Lena Hallengren (S):
Jag tackar både interpellanten och Dag Larsson för engagemanget i frågan. Jag tycker verkligen frågan förtjänar detta. Jag ska försöka beskriva skillnaden mellan de olika studierna. Det är klart att det spelar roll om man hänvisar till en studie som gjordes 2019 av Brå med ett Stockholmsperspektiv. De är inte jämförbara.
Kortanalysen av rapporten från Brå är att den handlar om högstadie- och gymnasielever i Stockholms stad. Man belyser på uppdrag av Socialförvaltningen i Stockholm hur det såg ut med elevers eget bruk i grundskolans årskurs 9 och årskurs 2 på gymnasiet. Sedan finns CAN:s studie som är mycket mer omfattande och som kom så sent som i år. Det är klart att det är nya relevanta fakta, data och statistik att ta till sig.
Ett huvudresultat i Brås kortanalys var att ungdomar i Stockholmsområden med hög medelinkomst själva uppger att de i högre utsträckning brukar narkotika samtidigt som de mer sällan är misstänkta för narkotikabrott. För ungdomar i Stockholmsområden med låg medelinkomst var förhållandet det motsatta, det vill säga de var i större utsträckning misstänkta för narkotikabrott men brukade mindre. Jag kan inte säga emot den analysen och studien som Brå gjorde, utan det ligger förstås något i den.
Samtidigt finns det ett huvudresultat i studien från CAN som säger att det inte finns stöd för att det finns en specifik socioekonomisk grupp som bidrar till majoriteten av efterfrågan på narkotika i Sverige och därmed till den narkotikarelaterade brottsligheten. Men CAN:s studie visar också att grupper med lägre utbildning och lägre inkomst och de som står utanför arbetsmarknaden har en mer frekvent och därmed troligen en mer problematisk användning av narkotika jämfört med grupper med högre utbildning och inkomster eller som befinner sig i arbetslivet.
Samtidigt är jag väl medveten om de diskussioner som pågår. Det finns narkotika i hela samhället, och där kan det finnas ett bruk som kan döljas under ganska lång tid. Det är också därför som bland annat socialutskottet menar att det måste vara enklare och mer lättillgängligt att få den vård och behandling som man behöver för att kunna bryta ett beroende. Ibland blir man påkommen med beroendet man många gånger själv känner till.
Jag vill också skicka med lite nya fakta i målet - höll jag på att säga, men det var inte så jag menade. Socialstyrelsen kom så sent som i april 2021 med en rapport som visar att andelen av befolkningen som får eller som söker vård och stöd för narkotikarelaterade problem inom både socialtjänst och hälso- och sjukvård har ökat den senaste tioårsperioden. Inom hälso- och sjukvården är ökningen uppemot 40 procent.
Det är en ökning som kan ha flera orsaker, men jag tycker att det är relevant och intressant att vi kan fördjupa oss i dem och se vad de beror på. Jag fortsätter att hävda att vi har en narkotikapolitik i Sverige som bygger på erfarenhet och bästa tänkbara kunskap. Men det är klart att den hela tiden behöver följas upp.
Jag tänker att allt det arbete som bedrivs för att förebygga, gripa in tidigt och ha så låga trösklar som möjligt till vård och behandling är otroligt centralt. Det är också min uppfattning att det finns en samstämmig bild i riksdagens socialutskott av att det handlar om vård och behandling.
Vi måste förstå att för ett missbruk, oavsett vilken bokstav i ANDTS det härrör från, måste man tidigt få den hjälp och det stöd man behöver och inte sällan behandling. Missbruket får förödande konsekvenser för den enskildes liv, för familj, anhöriga och för möjligheten att försörja sig själv och behålla sitt arbete. Vi kan återkomma till frågan om Folkhälsomyndigheten och andra myndigheter.
Det finns förstås många som på olika sätt är experter. Det kan vara expertmyndigheter i frågor som handlar om ANDTS, inte minst narkotikapolitiken. Myndigheter menar att utvärdering ska ha fokus på folkhälsa, jämlik hälsa och sjukvård.