KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ylva Johansson (S):
Vi socialdemokrater vill ha konkurrens och marknad på läkemedelsområdet. Det har vi i dag. Vi har en öppen och skarp priskonkurrens varje månad, vilket resulterar i att vi vad gäller läkemedel i Sverige har unikt låga priser ut mot kund. Vi har dessutom många läkemedelsaktörer på den svenska marknaden.
Det finns mycket som talar emot det. Det är också erfarenheterna från Norge, där den norska ekobrottsmyndigheten, enligt uppgift vid vår hearing, fått gå in och agera i fall där mellanhänder och läkemedelsföretag i ohelig allians gjort överenskommelser för att upprätthålla priset ut mot kund. Min främsta invändning, fru talman, gäller trots allt inte huvudfrågan i detta läge.
Vi kommer att få ha många debatter om hur den avreglerade apoteksmarknaden ska fungera när remisstiden gått ut och regeringen kommit med ett förslag. Göran Hägglund säger att de vill sätta i gång ett förberedande arbete. Men, Göran Hägglund, det är inte det du begär riksdagens mandat för. Du begär riksdagens mandat att kunna påbörja försäljningen och avyttringen av Apoteket.
Jag tycker att det är en högriskverksamhet när man betänker att Riksrevisionen i samband med regeringens tidigare proposition om försäljning av statliga företag svarade att regeringen då inte hade uppfyllt grundlagens beredningskrav eftersom den inte inhämtat synpunkter från myndigheter med expertkunskap. Ändå vågar man nu begära riksdagens mandat att få sälja Apoteket samtidigt som remisstiden pågår.
Ylva Johansson (S):
Jag vill tacka statsrådet för svaren på Tomas Eneroths viktiga frågor. Jag ska be att få citera Riksrevisionens rapport som säger så här: "Riksrevisionen konstaterar att den begränsade analys som regeringen har gjort inte har baserats på områdeskunskap från t.ex. myndigheter, och att den inte har omfattat relevanta områden för respektive bolag och de marknader de verkar på.
Riksrevisionens bedömning är att det underlag regeringen har tagit fram inför riksdagens beslut, därmed inte är ett tillräckligt heltäckande underlag för bedömningen av förutsättningar för försäljning." Vidare: "Riksrevisionen bedömning är att beredningen av ärendet inte uppfyller regeringsformens beredningskrav, bl.a. eftersom regeringen inte inhämtat synpunkter från myndigheter med expertkunskap." Fru talman!
Detta gäller inte propositionen om försäljning av apotek, utan det gäller proposition 2006/07:57 om försäljning av sex andra statliga bolag. Men jag tar upp frågan eftersom socialministern i svaret flera gånger återkommer till att frågan är under beredning och att viktiga frågor inte går att svara på i dag.
Socialministern säger så här i svaret: "Frågan om försäljning av apotek kan inte besvaras isolerat från andra faktorer." Samtidigt begär regeringen just nu riksdagens mandat att säga ja till att påbörja försäljning av apotek. Det är samma socialminister som i svaret säger att frågan om försäljning av apotek inte kan besvaras isolerat från andra faktorer.
Vi fick tidigare i debatten höra att socialministern lovar att man inte ska genomföra någon försäljning innan riksdagen har tagit ställning till vilka regler som ska gälla på en avreglerad marknad. Men då måste man ställa frågan: Varför ska riksdagen i så fall fatta beslut om ett sådant bemyndigande?
Varför ta en sådan stor risk, socialministern, när man tittar på hur allvarligt Riksrevisionen såg på hanteringen av den tidigare mycket tunna propositionen från regeringen om försäljning av statliga bolag? Varför är det så bråttom, socialministern, om du ändå inte tänker utnyttja det mandat som du begär att riksdagen ska ge regeringen?
Hur kan du säkerställa att inte Riksrevisionen kommer att ha samma kritiska synpunkter mot att bryta mot regeringsformens beredningskrav i denna tunna proposition när du själv anser att frågan om försäljning inte kan besvaras isolerat från andra faktorer?
Ylva Johansson (S):
Jag tycker att det är en oroväckande inställning från den borgerliga majoriteten att man på område efter område i situation efter situation slarvar eller tar lättsinnigt på viktiga beredningskrav. När vi påpekar det från oppositionen eller från andra myndigheter kallas det att vi söker bekymmer.
Jag tog upp att Riksrevisionen vid den tidigare propositionen hade påpekat att regeringen inte inhämtat synpunkter från myndigheter med expertkunskap innan man lade fram förslaget. Jag tänkte här läsa upp vad en expertmyndighet säger om förslaget om en omreglerad apoteksmarknad. Man säger så här: "Förutsättningarna i andra länder, t.ex.
Norge, för att införa konkurrens vid försäljning av läkemedel i apoteks- eller detaljistledet har varit betydligt gynnsammare än vad som gäller i Sverige. - - - Läkemedelsmarknaden avviker i stora delar från en fungerande konkurrensmarknad. Patienten eller konsumenten svarar för en liten del av kostnaderna för läkemedel medan det allmänna betalar den större delen av kostnaderna. Men det är en tredje part, förskrivaren av läkemedel, som ytterst avgör vilka läkemedel som används.
- - - I den centrala delen av den föreslagna omregleringen av apoteksmonopolet, som gäller utformning av prissättningssystem och marknadsaktörernas roller, anser jag att utredningens analys har brister i olika avseenden. - - - Det finns en risk att utredningens förslag inte medför en mångfald av apotek, utökat öppethållande, bredare produktsortiment m.m. som gynnar patienter och konsumenter." Detta sade Konkurrensverket i sitt särskilda yttrande till utredningen.
Konkurrensverket har tillfrågats i socialutskottets hearing och säger att man är i grunden positiv till en omreglering av apoteksmarknaden. Men man har allvarliga invändningar, och man är mycket skarp i dem.
Jag tycker att det är anmärkningsvärt att regeringen tar så lätt på de här invändningarna och att man menar att riksdagen, trots att de här invändningarna inte har fått något svar och trots att remisstiden inte har gått ut, ändå ska ge ett bemyndigande att påbörja försäljning.
Ylva Johansson (S):
Låt mig först säga att Finn Bengtsson ägnar sin tid åt att ställa frågor till och polemisera med mig. Men jag tänker ägna min tid åt de frågor jag har ställt till socialministern och hålla mig till den diskussionen. Jag tycker att det är positivt att socialministern delar min syn på problembilden. Vi har nog en stor samsyn i flera av frågorna.
Det är min uppfattning att vi har en mycket god vård i livets slutskede i många avseenden. Jag vet att den palliativa vården behöver utvecklas ännu mer på sina håll. Inte minst gäller det många äldre, som inte alla får den palliativa vård man skulle kunna önska. Men på många sätt har detta utvecklats starkt, och vi har en god vård i livets slutskede.
Jag delar professionens uppfattning att man ger en god vård, att man har riktlinjer som är tillfyllest och att man klarar många av de svåra etiska avvägningarna på ett bra sätt. Det är också skälet till att jag inte fann anledning att ta några initiativ när jag hade ansvaret som minister. Jag delade den uppfattning som professionen har.
Det problem som har uppstått nu med det rättsfall som vi ännu inte känner till utfallet av är att frågan ställs: Räcker detta för rättssamhället? Kommer de rättsvårdande myndigheterna att göra andra bedömningar, eller gör de andra bedömningar nu, än de som görs inne i sjukvården? Det är den frågeställning som nu ställs och som vi har att hantera som politiker.
Jag vill avsluta mitt sista inlägg här med att säga att jag ser positivt på socialministerns svar. Jag hoppas att socialministern nu i sitt avslutande inlägg kan lova att om det behövs kommer regeringen att vidta de åtgärder som krävs för att sjukvårdspersonal som följer sjukvårdens praxis och riktlinjer inte ska riskera att hamna inför rätta.
Ylva Johansson (S):
Man räknar med att 8 procent av befolkningen har KOL. Det är ovanligt att barn och ungdomar får KOL, så man skulle kunna säga att det kanske är var tionde vuxen som får KOL. Det är också ovanligt att man får KOL om man på ganska många år inte har rökt. Därför skulle man kunna säga att bland dem som uppnått min eller socialministerns aktningsvärda ålder eller mer har kanske var femte person KOL. Det handlar alltså om enormt många människor.
Av dessa är bara hälften diagnostiserade; det är den bedömning som görs. Det betyder att många hundra tusen personer, kanske var tionde person vi möter i vår egen ålder eller äldre, har KOL utan att veta om det. För de människorna kan vi i politiken göra stor skillnad genom att se till att skaffa rutiner så att de här människorna blir diagnostiserade i ett tidigt skede.
Vi vet också att man med en tidig diagnostik kan lindra och förhindra oerhört mycket lidande. Eftersom sjukdomen är obotlig men går att bromsa gör en tidig diagnostik att man kan slippa leva med att resten av livet andas genom ett sugrör. Också jag har tittat på undersökningen om hur det ser ut på vårdcentralerna.
Jag är inte lika positiv utifrån det utfallet. Det är bara 55 procent som säger sig ha dokumenterade rutiner för astma och KOL. Därutöver säger 30 procent att de har icke dokumenterade rutiner. I samma undersökning säger 30 procent av vårdcentralerna att de inte alls har några team som arbetar med detta trots att det i riktlinjerna sägs att det är precis det som behövs.
Det behövs en specialutbildad KOL-sjuksköterska för att kunna ha en bra mottagning. Bara hälften av vårdcentralerna uppfyller kraven för en godkänd mottagning. Det finns alltså mycket att göra när det gäller vården av patienter som är KOL-diagnostiserade. Jag skulle ändå vilja fokusera på alla som inte är diagnostiserade, för en enormt stor vinst kan göras om dessa människor i ett tidigt skede kan få sin diagnos.
Väldigt många vittnar om att spirometrimätningar är ovanliga - ovanliga i förhållande till vad de borde vara. Det finns spirometrar ute på vårdcentralerna, men ofta måste man själv be om en lungkapacitetsmätning.
Jag skulle vilja föreslå att man säger att alla personer, kanske över 40 år, som är eller som har varit rökare ska erbjudas en lungkapacitetsmätning på vårdcentralen. Det är en mycket billig och enkel undersökning. Oerhört mycket lidande skulle kunna förhindras. Naturligtvis skulle vi också spara vårdresurser för framtiden genom en sådan tidig diagnostik.
Jag skulle därför vilja fråga om socialministern är beredd att ta ett initiativ för att se till att man ute på vårdcentralerna kan få rutiner för en bättre diagnostik, till exempel genom att rutinmässigt erbjuda rökare över en viss ålder en lungkapacitetsmätning på vårdcentralen.
Ylva Johansson (S):
Finn Bengtsson försöker ställa olika patientgrupper mot varandra, men jag delar inte hans uppfattning. Det är självklart inte riksdagens sak att tala om hur man ska bedriva vården i detalj eller göra de prioriteringar som ska göras ute på mottagningar eller på kliniker. Men det finns stora folksjukdomar där riksdag och regering har tagit initiativ och bör göra det.
Den socialdemokratiska regeringen gjorde det när det gällde nationella psykiatrisamordnaren, som gjorde ett stort arbete som vi hoppas att den nuvarande regeringen ska fortsätta med och se till att det blir förverkligat. Den nuvarande regeringen har satt i gång ett arbete med en nationell cancerstrategi, och jag hoppas att frågan så småningom kommer upp i riksdagen så att vi kan behandla den.
Det finns anledning att ta den sortens stora politiska initiativ när det gäller framför allt stora folksjukdomar, men det är också fråga om hur vi ska använda våra gemensamma resurser på ett bra sätt inom vården i framtiden. Socialministern pekade tidigare på att KOL, liksom de flesta folksjukdomar, är sådan där livsstil och livsvillkor spelar stor roll.
Just därför är det så viktigt med förebyggande arbete och olika insatser för att underlätta för människor att leva under sådana förhållanden att man undviker att bli sjuk. Det är utmärkt att vi får färre rökare. Antalet minskar i mycket snabb takt, och det är tack vare många politiska initiativ under flera års tid som vi har den utvecklingen. Som socialministern säger tror många att den största risken med att röka är risken att få lungcancer, men KOL är vanligare än lungcancer.
Det finns mycket att göra när det gäller informationen. Vi delar synen på det förebyggande, men det som är oroväckande är att antalet personer som har varit rökare under en längre tid av sitt liv nu ökar. Det tar väldigt lång tid innan vi kommer att få se en minskning av KOL-patienter som ett resultat av färre rökare, vilket förstås är viktigt. Men vi står inför stora utmaningar i sjukvården.
Jag skulle igen vilja ge socialministern möjligheten att svara på frågan: Är socialministern beredd att ta något initiativ för att förbättra möjligheten att diagnostisera KOL-patienter?
Ylva Johansson (S):
Tack för svaret, socialministern. Precis som socialministern säger har problemet med förfalskade läkemedel en oerhört stor omfattning globalt. Världshälsoorganisationen har räknat med att handeln med förfalskade läkemedel har ökat med 90 procent de senaste tre åren. Det är en enorm ökningstakt.
Man räknar med att det kommer att fortsätta att öka. Världshälsoorganisationen bedömer också att hälften av de läkemedel som säljs över Internet är förfalskade. Det är enorma siffror om det som WHO uppger stämmer. Det betyder att problemet är oerhört stort i sin omfattning globalt.
Det handlar om sjuka människor som inte får den viktiga medicin de behöver, eftersom ett förfalskat läkemedel kan innehålla ingen substans alls eller en verkningslös substans. Men det kan också handla om friska eller sjuka människor som får i sig ett farligt ämne, en alldeles för hög dos av ett ämne eller ett ämne som är olämpligt att kombinera med ett annat läkemedel.
Omfattningen av detta och hur stora skador det åsamkar människor vet vi inte. Det är viktigt att man kan agera för att stävja utvecklingen. De initiativ som socialministern redovisar är bra, men jag tror inte att de räcker. Det mesta tyder på att det är skrupulösa internationella kriminella nätverk som ligger bakom hanteringen.
Det är inga småskuttar i källaren, utan det är stora och finansiellt starka aktörer. Vi kan se på hur vi bestraffar den här typen av kriminalitet med förfalskade läkemedel i Sverige och jämföra det med andra straffsatser.
Man kan göra bedömningen att det inte är förenat med särskilt allvarlig risk att ägna sig åt handel med förfalskade läkemedel. Om man till exempel begår ett grovt dopningsbrott är straffsatsen mellan sex månaders och sex års fängelse medan den för ett grovt brott mot läkemedelslagen är mellan böter och max ett års fängelse.
Jag skulle vilja fråga socialministern hur han bedömer straffskalan när det handlar om brott mot läkemedelslagen, alltså handel med förfalskade läkemedel, i förhållande till handel med dopningspreparat. Jag tycker att det finns stora likheter i detta. Det finns mycket som tyder på att det är samma aktörer som väljer att handskas antingen med olagliga dopningspreparat eller med falska läkemedel.
Det är klart att också straffsatser påverkar hur man i ett sådant internationellt nätverk väljer att investera sina resurser.
Ylva Johansson (S):
Jag välkomnar att socialministern är öppen för att pröva och titta över straffskalorna. Jag delar uppfattningen att man inte ska övervärdera den enskilda åtgärden, men detta är också en fråga som bör prövas, inte minst i jämförelse med dopningsbrott. Jag tycker också att Läkemedelsverkets informationskampanj är bra. Den har väckt berättigad uppmärksamhet. Jag tycker att det är ett bra initiativ, och jag hoppas att det kommer att påverka människors beteende.
Jag är övertygad om att det är många svenskar som lever i tron att försäljningen av läkemedel över Internet har precis samma säkerhet eller motsvarande säkerhet som när man handlar på Apoteket. De tror att möjligheterna att få ersättning och rättelse om man skulle bli skadad finns. Men så är det ju inte. Man är helt rättslös om man drabbas av allvarliga sjukdomar eller biverkningar när man har handlat läkemedel över Internet.
Kampanjen är därför mycket bra. Fru talman! Den avreglering och privatisering av Apoteket som regeringen planerar och snart ska genomföra leder förhoppningsvis inte till att förfalskade läkemedel börjar säljas i det nya privata apotekssystemet i Sverige. Men jag menar ändå att riskerna och kraven på kontroll ökar.
Vad vi vet säljs i dag inga förfalskade läkemedel via Apoteket. Vi kan naturligtvis inte veta det hundraprocentigt, men så här långt verkar det bra. Däremot vet vi från grannländer, som också har en reglerad apoteksmarknad och kontroll, att man har funnit fall.
I Storbritannien och Holland har man funnit förfalskade läkemedel i de legala distributionskedjorna.
Därför vill jag fråga socialministern vilka åtgärder regeringen tänker vidta för att så gott det går säkerställa att vi också framtiden ska slippa få förfalskade läkemedel i den legala distributionskedjan i det nya apotekssystem som ska ersätta det apotekssystem som hittills har hållit rent från förfalskade läkemedel i svenska apotek.
Ylva Johansson (S):
Jag tycker att det är mycket bra att samarbeta på EU-nivå. Det är helt nödvändigt, och det gäller också att göra det internationellt. Det är bra att EU-kommissionen tar initiativ. Det är också viktigt att vara medveten om att en del av de förslag som diskuteras kan medföra andra problem, till exempel kan det försvåra möjligheten till parallellimport och på det viset öka kostnaderna för läkemedel.
Det är svåra avvägningar att göra när det gäller vilka åtgärder som är mest lämpliga att ta till, men det är självklart att vi måste samarbeta mycket på EU-nivå. Jag har ingen anledning att ifrågasätta Göran Hägglund när han säger att han har ambitionen att ha ett säkert system för läkemedelshantering utan förfalskade läkemedel också med den avreglering och privatisering som jag menar att man arbetar för när det gäller Apoteket. Men frågan är hur det ska gå till.
Jag noterar nu att socialministern inte är beredd att svara på den frågan. Apoteksutredningen tog inte upp den här frågan särskilt och har inte belyst vilka särskilda förändrade förhållningssätt som kan behövas på en förändrad marknad med en förändrad reglering. Detta ligger också nära frågan om prissättningen och därmed distributionsvägarna och hur pass genomskinliga de vägarna kommer att vara på en ny apoteksmarknad.
Det är det område där utredningen fick allra mest kritik. Jag har förstått att regeringen arbetar för att finna en annan lösning. Jag hoppas verkligen att regeringen tar frågan på så stort allvar som Göran Hägglund säger.
När nya förslag om Apoteket kommer till riksdagen hoppas jag att de åtföljs av rejäla förslag när det gäller hur säkerheten för att förhindra att vi får in förfalskade läkemedel i det legala läkemedelsdistributionssystemet i Sverige. Jag hoppas att sådana förslag kommer att finnas med i den propositionen.
Ylva Johansson (S):
Tack, socialministern, för svaret! Jag beklagar att socialministern inte vill ta några initiativ med anledning av detta. Det här är dessvärre inget nytt problem. Socialstyrelsen gjorde en tillsyn redan 2003, då man undersökte 36 sjukhus och konstaterade att det fanns överbeläggningar vid flertalet av dem och att hälften av sjukhusen hade utlokaliserade patienter.
När en sådan rapport kommer förväntar man sig naturligtvis att sjukvårdshuvudmännen kommer att vidta åtgärder för att se till att ta itu med problemet, eftersom man redan då bedömde att patientsäkerheten var hotad. När Socialstyrelsen nu i augusti gjorde en förnyad tillsyn och granskade sex större sjukhus i landet vid oanmälda besök konstaterade man att problemet kvarstår.
Visserligen har sjukvårdshuvudmännen vidtagit åtgärder för att skaffa sig bättre rutiner, men man har gjort det på ett sådant sätt, enligt Socialstyrelsen, att man betraktar det som ett normaltillstånd att ha överbeläggningar och utlokaliserade patienter. Man har liksom permanentat det problem som påvisades 2003 och har skaffat sig lite bättre rutiner för att behandla ett permanent patientsäkerhetsproblem.
Detta menar jag är oerhört allvarligt. Det är inte så att problemet är större nu, tror jag, än det var 2003. Det allvarliga är i stället att effekten av rapporten 2003 inte har blivit något annat än att man så att säga har vant sig vid och har skaffat sig goda rutiner för att hantera ett permanent problem som är allvarligt för patientsäkerheten.
Vi vet i dag att framför allt läkare men också annan vårdpersonal ägnar orimligt många timmar åt att finna platser åt sina patienter. Det här är en total felanvändning av viktig tid som vårdpersonal och läkare förstås skulle ägna åt patienterna i stället.
Det resulterar också ofta i att det blir en för patienten mindre bra lösning och en för vårdpersonalen mindre bra lösning i och med att man får arbeta på permanent överbelagda vårdavdelningar. Vi känner väl till problemet med att man tvingas skriva ut patienter i förtid, ofta kanske mycket sköra äldre patienter som inte är redo att klara sig enbart med hjälp av kommunal omsorg.
Det här problemet orsakar alltså problem i flera led, också för personalen, ska jag säga. Läkarförbundets undersökningar visar att deras medlemmar pekar på att arbetsbelastningen ökar kraftigt på grund av vårdplatsbristen och att man går hem från jobbet med en känsla av otillfredsställelse och oro.
Det är väldigt energikrävande att uppleva att man inte kan ge sina patienter den bästa vården. Jag menar att det är mycket bra att utreda patientsäkerheten. Det är en välbehövlig utredning, och vi ser fram emot resultaten som ska presenteras snart.
Men just den här frågan, problemet med bristen på vårdplatser och att vi nu vet att sjukvårdshuvudmännen trots påtagliga brister inte har kunnat åtgärda problemet, är ju redan utredd, och här behöver åtgärder vidtas, socialministern.
Ylva Johansson (S):
Slutenvårdsplatser är mycket dyra, och de ska självfallet inte användas i onödan. Jag tror inte att man gör det heller särskilt ofta i dag. Tvärtom ser jag ibland exempel på motsatsen; personer som kanske skulle ha behövt några dagar till i slutenvård har inte fått det. Sverige har, som socialministern beskriver, mycket få slutenvårdsplatser i en internationell jämförelse. Det har i huvudsak varit en bra utveckling.
Den ska vi inte skämmas för utan i stället vara stolta över. Det har betytt att vi kunnat modernisera vår sjukvård. Mycket vård kan i dag ges i öppenvård, och en del saker som tidigare krävde kirurgiska ingrepp kan vi i dag behandla med läkemedel. Det är en positiv utveckling. Jag tror emellertid inte att det finns särskilt mycket luft i systemet.
Även om det naturligtvis är bra med utvecklingsprojekt där man systematiskt jobbar med förbättringar - och det går säkert att åstadkomma sådana, inte minst genom att lyssna mycket på personalens erfarenheter, förslag och insikter - är läget ändå bekymmersamt.
Att man ute hos sjukvårdshuvudmännen inte kunnat göra någonting åt det sedan larmrapporten kom 2003, mer än att permanenta det och skaffa bättre rutiner, tycker jag visar på att problemet inte är löst. Trots allt har vi nu gått igenom ett antal år med relativt god ekonomi för landstingen, och läget för att bedriva utvecklingsarbete inom vården har varit ganska bra. Man har också, menar jag, på många sätt bedrivit utvecklingsarbete, men det har alltså inte löst detta problem.
Läget nu, när vi står inför 2009, gör att vi har anledning att bli bekymrade. Landstingen, som nu ska besluta om budgeten för nästa år, är i en situation där det finns en akut broms i ekonomin. Finansministern kom i går med nya prognoser som pekar mot att vi redan nästa år får ett underskott i de samlade offentliga finanserna.
Ett sådant resultat är för landstingssektorn katastrofalt, eftersom vi vet att landstingssektorn är den som är mest känslig och snabbast går nedåt när konjunkturen nu vänder.
Att tro att landstingen, när de är tvungna att slå till akutbromsen, skulle sätta i gång ett utvecklingsarbete med anledning av problemen med slutenvårdsplatser, något som de inte mäktat med de senaste fem åren, är nog att vara väl optimistisk.
Även om jag naturligtvis delar uppfattningen att det är landstingen som känner till behoven och ska ta sitt ansvar är det ändå fråga om både påtryckningsmedel gentemot landstingen och ekonomiska förutsättningar för att kunna åtgärda den här patientsäkerhetsfrågan, som jag menar inte i första hand är en fråga om lagstiftning utan om resurser för att få fler vårdplatser.