunna ta ansvar för att kunna ta hand om det sedan tidigare använda kärnbränslet. Min och Sverigedemokraternas uppfattning är att vi är där. Herr talman! Den sista frågan gäller att regeringen skyndsamt ska fatta beslut i frågan om tillstånd respektive tillåtlighet för slutförvaring av kärnbränsle. Det får statsrådet ta med sig som ett medskick från vårt håll.
Mattias Bäckström Johansson (SD):
Statsrådet frågar varför marknaden investerar i det som regeringen subventionerar? Det kanske inte är så märkligt. Det är tack vare att det har funnits subsidier. Det är inte en jämn konkurrens mellan kraftslagen. Det är klart att det då kommer att leda till vad marknaden investerar i. Det är uppenbart att det finns all anledning att vara oroad över utvecklingen inom det energipolitiska området.
Den riskerar faktiskt att äventyra den elektrifiering som Sverigedemokraterna givetvis motser, också med möjligheter för transportsektorn men även inom industrin och för hushållen. Men då måste man kunna förvänta sig att det ska finnas el till konkurrenskraftiga priser under årets alla timmar och där behovet finns. Det är ju en förutsättning.
Här kommer man inte att klara sig undan med ett ständigt mantra om nettoexportörer och att flexibilitet kommer att lösa alla utmaningar som finns, för det som vi har kunnat se under åren med den rödgröna regeringen är att vi har en sämre effektbalans än vad vi har haft på decennier och att vi har brister i överföringskapaciteten. Det kommer att ta lång tid att komma ifatt, något som har blottlagts. Detta tillsammans har bidragit till att vi har väldigt stora prisskillnader, större än någonsin, mellan landets olika prisområden.
Det är något som givetvis kommer att påverka konkurrenskraften inom landet och skapa en utveckling som vi nog inte kommer att ha råd med om vi ska lyckas med elektrifieringen i stort. Det som vi måste göra är att välkomna alla fossilfria kraftslag, se till att vi har en så teknikneutral konkurrens mellan kraftslagen som möjligt och ta bort subsidier och andra marknadssnedvridande incitament som finns för stunden.
Huvudingången är att man både som företagare och medborgare i Sverige även i framtiden ska kunna förvänta sig el under årets alla timmar och det till konkurrenskraftiga priser. Men då måste den energipolitiska inriktningen läggas om.