Johan Forssell (M):
Nato grundades 1949, och samma år myntade vi parollen om alliansfrihet i fred. Det syftade till neutralitet i krig och har följt med oss under många år sedan dess. År 1949 var också året då Mao Zedong tog över Kina. Tage Erlander hade precis börjat sin statsministerperiod.
Det svenska flygvapnet moderniserades och tillfördes det då hypermoderna Flygande tunnan, och i juni samma år upphörde vi faktiskt med den svenska köttransoneringen. Allt det där kan låta som en svunnen tid, och det är det också.
Det är väldigt olikt den värld vi upplever i dag, 65 år senare, och jag tror inte att någon här inne skulle våga sätta likhetstecken mellan 1949 och 2014 - det räcker med att öppna en kartbok för att se att mycket har förändrats i sina grundvalar. Trots alla förändringar är dock Sverige i dag, precis som 1949, militärt alliansfritt.
Världen har förändrats på så väldigt många olika sätt, men vi utgår faktiskt mer eller mindre från ungefär samma karta som den vi hade 1949. Nu har vi dessutom en regering som har valt att ta ett ordentligt kliv tillbaka i tiden genom att i regeringsförklaringen säga att alliansfriheten inte bara har tjänat oss väl utan tjänar oss väl än i dag.
Det innebär att regeringen Löfven lämnar den överenskommelse den dåvarande regeringen Persson gjorde med de borgerliga partierna. Det beklagar jag. Vi ska nu tydligen tillbaka till det som gällde innan socialdemokratin moderniserades i de här frågorna, och ibland ställer man sig nästan frågan hur länge det dröjer innan vi återigen börjar tala om neutralitet. Fru talman! Jag vill tacka försvarsministern för svaret.
Det är väl uppenbart att vi inte håller med varandra, men jag tycker också att svaret är fullt av motsägelser. Å ena sidan vill regeringen se mer av försvars- och säkerhetspolitiskt samarbete, vilket är bra. Å andra sidan får samarbetet inte ske med den enda organisation i världen som faktiskt har någon reell försvarspolitisk kapacitet. Dessutom får det bara ske i fredstid och alltså inte då man verkligen behöver ett försvarspolitiskt samarbete, nämligen i händelse av krig.
Försök hitta logiken i det, den som kan. Vidare vill regeringen fördjupa samarbetet med Nato, och det är bra. Men om vi nu ska vara med och bidra med svenska soldater, svenskt försvarsmateriel och svenska skattepengar, varför då inte se till att vi också får tillbaka det allra viktigaste Nato kan erbjuda, nämligen säkerhetsgarantier? Vi ska inte heller åta oss ömsesidiga försvarspolitiska förpliktelser, håller regeringen som ett mantra. Det har vi dock redan gjort.
Genom en solidaritetsförklaring har vi förbundit oss att försvara våra grannländer i händelse av krig. Den solidaritetsförklaringen har regeringen kvitterat i sin regeringsförklaring. Vi har alltså en regering som gärna åtar sig förpliktelser gentemot andra länder, men vi ska inte ta emot de förpliktelser vår omvärld vill åta sig gentemot oss. Det är mycket märkligt.
Återstår gör väl då argumentet att man inte ska utmana slutsatserna från Försvarsberedningen. Det står där att vårt samarbete med Nato ytterst begränsas av att vi inte åtar oss försvarsförpliktelser, vilket vi i och för sig alltså redan gör genom solidaritetsförklaringen. Om nu beredningen är så avgörande vill jag gärna avsluta med en fråga.
Det tog väl en vecka eller tio dagar från att den nya regeringen tillträdde till att Peter Hultqvist gick ut i medierna och talade om att återinföra värnplikten och att göra en utredning om det. Jag har läst igenom hela betänkandet från Försvarsberedningen, och det står ingenting om återinförd värnplikt där. Däremot står det på flera ställen om vikten av det frivilliga personalförsörjningssystemet.
Om försvarsministern inte vill utreda Nato med hänvisning till Försvarsberedningen, varför gick det då bra att kräva en utredning om återinförd värnplikt?