Maria Arnholm (L):
Jag tycker att det här är en mycket viktig diskussion, och jag tror att vi är överens om det. Jag vill ägna den åt framtiden och åt vad vi ska göra för att komma till rätta med de löneskillnader som har funnits så länge vi har kunnat mäta. I 30 år har det stått stilla, och det är de strukturella orsakerna till det som vi ska göra något åt och inte diskutera om förändringar fram och tillbaka som har varit de senaste åren.
Jag tror att vi alla som har haft politisk makt på olika sätt i kommuner, landsting och stat under de senaste 30 åren har ett ansvar för att vi inte har gjort mer. Nu är det dags att göra något. Jag har med intresse tagit del av de krav som de sex fackförbunden har i sin artikel och som Gustav Fridolin upprepar i sin interpellation. Det finns mycket att göra, men jag kan känna att i de där punkterna är vi på väg.
Flera av dem handlar om Medlingsinstitutet och om vad Medlingsinstitutet kan göra. Medlingsinstitutet har en viktig roll i parternas arbete och i lönebildningsfrågor, med tydliga uppdrag. Att prata med arbetsmarknadens parter i de här frågorna har vi valt att göra i Delegationen för jämställdhet i arbetslivet, som finns på plats sedan i somras.
Där sitter Karl-Petter Thorwaldsson från LO, Lena Granqvist från Saco och Annika Strandhäll från Vision, som ju har varit med och skrivit rapporten och artikeln. Där finns plattformen för de samtal som jag tror att vi båda tycker behövs mellan arbetsmarknadens parter. Det ska bli intressant att höra vad man där har att säga om Medlingsinstitutets roll och framtid, men jag tror att det är viktigt att man i samtal med arbetsmarknadens parter också förhåller sig till Medlingsinstitutet.
Sedan är frågan: Vad kan staten göra som arbetsgivare? Jag tror att staten, landstingen och kommunerna har mycket viktiga roller att spela när vi är arbetsgivarpart. Vi är ju inte bara politiker utan också en arbetsgivarpart. Staten har visat vägen och börjat sopa rent framför egen dörr.
Det kan man också se i de statliga bolagens styrelser, där det numera är mellan 45 och 50 procent kvinnor. Den vägen kan vi också gå inom andra jämställdhetsområden. Ett exempel på det är de karriärslöner som vi nu inför för Sveriges lärare. 880 miljoner kronor satsar staten på att i detta kvinnodominerade akademikeryrke med för låga löner göra något åt det.
Det är ett exempel på de karriärvägar som fackförbunden frågar efter. Det finns också tankar om vad Diskrimineringsombudsmannen borde göra. Där kan vi se att DO stärker sin tillsyn över de aktiva åtgärderna. Förra året bildade man en enhet för att säkerställa att arbetsgivarna lever upp till lagens krav om aktiva åtgärder.
Det finns dessutom en nyligen tillsatt utredning som ser över de aktiva åtgärderna, och det finns anledning att återkomma till den utredningens förslag så småningom. Slutligen vill jag i detta inlägg också berätta vad det står i regleringsbrevet för Försäkringskassan för 2013.
Den skrivning som har blivit omdebatterad det senaste halvåret lyder: "Försäkringskassans information ska ge föräldrar goda kunskaper om föräldraförsäkringens regelverk och därmed skapa förutsättningar för valfrihet, ett jämställt föräldraskap och makt över livssituationen." Den skrivning som fackförbunden och Gustav Fridolin efterfrågar finns alltså nu på plats.