Barbro Westerholm (L):
Vi har satt upp mål för att nå en god hälsa i befolkningen. Den har ju förbättrats avsevärt under de senaste 100 åren - man kan säga att en 70-åring i dag mår som en 50-åring för 50 år sedan. Det är helt fantastiskt, men denna förbättring måste fortsätta.
Nu finns det orosmoln, inte minst under denna pandemi. För att nå de mål som vi har enats om i riksdagen måste vi ha en strategi. Det är därför Liberalerna motionerar om skapandet av en nationell strategi för att nå folkhälsomålen.
Jag yrkar bifall till reservation 5 under punkt 2. Ska vi nå dessa mål måste alla samhällets sektorer medverka. I dag hör vi om idrottsmän och andra som halkar och bryter sig på gatorna.
Årsrika människor vågar inte gå ut i Stockholm därför att rullatorerna inte fungerar i snömodden och på de knaggliga trottoarerna. De upplever dubbel risk - dels för att bli smittad av covid-19, dels för att halka.
Covid-19 är hälso och sjukvårdens ansvar, men hälso- och sjukvården har inte ansvar för att gatorna ska göras gå- och rullatorbara, om jag får uttrycka mig så.
De som planerar byggen av bostäder ska på en gång se till att det byggs utan trösklar, med breda dörrar, bra belysning och trappor som går att gå i när hissen står och så vidare.
Flera har tagit upp fetma och den ohälsa som är resultatet av den. Därför blir livsmedelsindustrin i samarbete med Livsmedelsverket, Folkhälsoinstitutet och så vidare en viktig faktor. Idén om en tvärsektoriell strategi är inte ny.
Den kom faktiskt Världshälsoorganisationen med i slutet av 1970-talet, men den kom liksom av sig. Under ett skede var det en minister från varje departement som skulle samlas kring en strategi för en god folkhälsa.
Men intresset svek tyvärr i ledningsfunktionerna där, så det bidde inget av detta. Kanske var vi då för tidigt ute. Men det är dags nu när vi ser dels vad det betyder att bevara hälsan genom hela livet, dels vad det betyder också för skattepengarnas användning.
Allt vi kan förebygga, som därmed inte belastar skattepåsen, kan då användas för andra behov som kanske är allvarligare och större. Vi har ett par motioner med här om vaccinationer. De skrevs innan vi visste så mycket som vi vet i dag.
Men en av dessa handlar om att barn, årsrika människor eller andra som är i risk för allvarliga infektioner ska kunna möta personal som är vaccinerade mot olika hälsoproblem. Jag tänker då på vad man har råkat ut för i södra Sverige med spridningen av mässling.
Det är en sjukdom som har dödat många barn på andra håll, men inte i Sverige för vi har en hög vaccinationsnivå när det gäller mässling. Vi kommer i våra motioner in på säsongsinfluensa och på vaccination mot covid-19.
Vi liberaler tycker, även om Liberalerna är ett frihetsparti, att man ska vara vaccinerad mot covid-19 när man arbetar i äldreomsorgen. Ett ohälsoproblem som fanns före pandemin men som är så tydligt nu är isoleringens effekter. Jag ser den ju i min generation nu.
Det är inte bara isolering på grund av pandemin utan också, som jag sa nyss, för att man inte vågar gå ut på grund av ishalkan. Detta är parat med ovissheten om när vi blir vaccinerade. Inte minst vi årsrika hade hoppats på att i slutet av januari eller i början av februari få en kallelse till vaccination.
Den senaste informationen är att mina jämnåriga - jag är alltså 87 - och jag själv kan räkna med att kanske bli vaccinerade i slutet av mars eller i april. Det här är grymt, därför att vi har förespeglats en möjlighet att ganska snart bli vaccinerade.
Samtidigt läser vi dödsannonser och hör talas om jämnåriga som stryker med. Jag fick dock i går ett glädjebud om en man som fyllde 80 år två dagar efter det att han hade insjuknat. Han låg och kippade efter andan i fjorton dagar. Men igår vaknade han och bad om en öl. Då tänkte jag: Wow, vi får träffa honom igen.
Jag avrundar mitt anförande med detta. Tack ska ni ha för att ni lyssnade!