KBLab/rixvox huggingface dataset:
Yvonne Andersson (KD):
Det blir mer och mer intressant att delta i de här debatterna när man läser de reservationer som finns i det betänkande vi har här. Från oppositionen innebär reservationerna antingen att man går emot den ordning som förra regeringen beslutade om eller att man går emot att regeringen arbetar med den ordning som den vill ha.
Det är lite unikt, tycker jag. Det hade varit spännande om man hade gått emot att regeringen arbetade på ett visst sätt, men det gör man alltså inte, utan man går på något sätt emot den ordning som vi har sagt att vi ska jobba med. Jag vill yrka bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationerna. Det finns ett indianskt ordspråk som säger: Vi har inte ärvt jorden av våra föräldrar, utan vi har lånat den från våra barn.
Jag gillar det uttrycket. Ett arv kan man förvalta för egen del lite hur man vill, men ett lån måste man betala tillbaka, och det med ränta. Miljöpolitiken måste präglas av en helhetssyn där människan ingår i ett nära samspel med naturen utan att förbruka dess livsuppehållande resurser. Miljöhänsyn och miljöpolitik kan inte avgränsas till någon specifik sektor.
Den måste inkluderas i beslutsunderlaget inom alla politikområden. Vi måste kunna lämna ett samhälle till nästa generation där de stora miljöproblemen är lösta. Jag vill därför prioritera satsningar på de miljökvalitetsmål som i dagsläget bedöms vara svårast att uppnå. Ett av dessa mål är just växthuseffekten.
Vi kristdemokrater kommer att ta upp det här om tre veckor på vårt riksting i Norrköping. Herr talman! Jag vill därför gärna satsa mer också på resurser till forskning och ekonomiska styrmedel. Sverige bör vara ett föregångsland som visar vägen mot ett samhälle som klarar att upprätthålla välfärd och trivsel utan att bidra till globala klimatförändringar.
Utvecklingen av vindkraftverk har gått väldigt snabbt i Sverige. Sedan mitten av 80-talet har det skett en fördubbling ungefär vart fjärde år, och i dag har vi 80 meter höga torn med 90 meters rotordiameter på det största verket som är i drift.
Tillståndsprövningen av vindkraftverk - detta har berörts här och berörs också i betänkandet - regleras i dag genom ett antal bestämmelser. Vi vill ha en sammanhållen distansordning när det gäller den här delen.
Vi har förändrat på vissa håll, och nu bereder regeringen mer och mer för att få en bra processordning i de här delarna.
Att förenkla tillståndsprocessen för att stimulera byggande av fler vindkraftverk är av stor betydelse för möjligheterna att minska klimatförändringarna, men om vi ska kunna lagstifta på ett rättssäkert sätt måste det finnas anledning att avvakta resultatet av det pågående arbetet och regeringens kommande ställningstagande innan riksdagen tar beslut. Det är det vi gör nu.
Vi avvaktar hela tiden det som ska komma, och jag tycker att det har gått rätt så fort fram. Jag menar också att det är jätteviktigt att vi mer och mer satsar pengar via forskningen för att hitta ordningar där vi på ett miljösäkert sätt kan åstadkomma energi och annat.
Med detta, herr talman, yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet och avslag på reservationerna.
Yvonne Andersson (KD):
Vi debatterar som sagt namnlagen, och det har vi gjort många gånger i den här kammaren. Under den senare perioden med socialdemokratisk minoritetsregering med stöd från Miljöpartiet och Vänsterpartiet har man i princip inte gjort någonting.
Jag var med på den hearing som Inger René tidigare berättade om och som var det enda som åstadkoms sedan 2001, och det beslutades att det skulle göras en översyn. Den hearingen mynnade enligt mitt minne inte alls ut i någon klar och tydlig bild av vad som var de stora problemen med namnlagen.
Men det finns nu en utredning aviserad. Med tanke på hearingen kan vi i dag inte se att just en sådan utredning skulle hastas före allt annat arbete som vi förväntar oss inom vårt ansvarsområde i utskottet ska göras.
Jag vill gärna redan inledningsvis säga att jag tycker att det är viktigt att en utredning och översyn genomförs, men det kan inte anses vara mer prioriterat än många andra av de viktiga frågor som vi har inom vårt ansvarsområde. Dock kommer den att startas inom innevarande år. Det väntar vi på. Vad finns det då under detta?
Förnamn kan redan nu bytas ut, strykas eller det kan läggas till något genom anmälan till Skatteverket. En sådan anmälan får göras endast vid ett tillfälle. Enligt 34 § namnlagen får man som förnamn inte godkänna namn som kan väcka anstöt, det vet vi. Det kan ge obehag för den som bär ett sådant namn. Vanligtvis är förnamnet könsbundet.
Det tycker jag är bra. Det skapar ett slags ordning och reda. Oavsett vad vill vi ha för lagstiftning kommer alltid kvinnor och män, flickor och pojkar att vara av olika kön. Därför är det alltid bra att ha ett så precist uppdelningsinstrument som möjligt. Vi har ändå namn som inte är könsbundna, till exempel Kim och Alex.
Dem kan både pojkar och flickor bära. Just namn är redan i dag anledning till exempelvis mobbning. Hur många barn mobbas inte för sitt namn? Där har vi en jätteviktig anledning att se över vad som är rimligt och vad som inte är rimligt. Att retroaktivt ändra identitet, som vissa vill göra efter ett könsbyte, kan även det bli fel.
Man kan byta namn, men om man får ett nej från Skatteverket tycker jag att det ska respekteras. Vi vill inte öppna för möjligheten att byta till förnamn som är förknippat med ett helt annat kön. Den man har varit när man gör ett könsbyte har man varit, och därefter kommer nya möjligheter.
Jag vill yrka avslag på samtliga motioner och bifall till förslaget i betänkandet och uttalar igen att det är viktigt att den översyn och utredning som är aviserad också görs.
Yvonne Andersson (KD):
Det första problemet är att jag tror på varken slump eller öde. Jag tror att det finns mycket bakom som styr den fortsatta utvecklingen och så vidare. Jan Lindholm säger att det har visat sig att kvotering är bra. Jag tog upp exemplet just från riksdagen. Det har visat sig att man får fler kvinnor - ja.
Men det är inte alltid så att det kvinnliga och de kvinnliga värderingarna får genomslag i verksamheten. När vi talar om att vi ska ha fler kvinnor i bolagsstyrelserna måste målet ändå vara att det är just det specifika som kvinnor för in i en bolagsledning som vi vill åt. Det är därför vi vill ha fler kvinnor. Jag tycker att vi lite grann missar kärnan i frågan med en sådan ökad kvantifiering.
Det är det jag har invändningar emot. Jag tror nämligen att om vi på allvar ska ta vara på det här ska Jan Lindholm och alla andra män vilja ta upp ett kvinnligt perspektiv för prövning i en aktuell situation. Det är lätt att stå och säga saker. Jag tänker på replikskiftet mellan Andreas Norlén och Jan Lindholm. Det är lätt att stå och säga att det ska vara på ett visst sätt.
Men har Jan Lindholm någon gång trätt åt sidan för att det finns en kvinna som skulle kunna bidra med annan kompetens i just den situationen? Det handlar om den som är företagsledare och har drivit ett företag. Jag har själv gjort det, och jag skulle inte vilja ha in fler män i styrelsen bara för att de är män. Men jag vill ha in himla många män om de kommer med en kompetens och ett synsätt som gör att företaget går framåt.
Det är lite grann dit jag vill komma.
Yvonne Andersson (KD):
Jag måste först och främst korrigera det här. Möjligtvis har jag uttryckt mig luddigt. I de fall där det redan nu är så att männen i hög grad bestämmer vilka som ska sitta i styrelserna måste naturligtvis de män som bestämmer öppna upp för att se kvinnorna som en tillgång i styrelserna.
Det var där jag menade att det var männen som var tvungna att se det som en kvinnofråga, där de drar till sig männen. Den andra frågan är: Hur gör man? Jo, vi gör det i det vardagliga livet och i det politiska arbetet. Överallt visar vi respekt för varandra och låter nya kompetenser komma till tals.
Vi lyfter fram de kompetenser som kanske också kvinnor har som viktiga kompetenser. Det enda jag egentligen vill säga med detta är att det är otroligt viktigt att man inte får in kvinnor som alibi för att man har tillfredsställt en lagstiftning. Det är det jag är orolig för. Då blir det ju sämre.
När vi som kvinnor kommer in i en styrelse måste vi välkomnas med vad vi har att komma med. Det är det alla ska göra i en styrelse för ett bolag. Aktiebolagens hela inriktning är att alla ska arbeta för och se till bolagens bästa. Då måste man ha kvinnor som också gör det, och gör det på sitt sätt. Detta ska respekteras.
Det är hur-frågan i allra högsta grad - att i varje enskilt läge i det vardagliga arbetet starta upp med att se män och kvinnor på samma sätt och med samma respekt. Därmed kan man också komma vidare. Det finns många exempel på hur män har kunnat göra det, och det har också medfört att många kvinnor har fått ledande positioner.
Yvonne Andersson (KD):
Först får jag väl tacka för svaret även om jag egentligen inte var så jätteintresserad av det generella. Det vet jag. Det är jättebra att vår regering stöttar gymnasieutbildningar i internationell miljö. Jag är naturligtvis besviken på svaret. Jag hade velat ha ett tydligare svar.
United World College är ett unikt, globalt inriktat utbildningsnätverk. Det grundades redan 1962 i syfte att både förena och fostra unga studerande från skilda länder att lära sig själva och varandra om de värdegrunder som är betydelsefulla för att främja förståelse för hur fredlig samlevnad kan bidra till att minska konflikter människor emellan.
UWC representeras av frivilligt arbetande personer i 124 länder. Det är FN:s generaldirektör som är yttersta huvudman. Det finns alltså tolv UWC-skolor över världen. En av dessa är Röda Korsets skola i Flekke på Norges västkust.
Det är väldigt viktigt att betona att Röda Korset är med och arbetar med den här skolan. Det rör sig om två årskurser på gymnasieskolan, de två sista. Alla kan söka i vanlig ordning utifrån sina betyg. Man är inte beroende av någon speciell social tillhörighet eller något annat.
Hela den här utbildningen syftar till en långsiktigt hållbar och global utveckling i världen, och den är fredsbevarande. Genom en överenskommelse 1993, alltså för 15 år sedan, har Sverige bidragit genom UD till den här skolan med ungefär 4 1⁄2 miljon årligen.
År 2001 prisomräknades detta av den dåvarande socialdemokratiska regeringen, och man gick upp till 5 1⁄2 miljon 2007. Årligen är det 20 studenter från Norge, 16 från Sverige och 12 från Danmark som går på just denna skola.
Under hösten meddelade regeringen att bidraget för år 2008 skulle halveras och att det skulle minskas ned till 25 procent av nuvarande nivå för år 2009 för att helt upphöra 2010.
Jag tillhör samma allians som utbildningsministern, och jag måste påpeka att jag ser det här som väldigt allvarligt. Det är en allvarlig signal till omvärlden att vi, ett av de 124 länderna, avstår från att ge medel till en sådan här skola.
Vi har ju värnat om att det ska utvecklas ett globalt ansvar, och vi vill ha mångfald och inte enfald också inom utbildningsväsendet. Fru talman! Jag är fullt medveten om att det här har legat på biståndet, och biståndsminister Gunilla Carlsson har varit tydlig med att bidraget ska dras in eftersom det inte ska klassas som bistånd.
I själva verket är skolan inte intresserad av från vilken pott bidraget kommer. Det är inte heller några av alla de finansiärer som vi har i det här landet i form av frivilliga som ger till skolan eller kommuner som stöttar elever att komma dit. Det är regeringen som måste ta sitt ansvar.
Yvonne Andersson (KD):
Jag kan förstå det resonemanget. Men fastän biståndsministern hade avslagit det hela tyckte jag ändå att det var aktuellt eftersom vi har svenska elever där. Det är flera av våra framgångsrika diplomater som faktiskt har gått på den här skolan.
Tanken är ju att det ska vara en möjlighet för blivande diplomater och andra som ska göra utlandstjänst på olika sätt att man har fått basen på en sådan här skola där det finns möjligheter. Jag tycker att det är jätteviktigt att utbildningsministern ändå tar ett ansvar för att det finns en skola så att svenska elever faktiskt kan gå på den här utbildningen. Sedan kan jag inte låta bli att säga en sak.
Jag har sagt detta flera gånger under tidigare perioder då jag har suttit i riksdagen, och jag måste säga det också till den regering som jag tycker har skött uppdragen på ett väldigt bra sätt. Jag hoppas att man samarbetar kring ett viktigt projekt och en viktig skola.
Trots allt är det så här att om inte den här skolan får ett svar som tryggar dess framtid - att beslutet omprövas eller att man åtminstone får ett besked om att man kommer att få pengar till hösten - så kommer det här att skada denna skola rejält.
Jag tycker inte att vi i vårt land ska på något vis krackelera de här fantastiska idéerna som finns över världen där vi har varit ett föregångsland i många andra och liknande sammanhang - detta på grund av ungefär 5 miljoner kronor. Någonstans går det fel då.
Min fråga är till utbildningsministern: Är det inte ändå möjligt att ta upp en förhandling mellan utbildningsministern och biståndsministern om att ge de här medlen till skolan? Det ger ju också en signal till alla de andra ideella organisationer som ger medel från Sverige till skolan.
Yvonne Andersson (KD):
Det här gläder mig naturligtvis, därför att jag är helt övertygad om att när utbildningsministern kommer till Norge på lördag, eller hur det nu var, kommer han också att mötas av de här frågorna, därför att det har väckt uppståndelse lite varstans i Norge att Sverige har hanterat den här frågan på det här sättet. Men man kan också säga att om man då kan hitta en kanske ännu bättre lösning för hur det ska fördelas inom ramen för budgeten i vårt land så är det ju bara bra.
Det viktiga här är att vi kan tala om att det kommer att kunna lösas, kanske i budgetpropositionen i höst. Är det så att jag skulle kunna skicka den signalen till dem som har legat på när det gäller mig själv och den här frågan, eftersom jag också tycker att skolan har hög kvalitet och är viktig? Kan jag skicka signalerna att det förmodligen kommer att komma ett positivt besked så småningom?
Yvonne Andersson (KD):
Jag har som ministern alldeles nyss sade skrivit en fråga i det här ärendet. Anledningen till att jag envist återkommer i en interpellation är givetvis att svaret inte enligt min uppfattning var till nöjsamhet. Vad är det då jag vill peka på?
Jo, den gamla utredningen, som nyligen genomfördes i ärendet, bygger på den gamla regeringens intentioner. Den är enligt mitt förmenande principiellt vidrig jämfört med vår nya alliansregerings uppfattning när det gäller några viktiga aspekter. Jag ska ta upp tre av dessa.
Det första är att jag anser att den är ineffektiv i den meningen att konkursförvaltare i sin profession inte har möjlighet att agera på ett professionellt sätt.
Egentligen skulle konkursförvaltaren i dagens situation kunna liknas vid en kirurg som hela tiden ska ha en tillsynsmänniska bredvid sig när han opererar. Tillsynsmyndigheten är tätbefolkad.
Man kan jämföra den med våra advokater: Vi har 4 400 advokater och ett advokatsamfund - som kan jämföras med en tillsynsmyndighet - med 28 personer. Här har vi 400 konkursförvaltare och 75 personer som utövar tillsyn över dem.
I princip finns det en tillsynsmänniska per fem konkursförvaltare hela tiden. Detta är inte anständigt ur flera synvinklar. Min andra synpunkt är att det helt enkelt är dyrt.
Vi som kanske är borgenärer för mindre företagare har satsat ett riskkapital, och vi vill inte betala denna höga kostnad som enligt en siffra jag har ligger mellan 40 och 50 miljoner per år. Nästa synpunkt jag har gäller rättssäkerheten.
Myndigheten är inte fristående. I stället uppstår, vilket också förre ordföranden i HD har tydliggjort, en jävssituation mellan stat och enskilda på en gång.
Jag menar att denna del är så allvarlig också när man jämför internationellt, med Finland eller andra europeiska länder, att det finns anledning till en utredning. Som ministern sade i sitt svar behövs det en ny utredning om vi skulle införa ett annat förfarande som jag föreslog i min interpellation.
Ja, detta är jag övertygad om, men jag tycker att det är så angeläget att jag skulle önska att vi vågade starta en sådan med tanke på de brister som finns i det nuvarande systemet.
Yvonne Andersson (KD):
Jag tycker att det här är intressant. En av anledningarna till att jag har väckt den här interpellationen är att jag tycker att man, precis som ministern säger, under tiden som man tillskapar någonting har möjlighet att förändra på vägen. Jag tror att det är väldigt viktigt i det här sammanhanget att man är vaken i fråga om olika möjligheter och var svårigheter finns.
Bakom det här finns ju också det som vi många gånger talar om, nämligen legitimation och auktorisation och så vidare. Hur stark kan den bli? Ska den till exempel vara svagare för en konkursadvokat än för andra advokater, eller kan man stärka den?
Jag menar fortfarande att det som jag lite grann vill åt gäller antalet personer som utövar tillsyn i varje enskilt fall. Det är väldigt allvarligt om vi inte ger förtroende åt professionen att arbeta. Jag nämnde Finland. Precis som ministern sade är det en hyfsat bra organisation. Nej, man kanske inte kan överföra den direkt till Sverige.
Men det är ett faktum att man i tillsynsförfarandet hellre gör stickprov på lite olika områden. Man följer verksamheten, som vi gör i de flesta andra sammanhang. Det skulle vara mycket bättre än att ha en tillsynsmyndighet i dag, när tillsynsmannen följer varje enskilt ärende.
Det kan hända att man enbart behöver ändra på riktlinjerna för det arbetet för att det skulle bli mycket bättre. Jag tror samtidigt att de här professionerna hela tiden ska få känna sig starka och få känna att samhället litar på dem.
Det är ju det som Finland har visat med att ha en liten organisation i Helsingfors där det är ombudsmän som också är ombudsmän för borgenärerna.
Det är jätteviktigt att vi får den typen av uppföljning och inte en tillsyn, typ gamla öststaterna, där man i varje enskilt ärende har ännu en person som granskar. Jag är glad över att vår justitieminister är intresserad av att följa ärendet och se hur det ska fortsätta.
Men jag kan inte låta bli att fråga ännu en gång: Kan man inte se över vad som kan göras utan att en utredning nödvändigtvis behöver ske? Jag har nämligen också respekt för att vi inte har obegränsat med resurser till utredningarna.
Yvonne Andersson (KD):
Samordningen av förfarandet när det gäller företagsrekonstruktion och så vidare tycker jag inte har så mycket med det här att göra. Det är i vilket fall inte min poäng med den här interpellationen. Men frågan som sådan har att göra med detta. Min poäng är ju att vi inte ska ha en så stark tillsynsverksamhet att professionen inte får ta sitt regelrätta ansvar.
Jag tycker fortfarande att det är på tok för mycket att det i princip finns en tillsynsmänniska för fem förvaltare. Jag tror mig veta att tillsynen inte är så kraftfull någon annanstans. Det tycker jag att man möjligtvis kan titta över.
Sedan har jag jättemycket respekt för att man inte kan göra genomgripande utredningar, även om jag tycker att det skulle vara bättre att göra en sådan nu än att vänta ett tag, för jag tror att man förr eller senare måste göra det. Herr talman! Nu har, som ministern sade, tillsynsmyndigheten organiserat om sitt arbete lite i den här riktningen. Det beror på att man själv upplevde att det som man hade sjösatt var fel.
Man upplevde det själv när HD:s tidigare ordförande sade att det finns risk för jäv och så vidare. Då är det klart att man försöker organisera om verksamheten. Det är jättebra. Det är i helt rätt riktning.
Jag tror att varje signal från ministern i den här riktningen är värdefull för verksamheten, så att vi kommer åt de delar som är iögonfallande och uppseendeväckande och får bästa möjliga resultat också inom den här branschen.
Jag tackar för ett svar, och jag tackar för möjligheten att få debattera den här frågan med ministern.
Yvonne Andersson (KD):
Jag tackar statsrådet som har tagit sig både tid och kraft att besvara en interpellation som jag känner är väldigt viktig för mig. Vi har tillsammans inom alliansen arbetat för att få en rimlig skolsituation i det här landet, där olika huvudmän ska kunna ge en bra undervisning. Friskolorna ska naturligtvis liksom andra skolor stå under tillsyn av Skolverket.
Jag vill därför tacka statsrådet alldeles särskilt för de åtgärder som har vidtagits redan, till exempel den utredning med namnet Lika villkor för fristående skolor som jag med stor förväntan väntar på resultat av den 30 juni, om en dryg månad.
Jag har varit bekymrad över att trots att det har varit väldigt tydligt från statsrådet, från regeringen och många av oss som har deltagit i utbildningspolitiken det fortfarande finns kommuner som begränsar elevernas möjligheter att få använda det fria valet.
Man tar helt enkelt ut pengar från föräldrarna för kostnad för skolskjuts alldeles oavsett om det kostar mer än till den anordnade skolan. Jag vill ta ett exempel nerifrån Småland. Det är ett exempel av många. De elever som bor i Vrigstad kan inte få någon högstadieundervisning. Årskurserna 7, 8 och 9 finns inte i Vrigstad.
Alla barn måste åka till Sävsjö för att få den i en annan skola. Då får de busskort. Busskortet kostar 410 kronor per barn per månad. Trots att de eleverna måste lämna bussen tidigare än de elever som åker lite längre till den kommunala skolan får de inte busskortet.
Konsekvenserna är att kommunerna egentligen sparar in pengar på de elever som väljer annan skola än den skola som är anvisad. Det här är inte bra för oss. Det är inte bra för eleverna. Det är inte bra för föräldrarna. Framför allt blir det en typ av diskriminering för att den ekonomiska situationen påverkar om eleverna ska kunna välja en skola eller ej.
Därför har jag funderat på att fråga statsrådet: Hur ska man egentligen göra med kommuner som inte ställer upp på de målsättningar som finns? Man förhindrar det trots att det inte handlar om merkostnad. Kan möjligtvis Skolverket gå ut med riktlinjer? Kan man åstadkomma något när det blir på det här sättet?
Jag tycker faktiskt synd om de elever som bor i just de kommuner som väljer bort möjligheten till friskola för dem.
Yvonne Andersson (KD):
Jag är väldigt glad för att få det här meningsutbytet eftersom jag vet att det finns väldigt många föräldrar och väldigt många kommuner som diskuterar det här. Den kommun jag själv kommer ifrån, Linköping, har sedan många år tillbaka sett det som en självklarhet att om skolskjutsen till friskolan inte kostar mer än skolskjutsen till den kommunala skolan har eleverna naturligtvis fått samma busskort.
Då har de fått samma möjligheter så att effekterna inte blir att kommunen sparar pengar på att elever väljer friskola. Någon måste ju betala skolskjutskostnaden och ingen av oss, varken statsrådet eller jag själv, vill ha ett samhälle där barnens skolgång ska påverkas av föräldrarnas ekonomiska situation.
Därför ser jag det som en jätteviktig rättvisereform att vi får igenom detta i den kommande skollagen. Jag vill inte heller ha en modell där man ska kunna välja helt fritt utan något som helst hänsynstagande. Jag vill däremot se en modell där det finns en möjlighet att göra detta om det inte innebär merkostnader.
Är det möjligt för ett statsråd att uppmärksamma Skolverket på att det behövs riktlinjer i en sådan här viktig fråga? Det handlar faktiskt om att målet med elevens fria val ska kunna genomföras överallt i landet.
Yvonne Andersson (KD):
Tack, statsrådet, för svaret! Jag är jätteglad för att vi kan vara tydliga på den här punkten! Samtidigt är jag naturligtvis väldigt nöjd och hoppas att fler kommuner ska våga ta steget och göra detta innan det kommer en lag.
Jag är glad för att den nya och jättebra skollagen förhoppningsvis kommer under den här mandatperioden, men naturligtvis kan kommunerna ta egna steg i samma riktning och fullgöra detta utan att nödvändigtvis ha ett lagligt ansvar över sig.