Eric Palmqvist (SD):
Det vi i dag ska debattera ligger mig varmt och hjärtat. Jag ber därför om ursäkt för att jag kommer att dra över den föranmälda talartiden med någon minut och hoppas att talmanspresidiet och de närvarande ledamöterna har överseende med detta.
Om vi lyfter våra blickar bortom Stockholms horisont finns där ett annat Sverige oavsett åt vilket håll man blickar: från Stockholms skärgård med sina tiotusentals öar i öster till av Skagerrak saltstänkta klippor i väst och från böljande guldgula rapsfält i söder till vindpinade fjälltoppar i norr.
I hela vårt land finns de områden som inte har storstädernas, universitetsstädernas och de stora metropolernas prägel, men inte desto mindre är de många människors och företags hemvist.
Det är, i alla fall i mitt tycke, inte sällan som dessa områden glöms bort eller hamnar i kläm när de politiska besluten ska fattas, även om det just i debatter som denna, om regional tillväxt, brukar vara annat ljud i skällan. Då talar alla om att hela Sverige ska leva. Det är ju bra, fru talman, att det i alla fall i tanke och mening är något vi alla strävar efter. Men hur är det egentligen?
Är det något majoriteten av politiker bara säger, eller är det något landets styrande faktiskt verkar för i sin politiska gärning? Jag tycker mig nämligen se utifrån mitt perspektiv som boende i Norrlands inland att frustrationen växer sig allt större bland fler och fler eftersom de upplever sig direkt missgynnade enkom för att de valt att bo någon annanstans än i storstan.
Många kan acceptera att servicen är lite sämre och restiderna lite längre, men när detta kombineras med uteblivna satsningar eller straffskatter är måttet rågat för många. För att regional tillväxt ska vara möjlig måste det finnas folk bakom tillväxten, folk som kan förvalta och göra något av de beslutade anslagen.
Det måste finnas folk som vill bo och leva utanför storstäderna och som, om de ges rimliga förutsättningar att göra så, kan utgöra en del i det samspel mellan stad och land som behövs för att Sverige ska fortsätta att vara den exportnation och välfärdsstat som vi strävar efter att vara.
Utan dessa människor brukas nämligen inte skogen, skördas inte vetet, bryts inte malmen, fiskas inte sillen och sköts inte skidanläggningarna. Det finns många kategorier människor - alltför många för att nämnas i denna debatt - som alla på sitt sätt bidrar till att skapa välstånd i Sveriges alla regioner bara de ges rätt förutsättningar.
Det som regeringen gör, det vill säga att beskatta allt som har med avstånd att göra, är inte rätt väg att gå, i alla fall inte om man vill skapa tillväxt utanför stadskärnorna. Regeringen aviserar att man vill satsa hundratals miljarder på höghastighetståg mellan storstäderna samtidigt som man sänker hastigheterna på 121 mil väg på Sveriges landsbygd. Det är inte heller rätt väg att gå.
Blotta tanken på vad som skulle hända om Reseavdragskommitténs förslag till nytt reseavdrag skulle förverkligas är tillräcklig för att ge folk som behöver bilen för att få livspusslet att gå ihop kalla kårar längs ryggen. Varje sådant litet steg i fel riktning, där nya bördor kombineras med utglesad service och samhällsnärvaro, skulle kunna vara den droppe som till slut får bägaren att rinna över och föser folk framför sig i en fortsatt oönskad urbanisering.
Att de flesta av oss som deltar i denna debatt vurmar för och gärna argumenterar för vikten av regional tillväxt är bra. Vi sverigedemokrater föreslog förvisso ett högre anslag för utgiftsområde 19 i vårt budgetförslag än vad regeringen gjorde, vilket också framgår av vårt särskilda yttrande i betänkandet. Men oavsett nivåerna på anslagen finns det ett par saker som bekymrar mig.
Lika viktigt som det är med satsningar på regional tillväxt är det att satsningarna sker på rätt sätt. Skattemedlen måste hamna där de bör och gör så stor nytta som möjligt. Fru talman! Om man exempelvis tittar på det som omnämns som särskilt stöd till kommersiell service, alltså lite förenklat det som kallas för lanthandlare, hamnar Västerbotten i topp. Det är naturligtvis rimligt.
Men därefter erhåller Västra Götaland och Stockholm mest stöd. Först därpå kommer mitt eget län Norrbotten och sedan Jämtland. Är detta rimligt? Inget illa om Stockholm och Västra Götaland - där finns det också landsbygd - men vän av ordning kan nog tycka att det är på sin plats att noga utreda om satsningarna hamnar rätt.
En annan sak som utkristalliserar sig är att de fyra nordligaste länen tillsammans får drygt 5 miljoner kronor mindre i regionalt stöd jämfört med tidigare, trots att summan för anslagen som helhet har ökat. Det förklaras med att de regioner som redan går som tåget har råd med de delfinansieringar om 50-60 procent som krävs för att få ta del av anslagen.
Svagare regioner, där det visserligen finns innovationskraft och företagsamhet men kanske inte samma ekonomiska muskler, får däremot klara sig utan. Frågan är om detta är en vettig fördelning som på allvar stimulerar till den regionala tillväxten. Det tror inte jag. Fru talman! Regional tillväxt är en angelägen fråga för stora delar av vårt vackra land, inte bara de nordligaste länen.
Det är ett Sverige där det går att driva företag, bo och leva oavsett om det är i Karesuando, Grums eller Kåseberga. Det gynnar oss alla. Det skapar förutsättningar för en levande landsbygd och ett diversifierat näringsliv. Det gäller inte minst inom en av de branscher som tagit mest stryk under pågående pandemi, det vill säga besöksnäringen.
Min uppfattning är att om man på allvar ska lyckas med att tillskapa en regional tillväxt som ger skjuts åt hela landet ska man inte bara anslå medel utan även nogsamt se till att varje satsad skattekrona gör så stor nytta som möjligt. Och man måste samtidigt se till helheten och inte gång efter annan fatta beslut som slår direkt mot människor och företag på landsbygden. Detta kan inte nog understrykas.
Med det sagt, fru talman, vill jag ta detta tillfälle i akt och önska utskottets ledamöter och talmanspresidiet en god jul och ett gott nytt år.