Leif Pagrotsky (S):
Jag tar först frågan om vad som är personkritik. Ni säger båda att det här inte är personkritik, och genom att ni säger att det inte är personkritik förväntas frågan vara avförd. Men det ni framför i sak är ju en stark kritik av Dan Anderssons person.
Han är inte en person som med integritet och heder kommer att genomföra en analys, för han kommer att vara styrd av helt andra saker än sitt eget intellektuella arbete i de frågor det här gäller. Han kommer att ta så mycket sidohänsyn, och han kommer att vara så förblindad av att bevaka sina intressen, sin egen historia och allt vad det nu är, att han inte kommer att göra ett hederligt jobb.
Det är enligt mitt sätt att se det personkritik i ordets enda rimliga mening. Jag tycker, som jag sade förut, att det enda riktiga i det här sammanhanget är att spara på kritiken tills det finns en analys, ett innehåll, att kritisera och ägna debatten åt sakfrågan och inte åt personfrågan.
Jag förväntar mig - det framgår klart av direktivets upplägg - en självkritisk och ödmjuk granskning av den politik som vi har bedrivit, som den borgerliga regeringen bedrev och som den tidigare socialdemokratiska regeringen före 1991 bedrev. Jag själv har ägnat en betydande del av mitt yrkesliv åt avregleringar som har misslyckats. Jag har aldrig gjort några försök till självförsvar och överslätande av detta.
Jag tänker på kreditavregleringen på 80-talet, som inte fick alla de välsignelsebringande effekter som man hade väntat sig - några av dem, men inte andra. Jag förväntar mig att Dan Andersson har samma attityd till det dagsverke han uträttade i Näringsdepartementet, och som inom parentes inte handlade om just de områden i departementets stora portfölj som just det här koncentrerar sig på.
Per Bill frågar: Varför är det så många ensamutredare? Det svenska utredningsväsendets adelsmärke var ju tidigare ett annat. Man hade parlamentariska beredningar av frågor där man stötte och blötte, kompromissade och kände partierna på pulsen. Så var det tidigare, och det var ett utredningsväsende som användes i frågor där man hade gott om tid på sig.
Det gällde långsiktigt reformarbete: ATP-reformer, författningsreformer och mycket annat. När Ingvar Carlsson blev framtidsminister 1982 gjordes ett vägval, och man bestämde sig för att snabba upp utredningsväsendet. Politikens tempo hade höjts, och man drog slutsatsen att utredningsväsendet måste moderniseras, effektiviseras, bli mer läsligt och tillgängligt för allmänheten och också bli snabbare, alertare och aktuellare.
Jag tror att sedan dess har tendensen blivit att man prioriterar att också tillsätta utredningar som är snabba i frågor som man tidigare kanske hanterade enbart internt i departementen. Jag tycker inte att vi ska ha departement av en storlek som gör att man har kapacitet att gå på djupet i enskilda frågor på heltid under till exempel ett halvårs eller ett års tid. Jag tycker att det här är en bättre form.
Det ersätter inte behovet av parlamentariska utredningar på andra områden, men det får inte vara uteslutande på det viset. Det är min principuppfattning i den här för beslutsprocessen väldigt viktiga frågan. Det är därför jag gör den utvikningen. I det här sammanhanget passar det väldigt bra, tycker jag, att göra på det här sättet jämfört med att till exempel göra det internt inom departementet eller ge en statlig myndighet en kort tid för ett sådant här uppdrag.