KBLab/rixvox huggingface dataset:
Christer Nylander (L):
Jag tycker att det ska finnas både konst som provocerar mig och konst som inte provocerar mig. Det är inte jag som ska avgöra vilken konst som ska framföras. Det är inte jag som ska avgöra vilken konst som ska få offentligt stöd. Det tycker jag att de ska göra som är bättre skickade än jag att fundera ut vad som är spännande just nu, vad som får oss att se nytt och vad som får oss att se det som ännu ingen annan har sett och det som finns bakom hörnet. Det måste vara någon annan som funderar på det.
Om jag skulle bestämma vad som fanns, eller om riksdagen skulle bestämma vad som fick skrivas, hade vi kanske inte haft Den gudomliga komedin. Då hade vi kanske inte haft Stravinskys Våroffer. Då hade vi kanske inte haft Ibsens Nora, som ifrågasätter könsmaktsrollerna. Då hade vi kanske inte haft en hel del andra saker som har inneburit att mänskligheten har tagit steg framåt. Det är nämligen genom att utmana det som anses vara normalt som mänskligheten tar steg framåt.
Det är just det som är så spännande och viktigt med fri konst: Människor kan tänka fritt, yttra det fritt och skapa fritt. Man kan få andra människor att också tänka nya tankar. Det är så utveckling sker, och det är så människan har utvecklats i tusentals år. Det är enstaka figurer som har tänkt fritt och därmed fått andra människor att förstå nya saker. Så skapas utveckling.
Genom att hela tiden fundera på om majoriteten ska kunna förhindra nytänkandet, eller genom att ha offentligt stöd som bara går till det som i dag är populärt, förkväver man den nya tanken. Det är precis det ni vill göra med ert system, som jag uppfattar det, Jonas Andersson. Det är ju precis detta det innebär. Nu säger Jonas Andersson, herr ålderspresident, att det inte handlar om att förbjuda saker utan om att inte ge offentligt stöd till saker.
Men om man bara ger offentligt stöd till sådant som redan i dag finns och accepteras kommer vi successivt att bli ett fattigare samhälle. Vi kommer också att offensivt tränga ut de nya tankar som skulle kunna uppstå om man behandlade alla lika fritt och nyfiket med yttrandefriheten som grund.
Christer Nylander (L):
Begreppet "kanon" väcker känslor som jag tycker är väldigt överdrivna. Då menar jag inte framför allt hos Hans Hoff, utan jag menar generellt. Jag har som idé att försöka följa kritikerlistorna för svensk litteratur och alltid ha läst någon av de böcker som finns i topp tio på olika kritikerlistor. För mig är det en kanon, ett rättesnöre och någonting att mäta sig mot.
För mig är en kanon just detta - att individen har någon vägledning i kulturen om vad som är särskilt viktigt. För mig är kanon ett sätt för individen att befria sig själv, bilda sig själv och skapa sig något nytt. Jag vill ändå förklara för Hans Hoff och förtydliga för kammaren att när jag talar om kanon är det inte för att definiera svenskhet eller danskhet eller någonting annat, utan det är för att hjälpa människor i deras egen bildningsresa.
Det finns en läroplan i svensk skola som berättar ungefär vilka konstverk som är rimliga att känna till och vilken litteratur som är rimlig att känna till. Det finns läroböcker och antologier om litteratur som visar upp vilken svensk litteratur som är särskilt intressant att läsa. Det tycker jag är bra. Anledningen till att jag i mitt anförande nämnde kanon var just detta. Jag tycker att det är centralt att avdramatisera denna term.
Den får inte kidnappas av dem som vill använda kanon till att stänga ute. Den ska användas av dem som vill att människor ska växa som individer genom bildning.
Christer Nylander (L):
Det vill vi, och därför finns det en bred enighet i parlamentet om att göra vissa förändringar för att stärka oberoendet. Jag noterade att Angelika Bengtsson i sitt anförande nu sa att man ska stärka oberoendet för att höja förtroendet och att man genom att stärka oberoendet ökar förtroendet för public service. Så sa hon i svaret. Samtidigt handlar Sverigedemokraternas hela inlägg i den här debatten om motsatsen, att minska oberoendet.
De vill ha kortare budgetperioder, kortare tillståndsperioder och vetenskapliga råd som ska göra en granskning. Det är en mängd förslag som faktiskt pekar på att Sverigedemokraterna har ett lågt förtroende för public service. Det är förslag som minskar oberoendet. Samtidigt säger Sverigedemokraterna att man måste öka oberoendet om man vill höja förtroendet för public service. Hur hänger dessa två saker ihop?
Christer Nylander (L):
Det är många män på rad nu. Jag kan för egen del inte göra mycket åt det på en kort stund. Men jag kan åtminstone sätta en ung kvinna i centrum ett tag. När en svensk just nu åker runt i Europa och visar ledarskap i den för mänskligheten viktigaste frågan är det inte statsministern och ingen av oss andra här, utan en ung tjej som heter Greta. Hon är orolig för framtiden. Hon är orolig för klimatet. Hon får stående applåder i EU-parlamentet. Hon får prata för tusentals människor i London.
Hon hyllas av påven och framhålls av Barack Obama som ett föredöme. Många följer henne. En hel ungdomsgeneration förväntar sig nu av oss politiker att vi levererar. Jag tror att vi är många som har en läxa att lära: jag själv och mitt parti, men också hela politiken och det system som vi har här i riksdagen. Men det måste ske tillsammans med andra. Sverige kan göra mycket och ska göra mycket. Sverige går före och ska gå före på klimatområdet.
Men vi kan göra ännu mer om vi gör det tillsammans med andra. Därför är det kanske allra viktigaste vi kan göra att se till att hela Europa kommer på tå, att EU-systemet blir bättre på att leverera bra klimatpolitik och att EU får mer kraft, mer förmåga och mer styrka att göra något åt klimathotet. Nu när vi snart ska gå till val till Europaparlamentet borde vi därför ägna rätt mycket tid åt att fundera kring hur EU kan få mer makt och mer kraft att göra någonting åt klimathotet.
Men i stället låter det nu i inledningen på valrörelsen som att fler tvekar och tövar inför att ge EU den här förmågan. I en tid när vi borde ägna mer tid åt att fundera på hur Europa kan ställa sig på tå och göra någonting åt det som Greta och hennes generationskamrater kräver av oss funderar fler på hur man ska minska EU:s makt.
Hur förklarar, herr talman, statsministern för Greta och hennes generationskamrater att den svenska regeringen och Socialdemokraterna inte vill ha en gemensam europeisk koldioxidskatt, något som kanske skulle vara mer avgörande än mycket annat?
Christer Nylander (L):
Jag tackar för svaret. Det är mycket som Sverige kan göra, mycket som Sverige ska göra och mycket som Sverige måste göra från den här kammaren och från regeringens sida. Det kanske allra viktigaste är att se till att vi får full effekt också på europeisk nivå. Det är när Europa ställer sig upp tillsammans och gör någonting som man kan få verklig effekt. Därför säger Liberalerna ja till mer europeisk kärnkraft. Vi säger ja till mer klimatbistånd på EU-nivå. Vi säger ja till tydliga gemensamma mål inom EU för klimatpolitiken.
Det är inte det enda, men det kanske allra viktigaste är att vi får till stånd en gemensam europeisk koldioxidskatt för att få ned utsläppen av koldioxid, bekämpa klimathotet och se till att vi får mer effektivt stöd till grön omställning och banar väg för ny grön teknik. Vi borde vara fler som säger ja till ökad kraft och ökad makt till EU-nivån i klimatfrågan.
Jag tycker att det är synd att statsministern inte här och nu kan säga: Det är nog inte så dumt med en europeisk koldioxidskatt. Vi behöver mer kraft i Europa.
Christer Nylander (L):
För Liberalernas del ser vi fortfarande ett stort behov av att utveckla svenskt kulturväsen. Vi ser ett stort behov av att stärka regionerna, och vi ser ett stort behov av produktionsincitament och en stark filmproduktion i Sverige. När man samarbetar får man göra upp med partierna. Man måste också väga saker mot varandra. Ibland behövs det en kraftig satsning på till exempel rättsväsendet, och då får andra saker stå tillbaka. Ibland behövs det, som i detta fall, ett återinförande av kulturskolestödet.
Det är denna typ av prioriteringar som man gör i samarbete. Men, fru talman, jag ska säga att när jag läser Sverigedemokraternas kulturmotion är jag mycket stolt över att mitt parti gjorde upp med regeringen.
Christer Nylander (L):
Det är självklart så att när partier samarbetar har de fortfarande sina ingångsvärden i budgetdiskussionerna och gör upp utifrån det. Vi har fortfarande till stor del den inriktning som vi har haft tidigare, och vi har fått igenom en del saker som vi tycker är bra. Jag är mycket glad över att inte Sverigedemokraternas budgetmotion går igenom, eftersom det skulle vara mycket konstigt om man redan från den 1 januari skulle avveckla till exempel allt filmstöd utan att det finns någonting annat på plats. Jag tycker att det skulle vara jättekonstigt om man skulle ta bort 700 miljoner kronor från folkbildningen.
Sverige behöver mer bildning och mer kunskap. Fru talman! Därför är jag glad över att mitt parti tog det ansvar som behövdes, kom överens om januariavtalet och genomför budgetsamarbete, inte minst för att Sverigedemokraternas inflytande över svensk kulturpolitik ska minimeras.
Christer Nylander (L):
Jag läser Sverigedemokraternas budgetförslag och har några kompletterande frågor om förslagen där. Sverigedemokraterna drar ned 30 miljoner kronor på litteraturstödet. Litterära evenemang ska bli färre, internationella utbyten ska minska och efterhandsstödet ska dras ned. Detta ska ske i en tid när folk borde läsa mer men läser mindre. Vi borde satsa mer på läsfrämjandet. Detta sker i en tid då förlagen har det ganska tufft.
Varför föreslår Sverigedemokraterna då att vi ska dra ned 30 miljoner på litteraturen? Filmen får i Sverigedemokraternas budgetförslag en neddragning med drygt 97 miljoner. Man säger att man i stället vill ha ett filmavtal. Det kommer ju inte att finnas på plats den 1 januari, men i er budgetmotion föreslår ni en neddragning med nästan 100 miljoner på svensk film. Jag tror att Sverige behöver svensk film, och jag tror att svensk film behöver det stöd som finns.
Hur skulle det fungera om Sverigedemokraternas budgetförslag skulle gå igenom utan att vi har ett filmavtal? Och det lär vi inte ha den 1 januari. Vad skulle det då innebära för svensk film? Sverigedemokraterna föreslår att 20 miljoner kronor ska dras ned på samlingslokaler runt om i Sverige. Var tycker Sverigedemokraterna att det finns för många mötesplatser? Sverigedemokraterna föreslår att drygt 770 miljoner ska dras ned på folkbildningen.
Är det Sverigedemokraternas bedömning att bildningsnivån i Sverige är alldeles för hög och att man därför bör dra ned kraftigt på folkbildningen?
Christer Nylander (L):
Det är sant att det finns satsningar i Sverigedemokraternas motion: 300 miljoner till kulturlotsar som ska undervisa i svenskt kulturarv och närmare en halv miljard extra till det kyrkopolitiska arvet. Men faktum kvarstår att om Sverigedemokraternas budget skulle röstas igenom i kammaren, vilket den inte kommer att göra, skulle svensk film förlora 97 miljoner kronor från den 1 januari, eftersom det inte finns något annat filmavtal eller annan finansiering på plats.
Sverigedemokraterna skulle dra ned 30 miljoner på litteraturstödet. Det skulle bli färre litterära evenemang, mindre litterärt utbyte och mindre efterhandsstöd till förlagen. De skulle dra ned 20 miljoner på samlingslokaler, så Sverige skulle få färre mötesplatser. De skulle också dra ned 770 miljoner på folkbildningen, plus ytterligare ett par hundra miljoner på möjligheten för nyanlända att lära sig svenska. Sverigedemokraterna tycker tydligen att det är besvärande att nyanlända lär sig svenska.
Men var finns konsekvenstänkandet i dessa stora nedskärningar?
Christer Nylander (L):
Jag har två frågor till Angelika Bengtsson. Den ena handlar om den beskrivning av verkligheten som Angelika Bengtsson ger, med en växande skara människor som är kritiska, med fler kritiska röster som hörs och med fler som klagar, fler som vill lägga ned public service och fler som ifrågasätter dess trovärdighet. Jag noterade att hela denna del av inlägget hölls i tredje person.
Är detta en kritik som Angelika Bengtsson personligen och Sverigedemokraterna som parti håller med om? Är det så att Angelika Bengtsson och Sverigedemokraterna håller med om den kritik som Angelika Bengtsson framförde i tredje person, det vill säga att man inte tycker att public service-bolagen är trovärdiga, att man funderar på om man ska lägga ned dem och så vidare? Min andra fråga rör sambandet mellan retoriken och förslagen.
I reservation 1 från Sverigedemokraterna står det att man vill ha stora reformer och en politik som vitt skiljer sig från den politik som nu förs. Den som tittar vidare på de konkreta förslagen ser att det handlar om en ny utredning och om att kanske slå ihop bolagen, men om det nya, stora bolaget ska göra samma sak som de tre andra gjorde tidigare är det ju inte någon jättestor förändring.
Man kan verkligen ifrågasätta om det är rimligt att ha ett organ som kontrollerar saklighet, men det är ju ingen jättestor förändring om man ser det i ett stort perspektiv. Att gå snabbare över till hd-kvalitet är inte heller någon jättestor förändring. Min fråga är egentligen: Hur ser planen ut på lång sikt? Hur ser public service ut i Sverigedemokraternas Sverige? Vad är den långsiktiga planen och den långsiktiga versionen för public service-bolagen och för public service i Sverige?
Det kan ju inte bara vara dessa fjösiga förslag som man tänker på när man säger att man vill ha en politik som är vitt skild från dagens och att man vill se riktigt stora reformer.
Christer Nylander (L):
Det var ju det som var min fråga. Det är ett gammalt retoriskt knep att säga att någon annan tycker någonting. Min fråga var egentligen: Känner Angelika Bengtsson och Sverigedemokraterna tillit till public service-bolagen? Känner Angelika Bengtsson och Sverigedemokraterna att public service-bolagen fullföljer sitt uppdrag? Kan man lita på dem? Är de trovärdiga? Är de opartiska, eller är de vänstervridna? Ska de läggas ned?
Det funkar inte att säga att det finns någon allmän, diffus opinion någonstans och sedan hänvisa till den för att man vill göra förändringar. Man måste ju själv ha någon åsikt om saken. Håller Angelika Bengtsson med om den bild som hon ger av opinionen? Eller håller hon med om en annan bild som man kan se, nämligen att det fortfarande finns ett väldigt stort förtroende bland allmänheten och bland svenska folket? Detta är också en bild man kan se.
Om man väljer att titta på staplarna ur det perspektivet är det väldigt många fler som har förtroende för public service än som inte har det. Ska man också lyssna på den delen av befolkningen? Vad tycker egentligen Sverigedemokraterna? Det är klart att vi måste anpassa public service-bolagens verksamhet utifrån digitaliseringen och globaliseringen; jag talade en del om detta i mitt eget anförande. Men vad är den långsiktiga versionen?
Den långsiktiga versionen från Sverigedemokraterna kan ju inte bara vara att man ska ha en ny utredning, att man ska ha ett nytt granskningsorgan och att man ska slå ihop tre bolag till ett. Det måste vara någonting annat ni vill.
Om ni anser att verkligheten har förändrats så kraftfullt som Angelika Bengtsson sa i sitt inlägg - om ni anser att det måste föras en helt annan public service-politik än den som i dag förs samt att det behövs stora reformer och om ni vill se något vitt skilt från det som finns i dag och från det som andra partier vill ha - måste ni förklara vad det är som är vitt skilt från det vi har i dag. Vilka är dessa stora reformer?
Christer Nylander (L):
Liberalerna och Vänsterpartiet är överens om att public service ska ha goda förutsättningar. Jag vill ställa en fråga: Är det inte viktigt att ta lite hänsyn till andra aktörer och vara väldigt försiktig? Jag noterade att Vasiliki Tsouplaki sa att de lokala tidningarna ska värnas.
Samtidigt finns en risk i att public service växer och att man inte gör det som står i propositionen, nämligen funderar på hur den egna verksamheten påverkar till exempel lokaltidningarna eller för den delen TV4 eller andra medieaktörer som inte har den finansiering som public service har och som är beroende av annonsintäkter och prenumeranter. Jag ska gärna erkänna att detta är en väldigt svår fråga.
Det är en ganska skör ekologi. Å ena sidan blir det konstigt om inte P4:s lokalradio ska berätta att en skola inne i city brinner, men å andra sidan är det klart att om SVT eller SR berättar saker som de har läst i en tidning minskar strömmen och intresset för att läsa tidningar och därmed lösningen av tidningarnas finansiering i form av prenumerationer och reklamintäkter på lång sikt.
Detta är verkligen ingen enkel problematik, och därför tycker vi i Liberalerna att public service-bolagen behöver ha en strategi för detta - en tydlig och öppen strategi för hur lokala aktörer ska hanteras för att inte störa marknaden i onödan. Då kan Vänsterpartiet säga att staten bara får ge mer stöd till de fria och marknadsberoende aktörerna i stället.
Men det hade kanske trots allt varit fint om Sverige fortfarande hade några medieaktörer som inte är beroende av statliga bidrag. Instämmer Vänsterpartiet i den bedömningen?
Christer Nylander (L):
Det är alldeles säkert så att om fler människor är intresserade av nyheter och att ta del av dem vinner alla på detta - både public service-bolagen, de tidningar som finns runt om i landet och de privata mediehusen. Samtidigt lever många medieaktörer just nu på marginalen.
Och på marginalen är det självklart så att om man inte behöver gå in på en betalsajt för en tidning, inte behöver titta på reklamfinansierad verksamhet eller inte behöver prenumerera på någonting som finns i ett svenskt mediehus minskar också intäkterna.
Den stora bulken av intäkter som har försvunnit har gått ned i de globala jättarnas fickor; det är någonting som jag är överens med Vasiliki Tsouplaki om att vi måste ta på stort allvar och hantera.
Men samtidigt lever som sagt många just nu på marginalen, och då kommer en vänsterpartistisk politik som inte ställer krav på public service att ta hänsyn till de lokala marknadsförutsättningarna att riskera att leda till att fler slås ut. Jag är därför av åsikten att vi absolut kommer att behöva stärka mediestödet och se till att mer press får stöd för att kunna överleva.
Men det vore också väldigt fint om marknaden på kort sikt, men kanske ännu hellre på lång sikt, orkade bära fler aktörer och över huvud taget fler aktörer än en. Det är det här som är bekymret med Vänsterpartiets politik. Den enda lösningen kan ju inte vara att även de andra aktörerna ska få statsbidrag. Vi måste också fundera på hur mångfalden i medierna kan speglas och bäras av en mångfald i finansiering.
Allting kan inte finansieras via statliga bidrag till mediehus, utan vi behöver också helt fristående aktörer som bärs av marknaden och som bärs av prenumeranter. Det är på den marginalen det finns en stor risk att man undergräver denna förmåga med Vänsterpartiets politik för public service.
Christer Nylander (L):
I veckan kom PISA-undersökningen med glädjande resultat i många delar. Det visar att politik kan förändra och förbättra. Fördjupade studier som gjordes om läsning visar dock att det finns en hel del att göra och en del att oroa sig för, trots allt. Av ungdomarna är det 50-60 procent som läser bara när de måste. Ungefär 40 procent tycker att läsning är slöseri med tid. Läsningen av skönlitteratur minskar betydligt mer än i övriga OECD-länder.
Många läser nyheter på nätet, men när man väger in alltsammans har 15-åringarnas läsning av nyheter totalt sett minskat avsevärt. Trenden verkar vara starkare än i många andra länder. Detta får konsekvenser för vad det innebär att vara medborgare, och det får konsekvenser för skolresultatet. Min fråga till kulturministern är hur statsrådet ser på kulturens möjligheter att öka intresset för läsning och därmed se till att PISA-resultat för svenska elever framöver kan förstärkas ytterligare.
Christer Nylander (L):
Detta visar på något sätt hur viktig kulturpolitiken i grunden är. Det handlar om förmågan att läsa, att tolka det man läser, att delta i samtal, att vara en demokratisk medborgare och att lyckas i skolan. Det är bra att statsrådet använder de verktyg som finns på bordet och som lyfts fram i januariavtalet: Läsdelegationen, biblioteksstrategin, satsningar på skolbibliotek och så vidare.
Ser statsrådet ytterligare åtgärder som regeringen kan vidta för att stärka läsintresset?
Christer Nylander (L):
Jag vill börja med att tacka statsministern för de insatser han gör under denna mycket svåra tid. Liberalerna kommer att fortsätta vara ett konstruktivt parti här i riksdagen, och jag välkomnar att andra partier också är det. Vi riksdagsledamöter följer ju utvecklingen noga, både på lokalt plan där vi kommer ifrån och på respektive område som vi jobbar med här i riksdagen. Som ordförande i kulturutskottet ser jag naturligtvis särskilt tydligt vad som händer på det området. Jag ser konserter som ställs in. Jag ser pjäser som repeteras men aldrig möter publik.
Jag ser tomma biosalonger och tomma museer. Jag ser idrottsplatser där hejaropen har tystnat. Jag ser tidningar vars reklamintäkter nu faller brant. Detta i en tid när kulturen behövs mer än någonsin - för att spegla vår tid, för att hjälpa oss förstå, för att utmana tanken och för att ibland få oss att glömma vardagen en stund. Min fråga är därför hur statsministern ser på de långsiktiga konsekvenserna av den mycket allvarliga ekonomiska kris som svenskt kulturliv, svenska medier och svensk idrott just nu befinner sig i.
Christer Nylander (L):
Jag tackar för svaret och tycker att det är bra att statsministern ser allvaret i detta för kultursektorn men också för mediesektorn, där annonsintäkterna nu faller brant och många tidningar som redan är illa ute får en ännu tuffare vardag. Hur vi hanterar en akut kris påverkar Sverige långsiktigt, oavsett område. Min bild är att en oklok politik på detta område kommer vi att få lida av permanent.
Samhället blir lite mindre nyanserat, lite mindre färgrikt, lite mindre nyfiket och lite mindre bildat, och det kommer att göra stor skada på Sverige. Jag uppfattar statsministern som att vi kommer att kunna se ytterligare insatser på detta område. Är det rätt uppfattat?
Christer Nylander (L):
Jag ställde frågan därför att Angelika Bengtsson i sitt anförande sa att upplysning om vissa politiska förslag inte gått till på rätt sätt och att vissa vinklar inte antas i public service-medier samt att man borde ha någon advisory board som bestämmer vilka frågor som ska tas upp.
Detta finns ju också i motionen: att det ska finnas en nordisk enhet som ska bestämma ungefär vilken policymix som ska finnas i Sveriges Televisions, Sveriges Radios och Utbildningsradions innehåll. Om man har det blir det väldigt svårt att tänka sig att en nyhetsredaktör samtidigt ska få bestämma att det i dagens Aktuellt är dessa saker som är viktigast. Det är också väldigt svårt att tänka sig att en journalist ska få ta tag i ett stoff och säga: Den här vinkeln vill jag välja.
Det kanske inte stämmer överens med er tanke om att detta ska präglas av att alla politiska förslag får den vinkel som ni vill ha eller som ni tycker saknas i dag och att alla politiska förslag som ni tycker att man ska granska ska granskas på ett speciellt sätt. Om journalisten och redaktören samtidigt ska ha frihet blir det väldigt svårt att få ihop era åsikter och er politik. Jag förstår inte riktigt. Antingen det ena eller det andra måste vara fel.
När det gäller min andra fråga om bredden uppfattar jag att det ni menar är en bred public service som fångar många och blir en lägereld för alla och där uppdraget inte görs smalare. Är detta rätt uppfattat? Ni vill ha ett brett uppdrag som fångar många och har förtroende bland många - hur vill ni i så fall uppnå detta?