Jan Björklund (L):
Tack för den här viktiga frågeställningen som reses! Det är helt rätt, som Eva Selin Lindgren säger, att det står en massa saker i våra styrdokument, som jag hänvisar till i mitt svar. Men hur fungerar det i verkligheten? Det är naturligtvis det centrala. Då är sanningen att det sociala klimatet i skolorna inte är så bra som vi skulle vilja att det var.
Vi har till exempel mycket mobbning i våra skolor, och då kan man inte säga att det sociala klimatet är bra och att empatin fungerar tillfredsställande. Huvuddelen av ungdomarna känner säkert empati för varandra, men det är tillräckligt många miljöer där det inte fungerar på ett sätt som vi vill. Det leder till att andra ungdomar mår dåligt.
Språkbruket i skolorna är ofta oacceptabelt grovt och respektlöst. Det finns andra sociala problem i skolan, med skadegörelse och så vidare, som bottnar i att ungdomar på olika sätt vantrivs med skolan eller med sin situation. Det är oerhört centralt att fundera över: Vad kan vi göra mer?
Vad kan vi göra bättre? Alla dessa problem är en del av bakgrunden till att vi lägger om den svenska utbildningspolitiken, men jag vill inte säga att vi kommer att lösa alla problem just med de reformer vi nu gör. Problemen med mellanmänskliga relationer har funnits i alla tider. Jag hoppas att vi nu ska kunna ta ett par steg framåt med detta.
Nu jobbar vi om styrdokumenten, läroplaner och annat, och jag ser fram emot att samarbeta med riksdagens partier och företrädare som har synpunkter på hur de ska skrivas om i det fortsatta arbetet. Sedan vet vi alla att det inte räcker med vad vi skriver i läroplaner, utan det är vad som händer i verkligheten. Jag tycker att svensk skola har varit dålig på att hantera till exempel mobbning. Andra länder ligger längre fram och har tänkt mer.
Det är hela bakgrunden till att vi från regeringens sida nu har satsat hela 40 miljoner kronor på ett stort forskningsprojekt om hur vi ska förebygga mobbning, inte bara ta hand om det när det har uppstått. Ytterst handlar det om det.
Empati är väl ett mycket bra ord att klä det i. Den som kan sätta sig in i hur andra känner och förstår det kommer sannolikt att ha mindre risk att bli en mobbare än den som inte gör det. Det handlar mycket om detta. Sedan finns det saker i detta som inte är instrumentella, utan det handlar om att vi vuxna ska vara vuxna.
Alla de som jobbar i skolan och alla vi som är föräldrar ska ha ett ansvar för att inte bara lära barnen läsa, skriva och räkna utan också uppfostra barnen i vid mening. Föräldrar har huvudansvaret för uppfostran. Men barnen är en stor del av sin tid i skolan, och där måste skolans anställda medverka och sätta gränser och säga ifrån och förklara för barn och ungdomar varför man inte kan agera på ett visst sätt och så vidare. Det här är oerhört centrala frågor.
Jag skulle önska att det i några punkter gick att skriva ned att det här är facit på hur vi ska göra. Men det kan jag inte, utan vi ska närma oss det här med rätt stor ödmjukhet, tycker jag. Men det första handlar naturligtvis om hur vi nu lägger upp styrdokumenten, läroplaner och annat. Det andra gäller lärarutbildningen, precis som Eva Selin Lindgren nämnde. Den görs också om i höst. Jag tänker mig att det ska ingå ett rätt stort paket med ledarskap och konflikthantering.
Man kan gärna klä det i den språkdräkt som Eva Selin Lindgren har gjort här, men syftet är detsamma, att förbättra det sociala klimatet i våra skolor. De kreativa egenskaperna, som ju också Solveig Ternström lyfte fram, är också centrala i det här sammanhanget, i den nya läroplanen. Jag önskar att jag hade exakta svar på alla de frågor ni reser. Det har jag inte, för det är oerhört stora frågor som ni reser. Men de är oerhört centrala för utbildningsväsendet, när vi utvecklar det vidare.