KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lotta Olsson (M):
Jag delar Anders Ygemans uppfattning att det är bra med breda överenskommelser. Det är långa ledtider i energipolitiken, och därför måste man kunna tänka långsiktigt. Då måste vi dock dela faktabas. Anders Ygeman brukar gnälla på mig för att jag har förhandsskrivna första inlägg - ja, men då får jag ju med fakta.
Anders Ygeman hänvisar till exempel till 2010 och att Sverige skulle ha haft 80 gånger så stor import av energi från Polen då. Det är ju inte sant; vi har dubbelt så mycket nu som 2010. Man måste bygga detta på siffror. Det är också så att 25 terawattimmar är mindre än 60 terawattimmar.
Det går åt 60 terawattimmar för att ställa om transportsektorn, och även om vi nu exporterar vindkraft - som inte är en baskraft som finns precis när vi trycker på knappen, utan den är intermittent på ett annat sätt - räcker den ju inte till 60 terawattimmar, utan det handlar om 25 terawattimmar. Vi måste alltså dela verklighetsuppfattning, annars förstår jag inte hur vi ska kunna komma överens.
Anders Ygeman verkar snart vara den enda i Sverige som verkligen känner sig lugn med vår energipolitik. Läser Anders Ygeman inte pressen, och ser han inte hur industrierna oroar sig? Man jämför ofta med Danmark och Tyskland, fru talman, men om vi tittar på vad Sverige förbrukar per capita ser vi att vi har en helt annan struktur på vår industri och produktion.
Det går åt mer än dubbelt så mycket per capita som det gör i Danmark och i Tyskland. Därför kan Sverige inte ha samma energisystem, samma energimix och samma instabilitet i systemen. Vi har en bnp som bygger enormt mycket på våra tunga industrier, och det har tjänat oss väl.
Det har också varit så att vi har haft en stabil energitillförsel och väldigt låga industrielpriser, vilket har gynnat oss väldigt mycket - jämfört med Danmark har vi en femtedel så höga priser till industrin för produktion. Det är klart att det är skillnad mellan att producera griskött och att producera järn; det går åt enormt mycket mer energi.
Det har inte varit uppe i debatten än, men det sägs ofta att vi ska vänta på länken från Norrland till södra Sverige och att allt kommer att förändras då. Så kommer det ju inte heller att se ut i framtiden. Nu bygger man batterifabriker och stora datorhallar, och man ställer om vår tunga gruvindustri till eldrift.
Norrland kommer att behöva sin el själv, och jag tror inte att man i Norrland är beredd att tappa arbetstillfällen till södra Sverige för att vi ska få dammsuga och koka kaffe. Jag tror att man i stället vill ha sin energi och sina arbetstillfällen i Norrland. Anders Ygeman är alltså svaret skyldig gällande hur alla dessa terawattimmar ska komma fram, för hur man än räknar räcker de inte till. Det är därför det är så svårt att komma överens.
Vi måste ha en plan så att vi inte tappar i välfärdsligan, där vi gärna vill ligga i framkant. Ingen är gladare än jag om vi kan ha en god löneutveckling och ett bra välstånd i landet. Det tjänar oss väl, och det tjänar också vår omvärld väl. Vi ska fortsätta att ha det så.
Då måste Anders Ygeman titta lite mer på fakta och inte bara servera sådant som kan kännas lätt och enkelt. Kolla mer i faktaboken!
Lotta Olsson (M):
Jag tycker inte att Anders Ygeman ska vara så tuff vad gäller fakta. Det motsvarar 55 terawatt om man skriver om det till elenergi. Det är inte jag som säger detta, utan jag har bett riksdagens utredningstjänst att titta på det här. Sedan är allt detta självklart hypotetiskt - vi kommer inte att få varenda dieselbil och varenda gammal lastbil i Sverige att gå på el. Men Anders Ygeman måste fejsa fakta om vi ska kunna komma överens om elfrågorna.
Om Anders Ygeman tror på tomten och vi inte gör det, hur ska vi då kunna fixa en jul tillsammans? Det funkar inte så. Vi behöver långtidsplanera. Precis som Anders Ygeman tror jag på det fossilfria samhället, och jag tycker att det vore enormt synd om vi tappade den ledning som Sverige faktiskt har.
Vi har världens chans att bli ett föregångsland vad gäller infrastrukturproduktion och att bli det första fossilfria välfärdslandet i världen. Men om vi nu inte tar denna boll utan börjar tro på tomten och på att Polen ska hjälpa oss - eller, som i tidigare debatt, på att Norge ska fixa det - kommer det här inte att hända.
Jag tror jag att vi ska vara väldigt försiktiga med att göra oss beroende av Polen. Där kommer man att ställa om sin kolbaserade energiproduktion. Det är 300 000 människor som jobbar med energiproduktion och kol i Polen, och man ska ställa om till kärnkraft i stället.
Alla som har varit med om ett förändringsarbete vet att detta inte kommer att vara helt lätt. Jag önskar Polen all lycka, och det är jättebra. Men jag säger: Watch out!
Lotta Olsson (M):
Jag tackar ministern för svaret, men jag tycker att det är anmärkningsvärt att det kommer så sent. Det här är en debatt som jag efterfrågade den 10 februari. Vi kan ju se i pressen att det är många som undrar över de här frågorna och som hade önskat den här debatten mycket tidigare.
Jag tycker att Lena Hallengren ska gå till sin chef och höra om inte arbetsbelastningen på just det här området är för hög och att hon behöver avlastas i sitt arbete. Covid-19-pandemin har vänt upp och ned på hela vårt samhälle på många sätt. Hela vår ekonomi och hela vårt sätt att leva och jobba har under pandemin förändrats.
Covid-19 uppträder inte som andra influensor; den har sin egen symtombild och sitt eget sjukdomsförlopp. Den har också visat sig ha egenskapen att göra att många blir långtidssjuka. Det förekommer i pressen nu personer som vittnar om att de upplever sig som friska en period och att de sedan åter insjuknar med diverse symtom.
Vården försöker självklart att vara uppdaterad, men när ett nytt sjukdomspanorama uppstår finns det, som Lena Hallengren också beskrev, inga riktlinjer, och det är inte självklart hur man behandlar det. Det ställer till med mycket frustration både för patienter och för vården.
Nu publiceras också forskningsresultat som visar att de som drabbats av covid-19 och som tillfrisknat trots detta har en lägre långtidsöverlevnad än en kontrollgrupp, så det kanske inte bara är fråga om symtom utan är direkt farligt, som det ju ofta är med långtidssjukdomar rent allmänt.
Enligt en amerikansk studie löper personer som drabbats av covid-19 60 procent högre risk att dö inom ett halvår än de som inte har drabbats av covid-19. Sedan finns det naturligtvis många felkällor. Det här är ju en forskningsstudie och ingen absolut sanning, men det är ofta så det ser ut.
Oavsett denna studie förtjänar alla de som drabbats av covid-19 och därefter blivit långtidssjuka en uppföljning och respekt för att vi ännu inte till fullo vet hur detta virus verkar. Vi behöver mer forskning. Därför gläder det mig att man, precis som Lena Hallengren säger, satsar på forskning på det här området nu. Vi behöver mer uppföljning av vad som händer efter sjukdomsförloppet.
Vi behöver lära oss mer för att kunna behandla och också för att kunna rehabilitera. Bara genom professionell uppföljning kan vi lära oss mer och utveckla bra behandlings- och rehabiliteringsmetoder. Vi behöver, precis som när det gäller pandemin i stort, en strategi för hur vi hanterar de stora samhällsproblem som blir. Det här kan ju bli framtidens reumatism eller artros - det vet vi faktiskt inte.
Utifrån att minister Hallengren har tagit fram en del positiva satsningar på forskning och uppföljning skulle jag vilja efterlysa en strategi för hur vi nu hanterar det akuta läget, även om jag, som jag inledde med att säga, förstår att ministerns arbetsbelastning är exceptionell.
Jag skulle önska att man omfördelade arbetet i Regeringskansliet, men det är dock inte min uppgift. Nu har jag lyft lite fler frågor och vill ha lite fler svar. Jag fortsätter sedan.
Lotta Olsson (M):
Man ska inte följa kvällspressen och tro att det är den absoluta sanningen, men en del reportage visar att människor upplever att de inte har fått det bemötande de förväntat sig och att de inte blivit förstådda.
Precis som Lena Hallengren beskriver finns det säkert stora kunskapsluckor ute i verksamheterna, och vi har ju just lärt oss hur vi effektivt ska vaccinera stora befolkningsgrupper. Det här är något helt nytt, och jag har all respekt för det. När jag följer vaccineringen i mitt hemlän blir jag imponerad av hur supereffektiv man är.
Men det behöver ändå initieras en strategi utifrån det som har samlats in och ska presenteras den 31 maj. Det handlar om en strategi för hur primärvården ska tänka och hur man ska följa upp detta så att vi inte riskerar att få många som står hos Försäkringskassan och inte bli hörda och ändå inte orkar gå till jobbet.
De beskriver det som att ena dagen funkar allt medan man nästa dag har som en kastrull på huvudet och inget funkar och man är svag. Om tio år kommer detta säkert att framstå som lätta saker, men vi måste hela tiden ha en framförhållning.
Under en pandemi blir det lätt här och nu som gäller, och mycket har varit akut, till exempel hur vi ser till att intensivvården mäktar med och hur vi tar hand om de långa köer som bildats. Men vi måste orka se nästa steg så att vi inte får nya grupper som slås ut från både vanligt liv och arbetsmarknad.
Jag önskar att man efter den 31 maj tar fram en strategi för hur man tittar på långtidscovid och att det kommer rekommendationer. Man kan ha en databasinsamling av hur detta har funkat. Det kan ju slå olika i olika åldersgrupper och beroende på vad man har för bakgrundshälsa och så vidare.
Vi behöver lära oss så att vi inte står här med dilemman som hade kunnat lösas tidigare med rätt rehabilitering. Det kan ju krävas tidiga insatser för att man ska komma tillbaka på banan.
Sverige har haft relativt många sjuka samtidigt som andra länder, och därför är det kanske svårt att hitta kunskap utomlands. Hälsoläget i exempelvis USA är ju inte detsamma som i Sverige.
Generellt har vi ett bättre hälsoläge, och det ska vi vara glada över. Men frånsett det tror jag att vi kan inhämta mycket kunskap om hälsa och vad man kan göra för att rehabilitera som vi inte vet i dag. Jag tror att det kommer att finnas mycket kunskap.
Jag ser fram emot genomgången i slutet av maj och vad vi strategiskt kan göra så att vi inte står i en högkonjunktur med en massa sjuka personer som inte får hjälp av Försäkringskassan. Vi måste se framåt och se till att alla mår bra.
Lotta Olsson (M):
Jag vill tacka för genuina svar. Det känns som att ministern har ett genuint intresse för att vi kan titta på detta långsiktigt och strategiskt. Jag tror att det finns en rädsla för att man inte ska bli förstådd eftersom det är något nytt och man själv inte vet om man, precis som efter en vanlig förkylning, borde vara frisk, alert och glad och gå till jobbet så fort febern och hostan är borta.
Sedan tror jag att vi alla mer eller mindre känner av att hela samhället har blivit dämpat. Det är väl ingen gång symtomen blir så starka som när människor känner sig socialt isolerade. Dessutom kanske man är rädd för att smitta - gör man det efter lång tid? Det kan vara många olika faktorer i detta.
Jag tror att det är jättebra att man inte detaljreglerar utan tittar bredare på det. Det tråkiga vid sådana här tillfällen är att det är först om tio år som vi kommer att veta exakt vad vi borde ha gjort nu för att vara smarta och duktiga.
Vi bör ha en öppen attityd och inte förbise eller nonchalerara något som människor påtalar, för min erfarenhet är att när man påtalar ett problem så finns det ett problem. Det är väldigt få som vill utnyttja tillfället för att få extra uppmärksamhet eller vad det kan vara. Om man känner att man inte mäktar med måste vi ha en approach där vi är medvetna om det.
På samma sätt som att alla ska testa sig, vaccinera sig, hålla avstånd och, som togs upp i den tidigare debatten, ta på sig munskydd borde vi kanske ha upplysningskampanjer om hur man ska hantera det om man tror att man har fått långtidscovid och hur man ska jobba med det som enskild person.
Lotta Olsson (M):
Covid-19-pandemin har vänt upp och ned på mycket i vårt samhälle. Vi lever nu under en lagstiftning som är ett undantag från ordinarie lagstiftning, underställt Sveriges riksdag. Detta gör att regeringen har ökad makt men också ökat ansvar för att de inskränkningar som sker i samhället sker så genomtänkt och planerat som det är möjligt under en pandemi.
Vi har genom de utfrågningar som skett i konstitutionsutskottet kunnat följa hur regeringen planerat strategi och genomförande. Här finns stora brister. Det har inte funnits en generalplan som grund att följa, utan de flesta beslut fattas utifrån vad som för dagen rekommenderas.
Folkhälsomyndigheten har ansvar för smittspridningen utifrån den smittskyddslagstiftning som finns, självklart, men regeringen har ansvar för styret av hela landet. Då är det anmärkningsvärt att man inte utifrån olika scenarier för hur smittspridningen kan utvecklas har kunnat lägga upp någon typ av strategi för stängning av restauranger och barer.
Jag ifrågasätter inte att restriktioner behövs, men hur de ser ut och med vilken framförhållning man inför dem spelar stor roll. Fru talman!
Det är varken rimligt eller nödvändigt att från ena dagen till den andra lägga om öppettiderna för en hel bransch, en bransch som dessutom redan blöder på grund av minskade intäkter från kunder och restriktioner för hur stor verksamheten får vara.
När man inte får något förhandsbesked om vad nästa steg i restriktionerna ska bli kan man i branschen med kort varsel bli tvungen att säga upp sin personal utan någon specifik ersättning. Det är en form av näringsförbud. Det har dessutom för många anställda inneburit att de från den ena dagen till den andra har förlorat sin inkomst. Fru talman!
Det jag huvudsakligen vill komma åt handlar inte om huruvida restriktioner behövs utan om hur de tillämpas. Jag har talat med både restaurangägare och anställda som har sagt att de blivit av med jobb för att riktlinjerna plötsligt ändrats.
Det är inte Folkhälsomyndighetens tjänstemän som har strategiskt ansvar för att vi har en restaurangnäring kvar efter pandemin, utan det är regeringen. Det är bara regeringen som har möjlighet att styra detta. Dessutom är jag djupt besviken över att man inte förstår sitt strategiska ansvar.
Vi har satt stor tillit till regeringen, som har fria händer och ska kunna agera snabbt och effektivt. Då måste man lägga fast en strategi. När jag talar med restaurangägare säger de att det får stora konsekvenser om de ena dagen är fulltecknade till klockan 22 och nästa dag plötsligt blir tvungna att stänga klockan 20.
Man har kanske beställt mat eller dryck eller anlitat personal som man då inte kan använda. Dessutom innebär det nu att man börjar förlora anställda, för folk tycker att det är alldeles för osäkra anställningar. Jag har stor respekt för att förhållandena ändras, men man måste ha en grundplan. Så funkar ju allting i samhället.
Lotta Olsson (M):
Lena Hallengren kan vara säker på att vi också manglar näringsministern i dessa frågor, så det handlar inte om det. Detta handlar väldigt mycket om framförhållning. Nu beskriver ministern att man planerar för öppet till 22.30 från den 1 juni. Ja, men det är en sådan upplysning som är jätteviktig. Om man ska ha personal som jobbar två, tre timmar längre på kvällarna behöver man planera för det. Och de som ska arbeta behöver planera.
De har ju också familjeliv och behöver barnpassning för att det ska gå ihop. Och det gör väldigt stor skillnad om man har öppet så att man kan ha flera sittningar. När jag pratar med länsstyrelsen hemma och även med restaurangägare hör jag att man inte missköter sig. Man är noga med kontrollerna. Poliser kommer ut och kollar.
Om man har en restaurang eller bar är man också van vid att jobba med hälsorestriktioner. Man vet att man inte ska hålla på och kladda med maten och att alla inte ska ta på buffén. Man vet att det kan vara enormt farligt med smittspridning på sådana ställen. Ett julbord kan vara förödande om det är fel personer som har hand om det. Det är alltså inte där problemen har legat, vad jag har hört i mitt län.
De som kommer till restaurangen går kanske och sätter sig vid borden inne på restaurangen som de ska, men de står kanske och köar alldeles för tätt. En person var jätteupprörd och sa till mig: Nej, man får inte äta mat och ta ett glas vin på en restaurang, men utanför Systembolaget står människor och trängs i stora flockar, så det kan man göra.
Då känner jag så här: Vi måste också förflytta ansvaret till alla oss andra som inte driver restaurang. Vi vill alla ha dessa verksamheter kvar. Precis som ministern säger längtar vi alla efter att få leva vanliga sociala liv. Vi ska inte diskutera konkurser nu, för det tar vi också med näringsministern.
Men det har inte varit så mycket konkurser som man kanske förväntat sig i branschen, även om vissa har lagt ned sin verksamhet. Men det jag hör är att många faktiskt har belånat sig för att kunna övervintra. Då betyder ett besked i tid, till exempel om att man från den 1 juni får ha en senare sittning, väldigt mycket. Då kan man se ljuset i tunneln. Det finns ett annat problem som kan uppstå sedan.
Många har lämnat branschen nu när det har varit osäkert, eftersom de inte har fått veta i tid hur det ska bli. Varken regeringen eller vi har ju kunnat veta hur pandemin utvecklas.
Ett problem som man ser framåt, när man ska hämta hem den ekonomi som man inte har haft under pandemin, är att man kanske måste nyrekrytera personer som inte är vana vid att jobba på restaurang. Man ser att det har stor betydelse om man kan behålla alla personer som har rutin i sin verksamhet och om man vet att man har ekonomi för det under tiden i sommar.
Det handlar om att man ska kunna överleva tills bokningarna börjar komma in för hösten. Man tror på regeringens vaccinationsstrategi och att vi alla till hösten ska bli utsläppta på ett helt annat sätt. Mitt budskap är: Alla besked som kommer i tid och som ger en hint om hur det kommer att se ut har enormt stor betydelse.
Det är det man efterfrågar, inte att man ska få göra några konstiga saker.
Lotta Olsson (M):
Framförhållning är precis vad det handlar om. Jag upplever inte att folk är arga på sådant som man faktiskt förstår: Nu är det så här, och nu kommer det att vara så här i 14 dagar. Vi kan inte veta vad som händer om 14 dagar, men nu har vi att förhålla oss till det här. Det är snarare det här flummet från dag till dag som det ibland har varit. Jag måste ändå säga att regeringen har blivit bättre, men från början var det enormt flummigt. Man kan heller inte förlita sig på Anders Tegnell när det gäller hela styrningen av landet.
Han är inte rustad för det, även om han har många goda egenskaper och är kunnig på andra områden. Jag upplever inte heller att det är dåliga budskap som man inte kan ta. Om man får veta att nu får ni stänga i tre veckor eftersom smittläget är katastrofalt, då är det också ett budskap.
Det är det här att inte veta, för man försöker så intensivt att planera för att personalen ska ha rimlig arbetsbelastning, för att man ska få sin ekonomi att gå runt och för att kunderna också ska veta att det finns plats på restaurangen. Om inte kunderna tror att det är öppet över huvud taget kommer de ju inte att komma dit. Det handlar också om produkterna som man måste ha.
När vi vill komma och äta något gott måste det ju finnas något, annars är det inte aktuellt heller. Det handlar alltså om tydlighet. Sedan kan det vara en grundplanering, och händer det någonting måste vi alla ändra oss. Man vill ha tydlighet och ansvarstagande och inte höra att vi ska lyssna på Folkhälsomyndigheten, för det är inte deras uppgift att sammanställa allt detta.
Den uppgiften har de facto regeringen, och det kan man inte backa från.
Lotta Olsson (M):
Jag vill börja med att tacka näringsministern för att svaret på interpellationen kom så snabbt och inom tidsgränsen på 14 dagar. Det är enormt viktigt för det demokratiska arbetet. Brott mot företag är ett ökat samhällsproblem. Att bli utsatt för brott kan vara det som får en företagare att besluta sig för att lägga ned sin verksamhet eller att inte investera mer i sitt företag.
Man kan känna sig lurad, kränkt, bli rädd och förlora hela företagets ekonomi eller helt enkelt tappa lusten när man gång på gång blir utsatt för brott. Fru talman! Pandemin har också slagit hårt mot småföretagarna. De tillhör dem som drabbats hårdast.
Fram till och med oktober förra året, från det att pandemin bröt ut, hade 8 procent av småföretagen slagits ut. Det är mycket beroende också på pandemirestriktionerna. Antalet företagsamma hade då minskat med 26 000 företagare. Det är dubbelt illa eftersom Sverige samtidigt har en arbetslöshet på 9,7 procent.
De senaste decennierna har dessutom fyra av fem nya jobb vuxit fram just hos de små företagen. Alla jobben behövs. Fru talman! Om vi inte värnar och tillser att småföretagen inte utsätts för brott slår det hårt mot hela den svenska ekonomin. Ett gott företagsklimat förutsätter att man inte ska tvingas leva med att bli utsatt för brottslighet. Dessutom finns det ett stort mörkertal.
Enligt en rapport som Företagarna tagit fram minskade benägenheten att anmäla brott till Polismyndigheten från 42 procent som avstod från att anmäla 2017 till 62 procent 2020. Det innebär att nästan två tredjedelar av brotten mot småföretagare faktiskt inte finns med i statistiken. Fru talman!
I 209 av landets 290 kommuner är det arbeten i de små företagen som ger de största skatteintäkterna. Det innebär att två tredjedelar av de svenska kommunerna får sina skatteinkomster därifrån och faktiskt är beroende av att brottsligheten mot småföretagen minskar.
Dessa små kommuner har många gånger en ambitiös lokal politik för att förbättra företagsklimatet. Men många gånger hjälper det inte om företagen inte känner sig skyddade mot brottsligheten. Fru talman!
Jag vill hävda att brottslighet mot företag med alltifrån fakturabedrägerier till stölder, hot och skadegörelse är ett hot inte bara mot företagen och dem som arbetar där utan faktiskt mot hela vårt välfärdssamhälle. Fungerar inte småföretagen får vi inte jobb och inte ekonomi.
Vi kan därmed heller inte betala till vård och omsorg och bli ett välfungerande välfärdssamhälle i framtiden.