Björn Söder (SD):
Jag vill tacka socialministern för svaren! Tyvärr är det så många som 10 000 individer i Sverige som årligen drabbas av hjärtstopp. Statistiken visar att av dessa påbörjar ambulanspersonal hjärt-lungräddning i 5 000 fall där bara en av tio överlever. Det är givetvis alldeles för få, och det måste till åtgärder för att komma till rätta med detta.
I en artikel på DN Debatt den 23 januari i år förde tolv svenska hjärtexperter fram sju förslag i ett manifest som på sikt kan leda till att fler personer överlever ett hjärtstopp. Av den anledningen ställde jag en interpellation med en rad frågor till socialministern. Det är givetvis så, vilket socialministern också sade i sitt svar, att det är landstingen som har ansvar för att styra och finansiera sjukvården och därmed bestämmer om prioriteringar och fördelning av resurser.
Men det är också uppenbart att frågan om hjärtstopp inte är tillräckligt prioriterad i många landsting när så många som 750 svenskar varje år avlider i onödan till följd av plötsligt hjärtstopp. Här gör forskarna i sin artikel en liknelse med att det motsvarar samtliga passagerare från två kraschade jumbojetplan. Då förstår man att siffran är oacceptabel.
Drar man sedan, som jag gör i min interpellation, en parallell till alla de resurser som läggs ned på trafiksäkerhetsarbetet för att få ned dödstalet i trafiken ter det sig ännu märkligare att man inte utnyttjar samhällets resurser mer optimalt och prioriterar andra områden bättre inom vilka så många fler årligen dör.
Dessa hjärtforskare som har presenterat sitt manifest menar att man inom fem år kan rädda ytterligare 750 liv årligen genom olika insatser, till exempel att ställa krav på att alla anställda på en arbetsplats ska utbildas i HLR, storskalig spridning av hjärtstartare, fler ambulanser, bättre samordning mellan stat, landsting och kommuner, ökad kompetens och fortsatt forskning. Just införandet av krav på att alla anställda på en arbetsplats ska utbilda sig i HLR är en förhållandevis enkel åtgärd.
Tyvärr säger socialministern att han för närvarande inte ser att det finns förutsättningar för att kräva detta och hänvisar till att arbetsgivare i dag har möjlighet att frivilligt erbjuda sådan utbildning till sina anställda. Jag tror dock att många arbetsgivare inte ens känner till att denna möjlighet finns och att det därmed är många som går miste om att få denna viktiga kunskap. Herr talman!
Det gläder mig dock att socialministern har för avsikt att under året tillsätta en utredning som ska se över olika frågor om beslutsoförmögna så att kanske lagstiftningen förändras vad gäller kravet på att patienter i de fall de drabbas av plötsligt hjärtstopp och är medvetslösa måste lämna ett skriftligt medgivande för att delta i forskning. Detta skulle innebära att Sverige därmed upphör med att diskriminera svårt sjuka patienter för att ta del av forskningen för bättre vård.
Vad gäller forskningen kring hjärtstopp hävdar socialministern att regeringen avsätter betydande medel för forskning knuten till hälso- och sjukvårdsområdet och att forskningen kring hjärtstopp kan hävda sig väl i konkurrensen om forskningsmedel. Tyvärr är det så att forskningen kring hjärtstopp i mångt och mycket måste förlita sig på bidrag från privatpersoner. År 2010 delade Hjärt-Lungfonden ut 160 miljoner kronor till denna forskning, och det var drygt en tiondel av vad forskningen verkligen behövde. Herr talman!
Jag är dock glad över att socialministern i sitt svar meddelar att han är beredd att lyssna på de förslag som förts fram kring vården av hjärtstoppspatienter. En förutsättning för att fler ska överleva hjärtstopp är att denna fråga får högre prioritet och att vi är beredda att satsa resurser. Ett antal som motsvarar samtliga passagerare från två kraschade jumbojetplan per år är för många, särskilt när mycket kan göras med förhållandevis enkla åtgärder, som hjärtstartare, utbildning och bättre samordning.