KBLab/rixvox huggingface dataset:
Edward Riedl (M):
Tack, ministern, för svaret! Regeringen har chockhöjt bensin- och dieselskatten. Trots löfte om motsatsen från finansministern före valet har vi nu sett att man har höjt dessa skatter rejält. Regeringen planerar också i och med den indexering man har beslutat om att fortsätta att höja skatterna rätt rejält på bensin och diesel. Herr talman!
Ministern uttalade i veckan i Dagens industri att hon tycker att bensinen är på tok för billig i Sverige. Det har vi helt enkelt olika uppfattningar om. Jag möter inga väljare hemma i Västerbotten som tycker att bensinen är billig, att det är enkelt att tanka bilen och att det blir en massa pengar över när det är gjort. Jag möter rätt ofta motsatsen: Man tycker att kostnaderna för bilen och inte minst för bensinen är rätt stora.
På många håll i landet är man också beroende av bilen. Regeringen vill dessutom införa kilometerskatt och flygskatt. Skatter som dessa slår med kirurgisk precision mot jobb, företagande och livsvillkor i stora delar av Sverige. Det gäller inte minst Norrland, som är min hemmabas. Detta gör att man egentligen lägger en våt filt på alla dem som har avstånd att hantera. Herr talman!
Regeringen lovade min valkrets och Norrland att man skulle få Norrbotniabanan. Jag tycker fortfarande att den politik som ska bekosta Norrbotniabanan är skadlig för Norrland. Frågan är om man kommer att se något plus i och med denna manöver. Jag tänker i alla fall inte låta regeringen komma undan med byggstart av Norrbotniabanan.
Om regeringen nu tänker införa de andra skatterna och pålagorna på Norrland ska man åtminstone inte komma undan med det lilla man har lovat oss tillbaka. Frågan är: Finns det några pengar till Norrbotniabanan? I januari i år varnade Trafikverket för att det kan dröja tio år till byggstart och att det fortfarande saknas pengar. Jag vet att ministern har varit ute och kommenterat detta, men jag tar ändå upp det för att förklara allvaret i att man måste ha pengar när man lovar saker.
Annars vet inte myndigheter hur de ska agera. Så här blev det trots att regeringen hade kommit med ganska många löften om att bygga Norrbotniabanan. Trafikverket har meddelat att man ser små möjligheter att få in Norrbotniabanan i plan. Jag vet - det är därför vi har denna debatt i dag - att om regeringen vill kommer man ändå att kunna åstadkomma byggstarten.
Men när Trafikverket kom med dessa påståenden och vi ställde frågan om huruvida det verkligen kommer att bli någon Norrbotniabana eller inte var svaret: Det här kommer att komma i budgeten eller i infrastrukturpropositionen och så vidare! Budgeten är avlevererad och infrastrukturpropositionen är avlevererad, men det finns fortfarande inga pengar till Norrbotniabanan. Det finns fortsatt löften, och det tycker jag är bra. Jag tycker att det är bra om vi bygger Norrbotniabanan.
Jag tycker inte att det ni ska finansiera Norrbotniabanan med är särskilt bra, men jag tycker att det är bra om den blir byggd. Herr talman! Min fråga till ministern är väldigt enkel: Kan ministern lova byggstart av Norrbotniabanan 2018?
Edward Riedl (M):
Jag vill börja med att säga att jag självfallet vet hur regeringen delar upp arbetet och att finansministern har hand om skatterna. Men, herr talman, när vi talar om infrastruktur avser jag ändå att också berätta om finansieringen av densamma. Jag tycker att det är fullt rimligt. Dessutom är ju ministern själv ute och berättar att hon tycker att bensinen är för billig. Jag vet att det var ett längre resonemang i artikeln, precis som ministern redogjorde för.
Det jag nämner är den slutsats som ministern kommer fram till. Om hon är felciterad i Dagens industri får hon gärna säga det, men jag kunde inte tolka in något annat än att slutsatsen var att bensinen är för billig. Då är mitt svar tillbaka: Nej, jag tycker att det är för dyrt.
Det tycker Moderaterna också, och därför kommer det i det budgetförslag vi ska lämna till riksdagen att ta ställning till senare i höst att finnas förslag och finansiering för att ta bort den indexering som regeringen har föreslagit. Vi har alltså helt enkelt olika uppfattningar om detta. Sedan gäller det de andra skatterna. Låt oss vara tydliga med det.
Kilometerskatten, flygskatten och allt det andra - jag har debatterat det med finansministern också, herr talman - ska alltså finansiera infrastrukturen. Därför nämner jag dem i samma sammanhang. Jag tycker att det är orimligt att vi får alla de här skattehöjningarna som med kirurgisk precision slår mot Norrland, som slår mot avstånd och som drabbar de delar av Sverige där man har avstånd att hantera. Därför tycker jag att det är rimligt att ta med det när vi diskuterar finansiering.
Det enda löfte jag kan se där något ges tillbaka till Norrland var Norrbotniabanan, som skulle byggstartas under en socialdemokratisk regering. Än så länge har jag inte sett någon byggstart, och regeringens egna myndigheter skapar också en viss oro. Därför ställer jag frågan till ministern: Avser ni att ha en byggstart 2018?
Om jag inte tolkade ministern fel svarade hon att den här regeringen tänker byggstarta 2018, och då är jag nöjd med svaret på den frågan. Men jag vill återigen säga att ministern i sitt svar ändå skapar en viss osäkerhet, för hon säger att hon avser att återkomma antingen i åtgärdsplaneringen eller i budget.
Jag kan konstatera att den här regeringen har levererat flera budgetförslag till den här riksdagen där finansiering för Norrbotniabanan inte har funnits med - ingen finansiering och inga pengar men ord om att man avser att börja bygga. Därför tycker jag att det är fullt rimligt att ställa den här frågan. Herr talman! Låt mig passa på att ställa en kompletterande fråga. Ministern lovar nu att det ska byggstartas.
Vad är det då som man avser att finansiera i åtgärdsplanering eller i budget? Är det 9 kilometer järnväg, eller är det 270 kilometer järnväg?
Edward Riedl (M):
Regeringen talar ofta om att den har högre ambitioner, och det låter alltid så himla bra. Man blir ofta imponerad när någon säger sig ha höga ambitioner. Inte minst var det så när ni skulle satsa på vägunderhållet. Regeringen hade högre ambitioner när det gällde nollvisionen, och sedan skar ni ned på vägunderhållet. Det var de högre ambitionerna. När det gäller de höga ambitionerna för att Norrland ska klara sina livsvillkor ska ni införa kilometerskatt, flygskatt och höjd skatt på bensin och diesel.
Och ministerns uppfattning, herr talman, är att bensinen trots allt detta fortfarande är för billig. Jag börjar bli orolig när den här regeringen uttalar högre ambitioner på något område, för då kan man ge sig sjutton på att det blir försämringar och ingenting annat. När det gäller skatter och avgifter är jag fullt medveten om skillnaden.
Dock är jag osäker på om regeringen är det alla gånger, för det har varit väldigt problematiskt rörande om man ska ha en vägslitageavgift, en vägskatt, en kilometerskatt eller vad man nu ska kalla det. Jag är alltså fullt på det klara med detta, och det var också den förre statsministern, Fredrik Reinfeldt, när han i debatt försökte förklara för den dåvarande partiledaren Stefan Löfven, sedermera statsminister, svårigheterna med att införa just denna skatt.
Jag har alltså koll, men regeringen verkar sakna delar i detta. När det sedan gäller finansieringen vill jag återigen säga att i flera budgetförslag från den här regeringen har man haft möjligheten att peka ut en finansiering, men det har man inte gjort. Myndigheter har visat en viss oro, och därför tycker jag att det är rimligt att jag i den här kammaren frågar ministern: Kommer det att komma en byggstart av Norrbotniabanan? Kommer det att finnas en finansiering på plats?
Vi har fått alla skattehöjningar, alla försämringar, men vi har fortfarande inte fått en enda meter järnvägsräls, som var det enda som möjligen skulle vara bra för oss med er politik.
Edward Riedl (M):
Min fråga går till statsrådet Anna Johansson. En av de första saker som gjordes när regeringen Löfven tillträdde var att tillsätta en utredning för att införa en kilometerskatt. Det saknades stöd i Sveriges riksdag. En majoritet är emot kilometerskatten. Men det är värre än så. För ett litet exportberoende land i Europas utkant är detta väldigt dålig politik.
Utredningen lades sedan fram. Möjligen såg regeringen det som alla andra hade sett tidigare. En majoritet i riksdagen, näringslivet, alla åkerier och de som kör lastbilarna förstod att detta inte var bra. Förslaget drogs tillbaka. Det ges lite olika svar från vänsterpartister, miljöpartister och socialdemokrater beroende på var man befinner sig.
Min fråga till statsrådet Anna Johansson är: Kommer ni att lägga fram det här förslaget innan mandatperioden är slut eller inte?
Edward Riedl (M):
Tack till min moderate kollega John Widegren, som har skrivit denna mycket viktiga interpellation! Äganderätten är central i alla fungerande demokratier. Staten har en skyldighet att värna äganderätten. Den lilla ska alltid värnas mot den stora. I Sverige behöver ingen tvivla på att om man köper ett hus eller en bil äger man detta.
Ingen kan komma och ta det ifrån en. När staten bygger väg och liknande kan staten tvinga till sig mark. Det finns alltså undantag i äganderätten. Det är sådant som vi över tid också har sagt att vi tycker är rätt och rimligt. Det skulle vara omöjligt att bygga vägar och järnvägar i ett land om man inte hade denna möjlighet från statens sida. Men då ersätts också den enskilde.
Om staten drar fram elledningar, väg eller någonting annat ersätts den enskilde för det värde man förlorar. Det är en rimlig ordning. När staten då pekar ut nyckelbiotoper, som är det vi talar om här, berövas den enskilde ekonomiska värden. Den skog man har kan inte avverkas och blir inte produktiv så som det var tänkt. Den får inte heller säljas. Den som kan någonting om skogsbruk vet att det är en långsiktig verksamhet.
Det man planterar ska kanske avverkas av nästa eller nästnästa generation. Så fungerar skogsbruket: långsiktigt omhändertagande av den mark man äger. Om man tar väl hand om marken kan den till slut bli så pass bra att den blir skyddsvärd. Då går staten in och säger: Nej, vänta nu! Den här skogen ska nu bevaras, och du ska få veta av oss hur du ska hantera din skog framöver.
Men det är fortfarande den enskilde markägaren som, många gånger i flera generationer, har tagit hand om skogen på ett sätt som har gjort att den är skyddsvärd. Sedan kommer då staten och säger: Vi vet lite bättre än du. Samtidigt berövas man också möjligheten att sälja den här marken, för det är ingen som köper mark som har blivit skyddsvärd och där skogen inte länge får avverkas. Man ersätts inte för det värde som man förlorar.
I ett fungerande samhälle är det här ingen bra ordning. Om enskilda förlorar pengar måste staten ersätta den enskilde. Gör man inte det kan det beskrivas med ett enkelt ord: Om man tar någonting som inte är ens eget och inte betalar för sig är det ingenting annat än stöld, och det är vad som sker med de här markägarnas skog.
Just nu finns det många oroliga markägare som inför det här året funderar på om deras skog kommer att få besök av en statlig representant och helt plötsligt inte längre kommer att kunna vara produktiv. Herr talman! Jag skulle vilja fråga ministern om hon tycker att det här, att man kan bli berövad ekonomiska värden utan att få ersättning för det, är en ordning som är rätt och rimlig. Jag tycker inte det, men frågan är: Vad tycker ministern?
Edward Riedl (M):
Om man köper en bil och sedan kommer hem och tänker sig att man ska kunna använda bilen men staten säger att bilen inte längre får användas händer två saker. De pengar jag har betalat för bilen är bortkastade, för det som jag har betalat för kommer jag inte att kunna nyttja. Jag kommer inte heller att kunna sälja bilen, för den får inte användas.
Det är precis det som händer markägare i Sverige när staten klampar in efter att man har tagit hand om mark i generationer och har skyddsvärd mark. Då kommer staten in och säger att marken inte längre får brukas på samma sätt som tidigare. Markägaren fråntas ekonomiskt värde för skogen.
Då begår man ett övergrepp i en fungerande rättsstat om man inte ersätter personerna som man har tagit de här värdena från. Det är det markägarna upplever, och jag hoppas att ministern har träffat många av dessa markägare, för de är ganska många som har fått de här beskeden och blivit berövade de ekonomiska värdena.
Då är frågan, herr talman: Tycker ministern att den som får sin mark beslagtagen på ett eller annat sätt, och nu använder jag möjligen ordet i dess enklaste form, ska få marknadsmässig ersättning eller inte? Man kan ju, precis som ministern beskriver, få olika mycket eller lite att göra med sin skog i framtiden.
Jag tycker att det är stöld om man tar någonting utan att betala för det, och den principen tycker jag är mycket enkel. Frågan är vad ministern tycker. Vi motsätter oss ju inte att man skyddar skog, men frågan är om staten ska behöva betala för sig eller inte. Annars drabbas enskilda.
Edward Riedl (M):
Tack, ministern, för svaret! Precis som jag har beskrivit i min interpellation, och som ministern själv tar upp, är det ökade antalet skrotbilar ett växande problem i Sverige. Problemet har blivit så stort att det finns ungefär 1,2 miljoner avställda bilar. Nu är givetvis inte alla färdiga för skrotning, men en rätt stor del av bilarna har varit avställda längre än tre år.
De får antas tillhöra den gruppen bilar som förr eller senare bör tas om hand. Skrotbilar skulle kunna vara helt oproblematiska om det inte vore för att bilar som står och borde återvinnas förstör miljövärden, och de förfular de miljöer där de finns. Det finns många regelverk. Jag tänker inte gå in på dem i dag.
Jag tror att både jag och ministern ser en hel del svårigheter i att få fram lagstiftning som gör det lättare att ta hand om bilarna. Men incitamenten bör tas fram. Incitamenten är i dag svaga för den sista bilägaren att återvinna bilen. Även om skyldigheten finns är incitamenten svaga. Det är därför många bilar bara står och inte tas om hand.
Olja och tungmetaller kommer ut i miljön från dessa hundratusentals bilar. Det är helt enkelt inte bra. Det som är positivt är att det finns rätt betydande värden i metallen i bilarna - om de inte står för länge så att de rostar sönder. Det innebär att det finns ekonomiska incitament, om inte annat för samhället, att faktiskt återvinna bilarna.
Enligt beräkningar från Copenhagen Institute är det fråga om några hundratals miljoner kronor i metallvärden som kan återvinnas. Det finns ekonomiska incitament för att återvinna fler bilar. En ökad skrotningstakt skulle innebära rätt många tusen nya arbetstillfällen i branschen.
Det kan bli många vinster genom att ta tag i dessa frågor för både miljön och jobbtillfällen i landet. Herr talman! Utan att skapa en jättelång debatt har jag följande fråga: Vad vill ministern göra konkret? Jag har hört svaret, och jag ser inget negativt i det, men frågan är vad ministern vill göra konkret. Det finns en del saker som kan göras.
Edward Riedl (M):
Min partikollega Sten Bergheden sitter också i salen. Frågan är inte ny. Det är inte den här regeringen som har orsakat dessa problem. Många andra problem har ni orsakat, men inte just detta. Men det börjar bli dags att ta fram lösningar. Jag är tydlig med att jag inte försöker förenkla debatten, herr talman.
Jag är fullt införstådd med de juridiska svårigheterna när en bil ska anses dumpad och så vidare. Det är inget konfrontativt. Det handlar om att se problemen alltifrån bilmålvakter till att det finns en hel del bilar. Som jag sa tidigare är 1,2 miljoner bilar avställda. En stor del av bilarna är redo för skrotning. Vi pratar hundratusentals bilar som borde tas till skroten, men det har inte skett av olika skäl.
Där måste vi ta fram olika lösningar så att bilarna återvinns. Det som händer när en bil står år ut och år in är att den rostar. Då försvinner värdet i metallerna, och det börjar läcka ut oljor och tungmetaller i våra marker. Om det finns vattendrag nära kan det i värsta fall bli ännu mer olyckligt.
Hur ska vi öka incitamenten för den sista ägaren att skrota bilen så att den återvinns? Det är där problemet finns, och det är därför det inte sker. Det finns en mängd saker som kan sägas om bland annat producentansvaret. En större del av bilen ska återvinnas. Fortfarande sitter vi med det konkreta problemet.
Jag tror att vi måste öka incitamenten för den sista bilägaren att lämna in och återvinna bilen. Det finns olika modeller för detta. Vad tycker ministern? Vilket vägval skulle ministern vilja ta? Det finns en del utredningar, och ministern debatterade frågan åtminstone för ett halvår sedan. Jag tänker mig att ministern har funderat en del över vad som kan göras. Vilken väg tycker ministern att man ska ta för att komma till rätta med problemet?
Den lagstiftning som finns i dag är inte tillräcklig för att komma till rätta med problemet. Det hoppas jag att vi är överens om.
Edward Riedl (M):
Låt mig svara ministern: Jag hänvisade till rapporten. För tydlighetens skull berättade jag det. Det är inte Bil Sweden som har tagit fram den, utan man har beställt den av Copenhagen Economics. Det var det jag nämnde. Du har rapporten framför dig, Karolina Skog. Det är bra att du har läst den också. Jag delar ministerns uppfattning att vi ska lyssna in alla intressenter i detta. Det som det i slutändan handlar om är bilarna som står och förfaller.
Som jag sa är 1,2 miljoner bilar avställda. En stor del av dem är uttjänta och borde återvinnas, det vill säga skrotas. Går det för lång tid rostar de. Då försvinner det ekonomiska värdet, och dessutom läcker det ut tungmetaller, olja och andra farliga ämnen i vår natur. Det är där någonstans vi borde försöka hitta lösningar. Jag uppfattar inte ministern som konfrontativ i detta.
Det jag ser är till exempel ett ökat antal bilmålvakter, vilket är en del som urholkar ägaransvaret. Det har vi inte kommit till rätta med. Jag har försökt säga det hela tiden, herr talman, och jag gör det återigen: Jag har inte valt konfrontation i den här debatten eller den här frågan. Jag har heller inte valt att försöka förenkla den, för jag vet precis hur svårt detta är. Jag vet precis hur svårt det är när det gäller juridiken i detta.
Men vi har fortfarande samma problem, det vill säga att de här bilarna står och förfaller, och vi måste hitta vägar för att komma till rätta med det. Vi behöver lyssna på flera intressenter i detta. Det finns pantsystem, vilket är ett sätt att få producenterna att betala. Konsumenterna får tillbaka en del pengar när de lämnar tillbaka bilen.
Jag tror att lösningen ligger där någonstans, i att den sista ägaren får ekonomiska incitament att återvinna bilen. I takt med att bilmålvakterna ökar i antal ökar också problemen i den här frågan. Jag tror att också ministern ser problematiken i det.
Edward Riedl (M):
Jag vill som avslutning på debatten säga att jag saknar landsbygdsministerns svar på om han tycker att det är rimligt att myndigheter ska följa de beslut som riksdagen har fattat. När det gäller beslutet om hur många vargar vi ska ha är det tydligt att de inte följs.
Det som möjligen är märkligt i denna debatt är att regeringens ministrar, när de är uppe i talarstolen, fortsätter att skylla allt som går dåligt på den förra alliansregeringen. Det kan man göra, men det börjar bli smått märkligt att man inte har lyckats lösa saker på tre år utan fortsätter att skylla på en annan regering därför att man inte klarar av saker och ting. Jag håller med i den breda diskussionen, fru talman, och det var därför jag begärde ordet.
Man ska givetvis bedöma politiken i dess helhet. Då kan man konstatera att regeringen i varenda budget den har lagt fram har höjt skatten på bensin och diesel. Fordonsskatten höjs från och med årsskiftet, och man ska införa en flygskatt från och med den 1 april. Man har också planerat att införa en kilometerskatt före valet. Åtminstone säger halva regeringen att detta ska vara gjort innan dess.
Om man lägger ihop all denna politik, fru talman, kan man konstatera att det är skatt på avstånd. Jag tycker att Norrmejeriers vd sa det bäst: Detta är inte miljöskatter, för avstånd kommer vi alltid att ha i Norrland. Vi skulle kunna köpa in ellastbilar, men det skulle fortfarande inte vara möjligt att undkomma de skatter på avstånd som regeringen vill ha. Detta är precis vad det handlar om: Man ska straffa människor med avstånd. Det är det genomgående temat i alla dessa försämringar.
Så jag håller absolut med landsbygdsministern om att man ska se politiken i dess helhet. Avslutningsvis, fru talman, hörde jag Isak From gå upp och berätta på det sätt han gör om regeringens förträfflighet och att moderater verkar rädda därför att regeringen är så förträffligt bra, eller hur han nu uttryckte sig - det står väl i protokollet. Jag vill bara säga att det finns tidningar man kan läsa.
I Aftonbladet, med tydlig vänsterprägel, kan man läsa att väljarna i Sverige är mindre nöjda med statsministern än vad de amerikanska väljarna är med Donald Trump. Detta säger en hel del om hur läget ser ut i svensk politik.
Edward Riedl (M):
Det är intressant att höra landsbygdsministern storstilat berätta om den fantastiska politiken, där man har höjt skatterna med miljardbelopp för människor som lever där avstånden är stora. Man höjer bensinskatten, dieselskatten och fordonsskatten. Man försämrar också reseavdraget. Om ministern tycker att detta var bekymmersamt, kan man fråga varför denna regering fortsätter att försämra reseavdraget för människor på landsbygden. Som jag sa ska man införa en flygskatt, och man vill införa en kilometerskatt.
Detta är skatter på avstånd och inte skatter för miljöns skull. Norrmejeriers vd sa att om företagets alla lastbilar skulle gå på el skulle han ändå få betala dessa skatter. Det är detta som är problemet. Efter dessa miljarder i skattehöjningar berättar ministern att man har satsat 35 miljoner på handlarna på landsbygden. Jag säger inte att det är dåligt. Det är jättebra.
Men de har sannolikt fått betydligt högre skatter än dessa 35 miljoner i och med de andra åtgärderna som ni har vidtagit. Dessutom försämrar ni i övrigt. Det är detta som inte går ihop. Man måste se helheten. Man kan inte höja skatter med miljarder kronor och sedan pytsa tillbaka några enstaka miljoner och tycka att man gör ett fantastiskt bra jobb. Det håller inte. Jag tycker fortfarande att ministern ska svara. Riksdagsbeslutet är att vargbeståndet ska vara mellan 170 och 270.
Enligt inventering är det i dag runt 400. Även om ministern skulle påstå att det är nedåt 360 är beståndet fortfarandet mycket större än det som riksdagen har beslutat om. Då är min fråga: Tycker ministern att det är rätt och rimligt att det är på det sättet? Ministern har varit ansvarig i tre år. Skyll därför inte på alliansregeringen. Det blir bara tramsigt.