Nina Lundström (L):
Det sistnämnda, att engagera Aseanländerna och Kina tror jag också är en mycket viktig fråga i detta fall. Jag ska också påminna om att det inte är så att Aseanländerna inte skulle ha agerat. I Kuala Lumpur den 12 december 2005 beslutade man ju om att utse Malaysias utrikesminister för att verka för att Burmas demokratiseringsprocess inte skulle förhindras, utan den skulle utvecklas.
Men utrikesministern fick inte besöka Burma i den rollen. Jag menar att det har vidtagits mängder av olika steg för att uppnå en dialog, men det förblir en monolog. Det finns ingen att diskutera med. Jag är också ibland lite förvånad över förhållningssättet till ASEM.
Om man tittar på den utvärdering som det föregående ASEM-mötet, ASEM 5, gav inför kommande ASEM-möte i Helsingfors gav man uppdraget till ett japanskt och ett finskt forskningsteam att göra en utvärdering av de tio senaste åren.
Man kan konstatera att ambitionen med ASEM, det vill säga att hitta en kommunikationsväg mellan de europeiska länderna och de asiatiska länderna, i sig har varit ett viktigt mål, men man har uppnått väldigt lite. Just Burma, Myanmar, finns medtaget som det stora orosmomentet och som man skriver i det här dokumentet, i den här utvärderingen, hoppas man på att Helsingforsmötet ska hitta någon form av lösning.
För det här kommer hela tiden att försöka omkullkasta hela ASEM-processen. Jag tror att ASEM i sig inte på något sätt är fulländat eller utvecklat. Man kan konstatera i den här utvärderingen att de projekt man har satt i gång inte har resulterat i särskilt mycket, men det är en viktig mötesplats. Att då försöka undvika att hitta sätt att hantera Burma inom ramen för detta tycker jag vore olyckligt. Jag tycker att man ska våga driva frågan.
Men frågan är: Varför ska Burma vara närvarande i Helsingfors? Ska man verkligen använda sig av undantaget i EU:s sanktioner vad gäller viseringsförbudet?
När frågan var uppe i EU-nämnden och Laila Freivalds var föredragande kunde man konstatera att de skäl hon gav vid det tillfället gjorde att både Folkpartiet och Moderaterna sade nej till att man just i det här fallet skulle göra undantag från viseringsförbudet. Jag menar att det finns alla skäl att försöka skapa en dialog med Kina.
Kina kommer att vara OS-värd 2008 men också värd för ASEM och det förberedande parlamentarikermötet ASEP. Kina kommer att få världens ögon riktade mot sig, och jag uppfattar att många Aseanländer, Kambodja med många fler, redan i dag är djupt störda över det som sker i Burma, eller det som inte sker i Burma.
Alltfler länder och politiker på hög nivå har börjat distansera sig från Burma, inte minst på grund av att man inte lyssnar på de initiativ som Asean har vidtagit. Men frågan är: Vad gör vi nu? Burma är på väg till Europa. Inga steg har tagits. Husarresten är förlängd. Det finns inget utrymme för dialog. Vad är nästa steg?
Det var en artikel i dag i Dagens Nyheter på kultursidan av en journalist som har suttit fängslad i 13 år som handlar om att både FN och andra organ måste aktiveras. Jag tror personligen att man ska vara väldigt försiktig med sanktioner överlag. Men jag tror också att det till slut närmar sig en punkt där man inte kommer längre, där man måste ta strid för de politiska fri- och rättigheterna och för de mänskliga rättigheterna.
Jag kan konstatera att den väg som har valts hitintills inte har gett resultat. Vad är då utrikesministerns förslag på alternativ handlingsväg?