Fredrik Malm (L):
Jag vill börja med att yrka bifall till förslaget i betänkandet. Det handlar om ett antal motioner som har skrivits under de senaste riksmötena rörande utvecklingen i Mellanöstern och Nordafrika. Jag vill beröra en del av de länder, konflikter och händelser som tas upp i betänkandet.
Det är ganska brett och lite halvspretigt, och det är många motioner, en hel rad reservationer och en rad olika konflikter, så det är svårt att täcka in precis allting, men jag ska försöka gå igenom en del saker som jag tycker är viktiga. Jag vill börja med en händelse som ägde rum långt före den arabiska våren, nämligen när Saddam Hussein iscensatte sin egen arabiska vår gentemot Kurdistan våren 1988.
Det var en helt annan arabisk vår än den vi har sett nu med frihetstörstande människor som protesterar på Tahrirtorget och på andra håll. Två av offren för Saddam Husseins arabiska vår träffade jag 2005 när jag besökte Halabja i södra Kurdistan. Det var Hamide Hassan Mohammad och hennes son Woria.
Hamide får två dagar varje månad 15 sprutor utskrivna med mycket starka doser medicin som hon måste ta för att över huvud taget kunna andas. Diktatorns biokemiska brygd har frätt sönder inte bara utsidan av hennes kropp utan också insidan. Hon har utfört fem ögonoperationer och otaliga operationer på resten av kroppen.
Hennes son Woria som var två år när Halabjamassakern ägde rum levde nu, 17-18 år senare, under ständig ångest. Han hade koncentrationssvårigheter, och han hade ingen framtidstro.
Tack och lov är det inte många som förnekar Saddam Husseins folkmord gentemot den kurdiska befolkningen, men ställningstagandet i detta betänkande är viktigt. Det är inte viktigt bara för offrens upprättelse. Det är viktigt också för att Irak i dag är på väg mot en utveckling som mycket väl kan resultera i förnyat våld mot Kurdistan från Bagdadregimens sida.
Det är för att i framtiden kunna skapa internationellt stöd för Kurdistan och det kurdiska självstyret i norra Irak som det är mycket, mycket viktigt. Jag ville inledningsvis säga detta, herr talman. Därifrån går jag till den konflikt som givetvis just nu är den allra mest centrala konflikten att förhålla sig till och försöka hitta en lösning på, nämligen det dödande som pågår i Syrien.
Det medför flyktingströmmar, enorma humanitära katastrofer och är en konflikt som regionaliseras dels gentemot Libanon, där spänningarna nu ökar, dels gentemot Kurdistan, där konflikten redan är regional. Omvärlden måste agera mer kraftfullt. Det tydligaste budskapet måste vara att det inte går att bygga en framtid i Syrien om Bashar al-Assad sitter vid makten.
Det måste vara det allra mest centrala budskapet att sända. Det finns ingen framtid för Syrien med Bashar al-Assad kvar vid makten. Det innebär att omvärlden måste pressa Kina och Ryssland i FN. Det innebär också att vi måste vara tydliga med att de rebeller inom den fria syriska armén och inom andra grupperingar som nu bekämpar Bashar al-Assad inte nödvändigtvis heller är Guds bästa barn.
Därför måste man sätta press på Qatar, Saudiarabien och andra stater att inte understödja sunnitiskt, extremistiskt, jihadistiskt våld i Syrien. Man måste kunna hålla dessa två tankar i huvudet samtidigt. Den viktigaste allierade för regimen i Syrien är Iran, vilket för oss vidare till en annan fråga i regionen, nämligen frågan om den islamiska republiken Iran och dess nuvarande regim.
Det är en regim som hänger sina invånare i lyftkranar, torterar journalister, tvingar kvinnor att leva som andra klassens invånare, sponsrar global och regional terrorism, förnekar Förintelsen och hotar att utrota staten Israel. Detta gör, nota bene, den iranska regimen utan att förfoga över kärnvapen.
Vi kan ju fundera över vad en sådan regim är i stånd att göra om den i framtiden dessutom förfogar över världens farligaste vapen. Att förhindra Iran att utvecklas till kärnvapenmakt är mycket viktigt och den kanske mest centrala frågan för stabilitet i regionen de kommande tio, femton, tjugo åren. Den är minst lika viktig som fred mellan Israel och Palestina. Därför är det nödvändigt med hårda sanktioner mot Iran, vilket utskottet också välkomnar.
Det är viktigt att pressa Iran till att sätta sig vid förhandlingsbordet vad gäller landets kärntekniska program. Iran agerar destruktivt i Mellanösternregionen, inte minst genom det politiska stödet till den nuvarande regeringen i Irak, men också genom stödet till Bashar al-Assad och olika väpnade grupperingar. Vilka är då de andra väpnade grupperingarna, herr talman?
Det är till exempel olika terroristgrupper som opererar på Gazaremsan, inte nödvändigtvis främst Hamas på senare tid utan Islamiska Jihad och olika typer av salafistiska, extremistiska, terroristiska palestinska grupper. De får finansiellt stöd från Iran. De får politiskt stöd från Iran. De får militärt stöd från Iran. Det är den upptrappade missil- och raketbeskjutningen de senaste månaderna som har lett fram till det senaste kriget på Gazaremsan.
Det är inte några vanliga petflaskor som skjuts i väg från Gazaremsan. Ibland låter det i debatten som att det palestinska motståndet mot staten Israel på Gazaremsan består av någon sorts hemsnickrade raketer som åker lite kors och tvärs varav de flesta landar i öknen. Det beskrivs ungefär som att det inte är något större problem. De Fire-5-missiler som avfyrades från Gazaremsan under det senaste kriget väger ett ton.
Bara stridsspetsarna väger 175 kilo och är iranskproducerade. De är sex meter långa och förs in genom en mycket omfattande logistik - från Iran, via Sudan, genom Sinaihalvön, genom tunnlarna och in på Gazaremsan. De har sju och en halv mils räckvidd.
Dessa iranskproducerade missiler som palestinska terrorister i Gaza förfogar över kan i dag nå Israels mest tätbefolkade område, Tel Aviv-regionen. Det är viktigt att förstå detta när man diskuterar Gazakriget. Det kommer meterlånga kravlistor på Israel från oppositionen, men på den palestinska sidan kan man inte ställa det enkla kravet att inte avfyra missiler som väger ett ton styck mot Tel Aviv.
Man hade kunnat förvänta sig från oppositionen, från Miljöpartiet, att de skulle vara tydliga med att inte acceptera den typen av attacker mot civilbefolkade områden. Men Palestina är inte bara Gaza. Palestina är också Västbanken, och där är verkligheten en annan. Det är mycket viktigt, herr talman, att tillstå och vara tydlig med det.
Det enda sättet att långsiktigt lösa konflikten mellan Israel och palestinierna är att det bildas en palestinsk stat. Det måste till en tvåstatslösning, och vår uppfattning i Alliansen är - Folkpartiet biträder givetvis den uppfattningen - att en palestinsk stat ska bildas på basis av de resolutioner som finns i FN, 242 och andra.
1967 års gränser, Västbanken, Gazaremsan, östra Jerusalem som huvudstad - vi har ingen annan uppfattning. Visst kan vi trycka på knappar här, eller man kan göra det i New York, men det betyder inte att saker och ting kommer att förändras eller förbättras på plats på Västbanken förrän det finns ett fredsavtal.
Förutsättningen för att en palestinsk stat ska kunna överleva också till dagen därpå är att det finns ett fredsavtal mellan den palestinska myndigheten och Israel. Vi i Folkpartiet är, vilket vi deklarerade häromdagen, mycket villiga att diskutera frågan om en uppgradering av Palestinas status i FN. Vi ser inte problem med en uppgradering.
Vi tycker att en uppgradering vore ett sätt att stödja Mahmoud Abbas arbete på Västbanken. Det skulle ge honom och den palestinska myndigheten en starkare legitimitet, vilket de behöver gentemot Hamas samt för att signalera till Israel att vi är besvikna över att det görs för lite från israelisk sida för att underlätta palestiniernas liv på Västbanken.
Det är viktigt att stödja de pragmatiska krafterna inom det palestinska samhället. Det vill vi i Folkpartiet bidra till. Därmed uppstår frågan hur Sverige ska rösta i morgon om denna fråga går till omröstning i FN:s generalförsamling. Ja, det vet vi inte ännu eftersom man förhandlar ända in i det sista. Det beror lite grann på vad som kommer att stå i texten. Vi har ännu inte sett något slutgiltigt resolutionsförslag.
När det gäller sakfrågan har vi i Folkpartiet deklarerat att vi kan tänka oss en uppgradering av Palestinas status i FN. När det handlar om att erkänna Palestina som stat förutsätter det att det i grunden finns ett fredsavtal. I detta sammanhang blir jag, herr talman, lite förvånad. På s. 46 i betänkandet finns en reservation från Miljöpartiet.
Det är reservation nr 4. De två första meningarna i reservationen lyder: "Alltsedan 1948 är Palestina ockuperat av Israel. Således är konflikten mellan Israel och Palestina nu inne på sitt 8:e decennium." Jag har funderat på vad Miljöpartiet egentligen menar. "Alltsedan 1948 är Palestina ockuperat av Israel."
Innebörden av det brukar från dem som framför denna uppfattning vara att staten Israel inte har rätt att existera. Det är möjligt att det är det som Miljöpartiet menar, men jag tror inte det. Jag har fullt förtroende för att Miljöpartiet anser att Israel har rätt att existera. Det är dock mycket förvånande att ett parti som har en lång kravlista rörande Israel uppenbarligen inte har koll på de mest fundamentala årtalen när man talar om 1967 års gränser.
Det tycks som om Miljöpartiet vill gå tillbaka till delningsplanen 1947. Det är lite oklart, men det finns möjlighet för Miljöpartiet att gå upp i talarstolen och klargöra vad man menar med de skrivningarna. Det finns ytterligare några frågor i detta betänkande, herr talman.
Ett område som ingen talare har diskuterat gäller utvecklingen i Turkiet. Utvecklingen i Turkiet har de senaste åren sysselsatt riksdagens utrikesutskott ganska mycket. Vi tvingas att ständigt sysselsätta oss med turkiska massarresteringar och andra typer av övergrepp som sker i Turkiet.
Därför är det viktigt att i detta sammanhang påpeka att det inte kommer att gå att demokratisera Turkiet så länge den turkiska statsmakten ägnar sig åt att massarrestera kurdiska politiker och på olika sätt omöjliggör för kurderna att bygga upp ett fungerande civilt samhälle.
Det kommer inte heller gå att på allvar demokratisera Turkiet om inte den turkiska statsmakten på allvar börjar att på ett mer förutsättningslöst sätt diskutera vad som hände under första världskriget och det armeniska folkmordet.
Det krävs en förändring i Turkiet, i mentalitet och i attityd från den turkiska regeringens sida, de ledande turkiska partiernas sida och även från det turkiska civila samhällets sida, för att på allvar diskutera dessa centrala frågor. Europeiska unionen förhandlar med Turkiet om ett medlemskap. De förhandlingarna har gått trögt. Egentligen är det bara ett kapitel av 35 som har slutförts i förhandlingsprocessen med Turkiet.
Ett antal kapitel får inte öppnas och ett antal kapitel får inte stängas efter beslut i Europeiska rådet för ett antal år sedan. Men faktum kvarstår att Turkiet givetvis ska kunna bli fullvärdig medlem i Europeiska unionen när Turkiet har uppfyllt de kriterier som ställs. Det är viktigt att vara tydlig i den frågan också.
Vi vill inte stänga dörren för ett turkiskt EU-medlemskap, men vi förväntar oss betydligt mer från turkisk sida när det handlar om reformer för mänskliga rättigheter, för civila friheter och för att kurderna också ska få leva och omfattas av sina rättigheter, precis som andra människor i världen får göra.