KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gabriel Wikström (S):
Ja, personligen kan jag vara hur spontan som helst, men det är egentligen ointressant för riksdagen. Vad riksdagen vill veta är ju vad regeringen kommer att göra, och regeringen kan inte ge besked om det förrän vi har fått utredningens förslag på bordet. Apoteksmarknaden är oerhört komplicerad. Det är precis som Karin Rågsjö säger. Många olika aktörer är inblandade. Regelverket är inte fullständigt efter avregleringen, eftersom den tidigare borgerliga regeringen hade så bråttom.
Skälet till detta var att man av ideologiska skäl ville avreglera apoteksmarknaden till vilket pris som helst, trots att det inte motiverades vare sig av effektivitetsskäl eller för den delen av att människor skulle ha varit djupt missnöjda. Vi ska komma ihåg att de flesta var väldigt nöjda med det statliga apoteksmonopolet.
Man var nöjd med att ha samma kedja över hela landet, kunna få service och veta att apoteket inte i första hand drevs av vinstintresse utan för medborgarnas och patienternas nytta. Mitt eget parti, Socialdemokraterna, var kraftigt emot avregleringen av apoteksmarknaden just eftersom den enbart var ideologiskt motiverad.
Nu har jag och det socialdemokratiska partiet tillsammans med Miljöpartiet ansvaret i regeringen för att se till att den apoteksmarknad vi har på plats fungerar så väl som möjligt. Det försöker vi göra genom bland annat den här apoteksutredningen, som tar ett väldigt brett grepp kring tillgängligheten till läkemedel men naturligtvis också hur apoteken ska kunna spela en större roll i vårdkedjan.
Apoteken ska inte bara ses som ett ställe där man kan hämta ut sina mediciner, utan de som arbetar på apoteken ska få använda den fulla bredden av sin kompetens i mötet med patienter och kunder och kunna ge råd om allt från läkemedel till ohälsa i stort. Jag tror för min del att det här är en utveckling som kommer att ske, oavsett om vi vill det eller inte.
Men när utvecklingen fortskrider och apoteken tar en större del i hälso- och sjukvårdssektorn i stort måste politikens uppgift vara att värna jämlikheten, precis som med övrig hälso- och sjukvård. Alla medborgare ska få åtnjuta detta. Det ska inte bara komma vissa grupper till del. Det är också bland annat därför vi har tillsatt den här apoteksutredningen.
Karin Rågsjö var inne på att staten har avhänt sig verktygen på apoteksmarknaden. Ja, i samband med avregleringen skedde till viss del detta. Men jag vill ändå hävda att vi har ett stort, viktigt och avgörande verktyg kvar, nämligen det helstatliga Apoteket AB, som redan i dag tar ett stort samhällsansvar. Det är någonting annat än många av de kommersiella aktörerna.
Men det är naturligtvis viktigt att se hur den rollen kan utvecklas för att bolaget på ett ännu större sätt ska ta det samhällsansvar som ett statligt bolag borde ta. Jag är väldigt glad över att Karin Rågsjö lyfter fram de här frågorna, trots att det pågår en utredning och trots att jag inte kan leverera de konkreta svaren.
Debatten och diskussionen om framtidens apoteksmarknad och vilka syften och värden vi vill att det statliga bolaget och apoteksmarknaden i stort ska ha är nämligen viktig att föra i alla fall.
Gabriel Wikström (S):
Det är en fråga som jag tyvärr inte kan svara Karin Rågsjö på. Det beror just på att det är mer komplicerat än att bara tala om till exempel lagerhållning och distribution. Det handlar många gånger, som Karin Rågsjö själv är inne på, om väldigt ovanliga läkemedel som kanske efterfrågas bara några få gånger på ett år.
Det kan vara svårt för enskilda apotek, oavsett om de är statliga eller privata, att lagerhålla den varan och kunna erbjuda kunden den inom rimlig tid. Målsättningen är att 24-timmarsregeln ska gälla. Utredningen ska vrida och vända på varje sten för att se: Hur kan vi se till att målsättningen upprätthålls i så gott som varje fall? Det är målet både för utredningen och för regeringens politik.
Jag vill dock gå tillbaka till det vi diskuterade nyligen och som Karin Rågsjö återigen tog upp, apotekens del i hälso- och sjukvården. Det är en spännande utveckling som vi har framför oss där apoteken kommer att behöva spela en större roll inom hälso- och sjukvården. Regeringen håller just nu på med ett initiativ som jag hoppas kunna presentera inom kort.
Det handlar om att etablera en gemensam nationell läkemedelslista. Vi har annan ordning trots att Sverige är det land som i världen som förmodligen har flest e-recept. Ungefär 98 procent av alla recept på läkemedel som skrivs ut är elektroniskt förskrivna recept. Regeringens ambition är att öka det till så gott som 100 procent.
Trots att vi har den höga andelen är det i dag svårt - det kan vara det för apotekspersonal, men framför allt för läkare - att se: Vilka mediciner har min patient redan fått? Kommer de läkemedel som jag nu skriver ut att krocka med någonting som min patient redan har fått utskrivet? Hur kommer kombinationen att påverka patientens hälsa och välbefinnande, och sådana saker?
Med en gemensam läkemedelslista på plats får förskrivande läkare, annan personal inom sjukvården och inte minst patienten själv full kontroll över sina läkemedel. Därmed hoppas vi att både stärka patienten och patientens rättigheter och naturligtvis också ge apoteken en tydligare del i vårdkedjan.
Inte minst tror jag att det i slutänden kommer att leda till kraftiga besparingar i form av färre brott mot patientsäkerheten, färre fallskador, och färre andra vårdrelaterade skador. Det är en stor vinst i första hand för den enskilda patienten men också för hälso- och sjukvården och samhället i stort.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan avsluta debatten med att säga att det är väldigt roligt att debattera med Karin Rågsjö. Vi får en diskussion om framtidens hälso- och sjukvård och nu specifikt vad apoteken och apoteksmarknaden kan bidra med till framtidens hälso- och sjukvård. Jag hoppas, som jag har försökt understryka i debatten, väldigt mycket på den apoteksutredning som regeringen har tillsatt. Den kommer att ge svar på många frågor.
Det gäller inte minst hur tillgängligheten till läkemedel över hela landet ska kunna säkerställas och hur en jämlik tillgång till apotekets tjänster ska kunna säkerställas inte minst för alla de grupper som i dag är i ett utsatt läge. Det handlar om hur apoteken med en utvecklad apoteksmarknad kan bidra till en större samhällsnytta. Jag vill tacka så mycket för en väldigt bra debatt.
Jag ser fram emot att fortsätta att diskutera dessa frågor med Karin Rågsjö.
Gabriel Wikström (S):
Jag kan börja med att svara på Karin Rågsjös sista fråga. Det pågår ett arbete inom Regeringskansliet, precis som jag sa i mitt interpellationssvar, för att se över det nuvarande regelverket. Det pågår också en domstolsprocess där man tittar på just detta aktuella fall, och därför vill jag inte gå in och kommentera de så kallade räntesnurrorna kopplat till Karolinska.
Jag tror inte heller att det är nödvändigt för att kunna föra en debatt om det haveri som Nya Karolinska har varit för den borgerligt styrda ledningen i Stockholms läns landsting.
Vi ska komma ihåg att när nu borgerliga politiker på både landstings- och riksnivå försöker att få detta att låta som ett olycksfall i arbetet har ett antal företrädare inom Stockholms läns landsting, inte minst från mitt eget parti, Socialdemokraterna, under flera år varnat för konsekvenserna.
Det handlar om konsekvenserna av att inte ha en transparent process, att inte involvera de folkvalda i tillräckligt stor omfattning och att inte vilja lyssna på de varningssignaler som har funnits från experter och andra.
Jag tycker att detta är allvarligt, för precis som jag avslutade med att säga i mitt interpellationssvar är en av de folkvaldas viktigaste uppgifter att kunna hushålla med våra gemensamma resurser. En av mina företrädare, den legendariske socialministern Gustaf Möller, hade ett uttryck som jag tycker förtjänar att påminnas om.
Han sa: Varje förslösad skattekrona är en stöld från folket. Vi kan konstatera att i fallet med Nya Karolinska Solna är det många förslösade skattekronor och därmed en stor stöld från invånarna i Stockholms läns landsting. Jag hoppas att den revision som nu har tillsatts kommer att ge svar på en lång rad av de frågor och räta ut många av de frågetecken som finns kring projektet.
Vad som står på spel är inte bara ett antal miljarder som hade kunnat användas till att förbättra vården för stockholmarna; vad som står på spel är naturligtvis också det goda anseende och rykte som Karolinska har världen över. Jag gör i min roll som minister många resor världen över.
Hälsa är i dag en global fråga, och det finns ett starkt intresse för svensk hälso- och sjukvård från andra länder. Man vill gärna samarbeta med oss i olika frågor. På samtliga dessa resor och i nästan samtliga möten med hälso- och sjukvårdsföreträdare i andra länder prisas Karolinska, både institutet och universitetssjukhuset.
Det beror på att här bedrivs excellent forskning, här har man en vård i världsklass och här har man under lång tid kunnat ligga i framkant på vårdens utveckling. Det är detta som måste värnas, och det är detta som måste utvecklas. Då kan man inte som de styrande i Stockholms läns landsting från borgerligt håll leka ideologisk experimentverkstad och vara ovarsam med våra gemensamma resurser.
Jag delar helt och hållet Karin Rågsjös ingång i debatten och diskussionen.
Gabriel Wikström (S):
Jag håller helt med Karin Rågsjö om att hoppet till hälso- och sjukvården i Stockholms läns landsting inte längre går att sätta till de styrande politikerna. I alltför stor omfattning har man från borgerlighetens sida varit förblindad av ideologi och lekt experimentverkstad med verksamheter som många gånger har fungerat väl men som man kanske helt har slagit sönder med privatiseringar och nedskärningar.
Därför är personalen helt väsentlig för att hälso- och sjukvården ska fortsätta att utvecklas. Det är just deras villkor, arbetsförhållandena och hur arbetet organiseras, som politiken primärt borde ha i fokus.
I Stockholms läns landsting handlar det om att ha en tillräckligt god planering för kompetensförsörjningen framöver och om att se till att det finns nödvändiga platser för verksamhetsförlagd utbildning, AT-platser, ST-platser med mera. Det handlar naturligtvis också om att ändra fokus.
Nu handlar det om att fokusera på att bygga en stark och stabil hälso- och sjukvård och att se till att skattepengarna används just till vården och inte går ned i fickorna på riskkapitalister. Pengarna ska inte hamna i skatteparadis eller på annat sätt komma andra verksamheter än just hälso- och sjukvården till del.
Jag hoppas att Karin Rågsjö fortsätter att ha ett stort engagemang i frågan, för det kommer att behövas om vi ska kunna skapa en vård i världsklass också i Stockholms läns landsting.
Gabriel Wikström (S):
Saila Quicklund har frågat mig när jag avser att ge besked kring planerna att samla det nationella antidopningsarbetet till en nationell antidopningsorganisation. Som interpellanten känner till angav regeringen i budgetpropositionen för 2017 att en utgångspunkt för idrottspolitiken är att god etik ska genomsyra alla delar av idrottsrörelsen, både i idrottsutövandet och i styrelserummen, såväl nationellt som internationellt.
Regeringen pekade på att idrottens antidopningsarbete är viktigt. I det ingår att idrottens antidopningsverksamhet inom elitidrotten fortsätter att utvecklas samt att olika aktörer bidrar till att gemensamt stärka arbetet mot dopning inom motionsidrotten. Regeringen anger att den avser att i samarbete med företrädare för idrottsrörelsen ta ställning till frågan om en samlad nationell antidopningsorganisation i Sverige.
Dialogen med företrädare för idrottsrörelsen pågår, och jag är inte beredd att nu lämna något besked om ställningstagande till frågan om en samlad nationell antidopningsorganisation i Sverige.
Gabriel Wikström (S):
Jag är precis lika bekymrad över utvecklingen som Saila Quicklund är. Vi ska dock komma ihåg att många av de mest uppmärksammade dopningsfallen de senaste åren har skett i andra länder. Det är också internationellt som de största bekymren med dopning finns. Det beror bland annat på den historia och den tradition som har funnits i Sverige. Det finns ett starkt engagemang i antidopningsarbetet.
Arbetet har drivits systematiskt. Inte minst idrottsrörelsen själv har visat tydligt ledarskap. Detta måste man ta hänsyn till när man diskuterar förändringar av arbetet.
Enligt min mening är det nämligen viktigt att idrottsrörelsen är med på tåget, att det finns förståelse för de förändringar som i så fall ska göras och att det finns förtroende för den eventuellt nya organisation som i så fall ska växa fram och ansvara för antidopningsarbetet. Det är med utgångspunkt i just detta som vi för en dialog med idrottsrörelsen.
Vi vill diskutera möjliga vägar framåt för att kunna etablera en antidopningsverksamhet som omfattar alla idrotter och all idrottsverksamhet.
Även om vi i Sverige har kommit långt när det gäller antidopningsarbetet inom den organiserade idrotten har vi nämligen, precis som Saila Quicklund antydde, problem när det kommer till det oorganiserade idrottsutövandet - kanske framför allt på gym, av företrädesvis män mellan 18 och 35 år. Här finns det mycket mer att göra.
Det är också med anledning av det som vi har beslutat oss för att vända på varje sten. Det gäller alltifrån diskussionen om en fristående antidopningsorganisation till idén om att kunna genomföra kontroller, även på privatägda gym och liknande.
Jag tror att vi måste vara beredda att vidta olika typer av åtgärder om vi ska komma framåt och minska dopningen i samhället som helhet.
Gabriel Wikström (S):
Jag är förvånad över Saila Quicklunds vändning i debatten. Saila Quicklund ställer en interpellation där hon tycker att regeringen gör för lite på dopningsområdet och att det går för sakta med att etablera en fristående antidopningsorganisation. Jag är den första att hålla med om att många politiska processer borde gå snabbare.
Men när det gäller etableringen av en fristående antidopningsorganisation måste den processen också ställas mot den omedelbara nyttan av att snabbt komma framåt på området. Med tanke på att vi har en så välfungerande antidopningverksamhet inom den organiserade idrotten finns det faktiskt tid för att gå igenom detaljerna.
Det finns tid för att se till att en förändring av antidopningsarbetet blir så genomtänkt att man kan undvika eventuella fallgropar och definitivt undvika eventuella backlash, som skulle innebära att antidopningsarbetet stannar av eller åtminstone saktar ned i Sverige.
Det är hela förklaringen till att vi har valt en process där vi i dialog med Riksidrottsförbundet vänder på varje sten för att se hur förändringar av antidopningsarbetet ska kunna ske på bästa sätt, utan att äventyra Sveriges goda position på området. Å ena sidan vill Saila Quicklund att man ska snabba på där en skyndsamhet egentligen inte är akut.
Å andra sidan dömer hon ut en debatt och en diskussion där man lyfter olika vägar för att komma åt det som är det stora problemet när det kommer till dopning i vårt land, det vill säga dopningen inom det oorganiserade idrottsutövandet, bland annat på gymmen, när det gäller unga män mellan 18 och 35 år.
I egenskap av socialdemokrat lyfte jag ett förslag i höstas. Det var ett förslag som hade hämtats ur Socialdemokraternas idrottspolitiska program. Det är ett program som har arbetats fram under lång tid och i nära dialog med idrottsrörelsen. Programmet har en väldigt bred ansats där dopning utgör en del. Då undersöktes möjligheten att inrätta kontroller på gym.
Nu låter det på Saila Quicklund som att detta vore någonting helt väsensskilt och någonting som man aldrig har hört talas om i Sverige. Men det är ju inte sant. I en av Sveriges största gymkedjor, Friskis och Svettis, som är en del av Riksidrottsförbundet, finns det redan i dag möjlighet att göra kontroller för att upptäcka dopning.
Det är den typen av kontroller och den typen av verksamhet som jag tror att man måste titta närmare på och som kan fungera som modell för gymkedjor och enskilda gym som inte är anslutna till Riksidrottsförbundet.
Problemet i dag är ju att många gym inte känner något ansvar för att jobba för att förebygga dopning, för att etablera en antidopningskultur och för att, om man upptäcker dopning, försöka att motverka det och få bort det från sin verksamhet. Det är ju detta som vi behöver komma åt.
Men det här är bara ett förslag i raden av många fler som vi behöver analysera om vi ska kunna föra dopningsarbetet vidare och inte minst om vi ska komma åt det som är det stora problemet i dag, nämligen dopningsförekomsten inom den oorganiserade idrotten.
Gabriel Wikström (S):
Anledningen till arbetet inte går framåt så snabbt som både Saila Quicklund och jag skulle önska är ju att vi har ett så väl fungerande dopningsarbete, så att vi måste gå framåt med aktsamhet för att inte låta det goda arbete som i dag utförs försvåras eller sakta av.
Det är därför som det är så viktigt att gå i takt med idrottsrörelsen för att se vilka eventuella fallgropar det finns i etablerandet av en fristående Nado. Hur kan vi se till att vi inte försöker fixa det som inte är trasigt? Jag är helt övertygad om att vi kommer att hitta en väldigt bra lösning och en väg framåt, men låt det ta den tid som det tar.
Alternativet, att vi hastar fram någonting som är illa underbyggt bara för principens skull, tror jag vore väldigt olyckligt. Det skulle vara ett slag, inte bara mot svensk idrottsrörelse utan också mot antidopningsarbetet som sådant. Avslutningsvis vill jag tacka Saila Quicklund för hennes engagemang i den här frågan, och jag ser fram emot nya diskussioner och debatter i antidopningsfrågan och i andra frågor. Tack så mycket!
Gabriel Wikström (S):
Saila Quicklund har frågat mig hur jag avser att gå vidare med förslaget om att inrätta en barnidrottsombudsman. Jag vill tacka interpellanten för att hon lyfter frågan om skyddet av barn inom idrottsrörelsen. Den här regeringen tar arbetet med att skydda barn och deras rättigheter på allvar. Så sent som den 22 juni beslutade regeringen om en uppdaterad handlingsplan till skydd för barn mot människohandel, exploatering och sexuella övergrepp. Regeringens avsikt att göra barnkonventionen till lag ligger fast.
Skyddet av barn och barnets rättigheter ska alltid stå i första rummet, och detta ska gälla inom livets alla områden. Bristande skydd av barn samt övergrepp på barn förekommer tyvärr inom livets alla områden. Idrotten är en stor del av många människors liv, och den utgör inget undantag i detta avseende.
Idrotten har sina idrottsspecifika utmaningar att arbeta med på samma sätt som det finns specifika utmaningar inom trossamfunden, skolan och familjen, på festivaler eller på internet. Jag vet att den svenska idrottsrörelsen har gjort mycket för skyddet av barn, och jag vet att det finns mycket kvar att göra. Jag vet också att arbetet är svårt och att det kräver såväl kunskap och långsiktighet som öppenhet och civilkurage. Ett bra samarbete med socialtjänst och polis är nödvändigt.
Att anmäla misstankar om att barn far illa till socialtjänsten ska vara en självklarhet. Stödmaterialet om trygga idrottsmiljöer som Sisu Idrottsutbildarna har tagit fram hjälper föreningar att jobba med de här frågorna. Som interpellanten väl känner till är den svenska idrottsrörelsen en fri och självständig folkrörelse som fattar sina beslut utan statlig inblandning. Detta är lika självklart som att idrotten verkar under samma lagstiftning som övriga samhället.
Jag tror inte på idén om att staten ska inrätta en särskild barnombudsman för just idrotten. Jag tror på idén om att idrotten ska ta det ansvar som ankommer Sveriges största folkrörelse och att Riksidrottsstämman är rätt forum för interpellantens förslag.
Gabriel Wikström (S):
Saila Quicklund påstår att det finns en massa felaktigheter i mitt interpellationssvar. Hon har inte kunnat bevisa ett enda av sina påståenden i det inlägg hon gjorde nyss här i riksdagen. Däremot verkar det finnas ett stort missförstånd hos Saila Quicklund, och det verkar vara det som ligger till grund för hennes förslag om inrättandet av en barnidrottsombudsman. Missförståndet är att hon jämför idrottsrörelsen med skolan, rakt av.
Det är klart att det finns många likheter mellan svensk skola och svensk idrottsrörelse. Båda har en verksamhet där företrädesvis barn och ungdomar befinner sig. Båda har en verksamhet där man är beroende av vuxna ledare som tar ett stort ansvar som kanske ligger utöver det som man kan beteckna som ett professionellt ansvar. Den stora skillnaden är att skolans verksamhet är myndighetsutövning.
Idrottens verksamhet bedrivs i folkrörelsetraditionens anda. Det sker självständigt från staten och myndigheterna. Det sker många gånger på ideell basis. Verksamheten bedrivs företrädesvis inte av professionella anställda utan av ideella ledare, många gånger föräldrar.
Det är en helt annan typ av verksamhet, där det inte går att ställa samma krav som på en myndighets verksamhet utan att göra våld på det som är själva grunden för föreningstraditionen. Det här har dock inte varit min största kritik mot förslaget om en barnidrottsombudsman.
Förslaget handlar om att särskilt peka ut idrottsrörelsen och idrotten och säga att vi behöver en särskild myndighet för just den här delen av det ideella samhället. Kommer Saila Quicklund att följa upp sitt förslag om en barnidrottsombudsman med förslag om en barnombudsman för scouternas verksamhet? För kyrkans verksamhet?
För de politiska ungdomsförbundens verksamhet? För alla andra sektorer där barn och ungdomar har en aktiv fritid eller befinner sig? Jag tror inte på att särskilja på det här sättet.
Jag tror att om vi ska komma till rätta med problemet att barn och unga far illa på grund av sexuella övergrepp, våld, trakasserier och diskriminering måste alla samhällsaktörer hjälpas åt. Men de måste göra det utifrån sina respektive roller.
Staten, kommunerna och landstingen och myndigheterna ska göra det utifrån sina roller, men idrottsrörelsen och andra ideella organisationer måste göra det utifrån att de är folkrörelser och därmed har andra förutsättningar men också andra möjligheter att bedriva ett aktivt arbete mot den här typen av våldsamheter och trakasserier.
Jag är därför väldigt glad att Riksidrottsförbundet har ett samarbete med Bris och att man tar frågan på stort allvar, för det är där man måste börja.
Men fortsättningen måste naturligtvis bli att medvetenheten om problematiken växer i hela idrottsrörelsen och att man tar detta på allvar, inte bara inom Riksidrottsförbundet eller specialidrottsförbunden utan ända ned på klubb- och föreningsnivå.
Det är där man har möjlighet både att upptäcka de felaktigheter som begås och att bygga en kultur och en verksamhet som gör att det inte förekommer i framtiden.