Erik Ullenhag (L):
Låt mig inledningsvis tacka utrikesministern för svaret. Egentligen faller den här debatten itu, i två delar. Den ena handlar om Sverige och om Utrikesdepartementet ger samma stöd för samtliga svenska medborgare som hamnar i problem utomlands. Den andra frågan, som också är central och aktuell för närvarande är: Hur ser det ut för människor som har flytt till Sverige eller till andra EU-länder vad gäller deras möjligheter att utnyttja den fria rörligheten inom unionen?
I den första delen kan man i utrikesministerns svar läsa följande: Alla personer som omfattas av lagen ska självfallet behandlas lika. Utrikesministerns svar visar också att utrikesministerns bedömning verkar vara att så är fallet. Det där är faktiskt - jag ber om ursäkt, utrikesministern - smått löjeväckande. Låt oss se hur man behandlar fallen Calle Jonsson och Dawit Isaak. Det är två olika fall.
Calle Jonsson misstänks för dråpförsök på en semesterresa i Grekland. Dawit Isaak verkar som oberoende journalist i Eritrea. Låt oss jämföra regeringens insatser, dem som är kända, för dessa. För Calle Jonssons del dröjde det bara dagar innan Thomas Bodström tog upp det med sin grekiska kollega på ett ministerrådsmöte i Bryssel. Dawid Isaak fängslades hösten 2001.
Enligt den information som jag har fått av människor som har försökt hjälpa honom hade det fram till mars april 2002, ungefär sju månader efter fängslandet, hänt en enda sak. Det var att Utrikesdepartementet hade skickat en not till den eritreanska regeringen där man beklagade frihetsberövandet. Vad gäller Calle Jonsson fortsatte Thomas Bodströms och de andra ministrarnas kontakter.
Det var en omfattande brevväxling för stöd av Calle Jonsson, omfattande informella samtal och även telefonsamtal där man bland annat ifrågasatte rättssäkerheten i grekiska fängelser. Vad gäller Dawit Isaak tog det två år innan den svenska utrikesministern över huvud taget försökte träffa sin kollega, i alla fall enligt vad dagens utrikesminister säger i detta sammanhang.
Tidigare i morse uppgav Laila Freivalds att utrikesministern under hösten i år hade försökt få ett samtal med sin eritreanska kollega. Det är klart att det är en tydlig skillnad mellan agerandena i de här två fallen. Sedan kan man alltid försöka komma undan med att säga att en del av de åtgärder som vi vidtar är sekretessbelagda och så vidare. Men det var inte särskilt sekretessbelagt att Thomas Bodström ville ha kvällstidningsrubriker. Det är lite grann det detta handlar om.
Det är det som gör det här så beklagligt. De fall som uppmärksammas starkt i medierna får också en stark insats från den svenska regeringen. Men för Dawit Isaak dröjde den väldigt länge. Den andra frågan utgår från fallet Hemo Amedsson - han är tyvärr inte ensam.
Han är en svensk kurd som flydde till Sverige som enda överlevande i en massaker av den turkiska regimen och som togs i ett EU-land därför att han bröt mot visumbestämmelserna, och han hotades med utvisning till Turkiet. Det där har väckt stor oro bland många människor som lever i Sverige.
Människor, framför allt många kurder, som har flytt till Sverige känner ungefär så här när jag pratar med dem: Vågar jag resa i Europa i ett läge där det finns en risk att jag utvisas eller avvisas till det land jag ursprungligen har flytt ifrån? Utrikesministern har svarat så här på en enkel fråga den 24 augusti 2004: Det ankommer på estniska domstolar och myndigheter att självständigt agera i utlänningsärenden. Det är alldeles riktigt.
Vad jag försöker efterlysa är att Sverige borde agera för att se till att människor inte ska kunna utvisas, när de rör sig fritt inom EU, till det land de ursprungligen har flytt ifrån. Uppenbarligen delar utrikesministern inte den viljan. Jag delar utrikesministerns engagemang för att bekämpa brott, men här handlar det om att se till att människor som har fått en fristad i Sverige inte ska kunna utvisas till det land som de ursprungligen flydde ifrån. Utrikesministerns svar leder till två följdfrågor.
Den första är: Är utrikesministern nöjd med utrikesförvaltningens och regeringens agerande i fallet Dawit Isaak? Det är det svaret ger sken av. Den andra frågan är: Ser utrikesministern inte ett problem för till exempel en svensk kurd som lever i Sverige att kunna röra sig fritt när han eller hon ser att risken finns att bli utvisad till det land han eller hon ursprungligen flydde ifrån?