KBLab/rixvox huggingface dataset:
Annika Strandhäll (S):
Jenny Petersson vet att jag också tidigare har försökt svara på den här frågan, och den är komplex. Det kan vara bra att jag lite kort försöker redogöra, inte minst för dem som lyssnar, för vad svårigheten ligger i. Precis som Jenny Petersson var inne på, och som jag sa i mitt interpellationssvar, har två utredningsförslag remitterats för att lösa problemet med att vissa företag inte har försäkring.
Enligt det första förslaget skulle krav på en godtagbar nivå på läkemedelsförsäkringen uppställas för att ett läkemedel skulle få ingå i läkemedelsförmånerna, det vill säga få en samhällelig subvention. Enbart i undantagsfall, när inget alternativ finns tillgängligt, skulle ett oförsäkrat läkemedel kunna få en subvention.
Svårigheten i detta förslag låg i att definiera en godtagbar nivå som inte medför att Sverige diskriminerar företag som har tecknat annan försäkring än den svenska läkemedelsförsäkringen.
Därför gick det inte i författning att ange att alla läkemedel i förmånssystemet ska omfattas av den svenska läkemedelsförsäkringen, i och med att det skulle innebära att EU:s regler om fri rörlighet troligen skulle åsidosättas. Enkelt uttryckt måste man definiera vilken nivå på skydd som ska kunna medföra subvention enligt förmånssystemet.
En statlig utredning fick därför i uppdrag att titta på vilken nivå som skulle krävas. I direktiven till utredningen öppnades dock även upp för att man kunde föreslå ett alternativt sätt att lösa problemet. Detta ledde till förslag två, som jag huvudsakligen fokuserade på i mitt svar.
Det innebär att apoteken skulle ges i uppgift att upplysa om försäkringsstatus och att patienten skulle ha möjlighet att motsätta sig ett utbyte. Därutöver skulle även förskrivaren ges i uppgift att informera patienten om vilket försäkringsskydd det förskrivna läkemedlet har.
Den här utredningen bedömde att det inte gick att införa krav på försäkring som villkor för förmån - det var liksom slutsatsen. Utredningen menade att EU:s så kallade produktansvarsdirektiv utgjorde ett hinder mot en sådan lösning. Frågan är komplicerad och behöver fortsatt analyseras.
Som sagt: Kritiken var massiv mot det förslag som blev huvudförslag och som är det enda som har funnits på bordet. Vi vet att vägen framåt är komplicerad och kräver resurser. Och som jag skrivit i tidigare frågesvar lyckades inte heller alliansregeringen att finna en lösning i den här frågan.
Jag kan dock försäkra Jenny Petersson att vi avser att återkomma så snart vi har en lösning som är genomförbar och vettig. I dag har vi ännu inte någon sådan lösning, som jag har varit tydlig med i mina svar till Jenny Petersson och även till Barbro Westerholm.
Det är tråkigt. Jag önskar att detta hade kunnat vara längre fram än vad det är just nu. Vi behöver få en lösning, men frågan är komplex. Framtagandet av en sådan lösning tar därför tid.
Annika Strandhäll (S):
Jag vill vara säker på att problemet med att vissa läkemedel säljs utan att omfattas av försäkring får en lösning som både är hållbar och som fungerar för alla inblandade. Man måste ändå konstatera att det som man landade i efter de här två utredningarna varken är en långsiktig eller hållbar lösning.
Dessutom innebär den en risk för att det informationsansvar som skulle läggas på apoteken skulle tränga undan annan viktig information till dem som ska nyttja läkemedlen. Det är inte en önskvärd eller hållbar riktning att gå i, och därför var också kritiken fullständigt massiv i den här delen.
Om man ska säga något allmänt om den svenska läkemedelsförsäkringen, återigen till dem som lyssnar på debatten, är det att det i början av 70-talet tillsattes en utredning med uppgift att bland annat utreda frågor om ersättning för skador som orsakats av läkemedel. I det betänkandet, som kom 1976, föreslogs att det skulle inrättas en obligatorisk försäkring.
I samband med beredningen av betänkandet presenterade läkemedelsindustrin en frivillig lösning i form av en läkemedelsförsäkring. Detta ledde till att den försäkring som vi har i dag tillkom 1978. Till skillnad från patientförsäkringen, som regleras i patientskadelagen och som gäller för skador som har uppkommit i samband med hälso- och sjukvård, är alltså den här försäkringen fortfarande frivillig.
Det visar sig nu att den riktning som vi kanske snarare skulle vilja gå i och som kanske vore det enda rimliga, alltså mot ett obligatorium om man ingår i förmånen, verkar strida mot EU-direktiv. Samtidigt tycker jag också att det är viktigt att understryka det som Jenny Petersson säger.
Sedan ska man veta att det räcker med ett fall där någon drabbas negativt av ett oförsäkrat läkemedel för att det ska vara ett fall för mycket och oacceptabelt. Men för att inte spä på oron i onödan kan jag säga att vi naturligtvis har följt hur det här ser ut.
Läkemedelsförsäkringen har under hand lämnat uppgifter om oförsäkrade läkemedelsförpackningar för år 2016 till departementet. Enligt Läkemedelsförsäkringens uppskattningar såldes under 2016 91 000 förpackningar inom läkemedelsförmånen som inte var med i den svenska läkemedelsförsäkringen.
Då ska man veta att det totalt under 2016 expedierades totalt 92 miljoner läkemedelsförpackningar inom förmånen på apoteken. Av dem var alltså 91 000 oförsäkrade. Det är 91 000 för många - låt mig understryka det. Skulle någon drabbas är det definitivt helt oacceptabelt, men vi är nere på promillenivåer egentligen.
Det finns i dagsläget inget beslut om vägval i den här frågan. Vilken som är den bästa lösningen måste fortsätta analyseras av våra experter. Det handlar också om en rättslig analys som det kanske inte helt lämpar sig att ta en diskussion om här. En fördel med att införa krav på försäkring för att ett läkemedel ska omfattas av läkemedelsförmånen är att apoteken skulle kunna ägna sin tid åt annat och det skulle vara tydligt för patienten att läkemedlet omfattas.
Vi får försöka hitta vägar, och vi kommer att återkomma så snart frågan är färdiganalyserad.
Annika Strandhäll (S):
Det var också därför som jag tyckte att det var väldigt viktigt att under den här interpellationsdebatten redogöra för bakgrunden och för att inte heller den tidigare regeringen lyckades lösa frågan på ett tillfredsställande sätt.
Från regeringens sida har jag varit tydlig med att vi ser det här som en viktig fråga. Vi håller på att analysera frågan. Det finns rättsliga perspektiv på det här. Vi har för avsikt att återkomma och åtgärda detta så fort vi har en tillräckligt bra lösning.
Annika Strandhäll (S):
Jenny Petersson har frågat mig hur jag och regeringen ämnar säkerställa att alla flickor och pojkar får det bästa tänkbara vaccinet och vilket uppföljningsansvar jag och regeringen anser oss ha när det gäller att de medel som regeringen bidrar med används på bästa sätt. En av de enskilt viktigaste insatserna inom folkhälsoområdet har varit införandet av vaccinationsprogram på befolkningsnivå.
Inom det allmänna vaccinationsprogrammet för barn erbjuds alla barn och ungdomar vaccinationer för att en rad smittsamma och allvarliga sjukdomar ska förebyggas. Sedan den 1 juli 2015 har Folkhälsomyndigheten ansvar för de nationella vaccinationsprogrammen. Regeringen beslutar, baserat på underlag från Folkhälsomyndigheten, vilka sjukdomar som ska omfattas av nationella vaccinationsprogram.
Folkhälsomyndigheten har tagit fram en arbetsmodell för att processen med att ta fram underlagen ska vara tydlig, öppen och säkerställa att besluten bygger på bästa tillgängliga kunskap. Processen involverar såväl andra myndigheter som externa experter och ett öppet remissförfarande. Vaccination mot HPV ingår i det allmänna vaccinationsprogrammet för barn sedan 2010. I dag är programmet begränsat till flickor.
Landstingen och kommunerna ansvarar för att genomföra de nationella vaccinationsprogrammen. I denna skyldighet ligger även att upphandla de vacciner som krävs för att genomföra programmen. Precis som Jenny Petersson säger finns i dag tre olika vacciner mot HPV. Samtliga vacciner ger ett skydd mot HPV-infektioner som kan leda till cancer, och två tillgängliga vaccin medför dessutom ett skydd mot kondylom.
Regeringens beslut att en sjukdom ska omfattas av ett nationellt vaccinationsprogram styr inte landstingen och kommunerna vad gäller vilket vaccin som ska upphandlas och erbjudas. Det är landstingens ansvar att organisera hälso- och sjukvården så att alla medborgare har tillgång till god vård. Det kommunala självstyret innebär att landsting kan anpassa sin verksamhet till de regionala förutsättningarna.
Landstingen har också eget ansvar för den interna kontrollen av verksamheten. Inspektionen för vård och omsorg, IVO, ansvarar för tillsyn inom hälso- och sjukvården.
Vad gäller Jenny Peterssons fråga om regeringens uppföljningsansvar har Folkhälsomyndigheten i uppdrag att följa olika aspekter av de nationella vaccinationsprogrammen för att kunna göra förbättringar och säkerställa att programmen fungerar optimalt. Folkhälsomyndigheten lämnar årligen en lägesrapport till regeringen om de nationella vaccinationsprogrammen, och det känner jag mig trygg med.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Jenny Petersson! Det är oerhört glädjande att konstatera att vi nu kan vaccinera mot HPV. Det är också oerhört intressant att följa utvecklingen. Precis som Jenny Petersson var inne på finns det tre olika vacciner, 2-valent, 4-valent och 9-valent vaccin.
Som jag sa i mitt förra inlägg skyddar alla tre vaccinerna mot de vanligaste typerna, alltså HPV 16 och HPV 18. Det är de typer som oftast - i ca 70 procent av fallen - orsakar livmoderhalscancer.
HPV 16 och 18 kan också kopplas till andra sorters cancer, till exempel cancer på blygdläppar, i slida, i ändtarmsöppning, i mun- och svalgregionen. De 4- och 9-valenta vaccinerna skyddar dessutom mot HPV-typerna 6 och 11, som orsakar 90 procent av alla fall av kondylom.
Det 9-valenta vaccinet - det mest potenta vaccinet - ger även skydd mot HPV-typerna 31, 33, 45, 52 och 58. Precis som Jenny Petersson säger har de en större skyddseffekt.
Nu får vi avvakta vad man slutligen kommer att landa i och vad remissinstanserna har svarat på SKL:s remiss med utgångspunkt i deras första utkast. Upphandlingen beräknas slutgiltigt gå ut i början av augusti.
När det gäller HPV-vaccination som också ska inkludera pojkar tog vi emot remissvaren i mitten av maj. Vi håller just nu på att bereda frågan i Regeringskansliet.
Det som jag vill tillägga när det gäller den här typen av vaccinationer är just vikten av att vaccinera sig. Där har också Folkhälsomyndigheten ett uppdrag att informera föräldrar.
I Sverige har vi inte någon obligatorisk vaccination av barn och unga, utan det är ett erbjudande som föräldrar har att ta ställning till. Det finns oroväckande tendenser i Europa och omvärlden under de senaste åren.
Det sprids många olika, kanske inte alltid helt sanningsenliga, påståenden om vaccinationer, som ju är det mest effektiva sättet att tillse att sjukdomar som är direkt dödliga utrotas.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Jenny Petersson, för en viktig och angelägen interpellation som lyfter fram en jätteviktig fråga och som berör väldigt många svenskar. Det ska bli spännande att följa den fortsatta processen. Jag vill också rikta ett varmt tack för de spännande och viktiga debatter som vi har haft. Jag riktar också ett varmt tack till talmannen och riksdagen.
Annika Strandhäll (S):
Tack, Penilla Gunther, för frågorna! Jag förstår att riksdagsledamoten är väldigt insatt och engagerad. Det lyser igenom i interpellationen. Därmed vet jag också att hon känner till att detta är en ytterligt komplex och svår fråga.
Den omedelbara känslan när man läser interpellationen är: Men herregud! Det ömmar i hjärtat. Vi vet att det handlar om utsatta patientgrupper.
Vi vet också att vi har en utveckling i Sverige och i omvärlden där vi, i takt med läkemedelsutvecklingen, kommer att kunna behandla betydligt fler av dessa små och väldigt speciella grupper.
I grund och botten är detta en av de bakomliggande orsakerna till att vi nu har tillsatt Läkemedelsutredningen, som ska titta på hur vi får till stånd en hållbar läkemedelsförsörjning i Sverige, både ur ett etiskt perspektiv och, naturligtvis, ur ett finansiellt perspektiv.
Toivo Heinsoo ska lämna sitt slutbetänkande den 1 december i år, och detta är en av de många komplexa frågor som han har på sitt bord. Förhoppningsvis ska han komma tillbaka till den regering som då sitter med ett förslag om hur vi långsiktigt kan få till en hållbar läkemedelsförsörjning i Sverige som även omfattar dessa väldigt speciella grupper.
När det gäller frågan om kliniska prövningar skulle jag vilja återkomma till det som jag sa i mitt interpellationssvar. Ja, Sverige har få läkemedelsprövningar. Enligt statistiken är vi inte ensamma om detta, utan det är ett faktum också i många andra västländer.
Det som Kina, Sydostasien och Sydamerika kan erbjuda läkemedelsföretagen är betydligt större populationer att utgå ifrån när man gör prövningarna och dessutom lägre kostnader. Sverige har relativt sett en ganska liten population.
Men vi kan konstatera att man i till exempel Danmark har varit mer framgångsrik när det gäller att få till stånd kliniska prövningar, trots att man har än mindre population än vi har.
Enligt vårt life science-kontor beror detta på att man i Danmark har arbetat mycket fokuserat med kliniska studier sedan länge. Enligt LIF beror den låga siffran också på bristande incitament för forskning och innovation i sjukvården.
Jag hoppas ju, lite grann som också Penilla Gunther var inne på i sitt inlägg, att vi, med det tydliga fokus som vi nu har på life science och med det särskilda uppdrag som man där också har när det gäller kliniska prövningar, ska kunna få till ett fokuserat arbete som gör att vi förhoppningsvis ska kunna få upp antalet kliniska prövningar i Sverige igen.
Annika Strandhäll (S):
Låt mig börja där Penilla Gunther slutade. Våra kvalitetsregister är ju något som vi i Sverige är väldigt stolta över. Vi är stolta över att vi har så välutvecklade kvalitetsregister i Sverige, och de är något som många andra länder tittar på med viss avund.
Så här långt har vi säkrat en överenskommelse med SKL om den fortsatta finansieringen av kvalitetsregistren. Sedan behöver man kanske fundera över en mer långsiktig lösning. Men oavsett regering är jag övertygad om att detta är ett område som man kommer att vara mån om att fortsätta värna, för det är otroligt värdefullt för Sverige, inte minst som forskningsnation.
När det gäller den andra delen har jag egentligen ingen annan åsikt än Penilla Gunther. Vi har en fantastisk utveckling inom läkemedelsområdet som gör det möjligt för allt fler människor att få behandling även för väldigt smala och specifika diagnoser.
Vår uppgift som politiker i ett läge när dessa läkemedel, som riktar sig till smala patientgrupper, inte sällan blir extremt dyra är att hitta en långsiktig lösning som är hållbar.
Det handlar om att tillse att vi på ett säkert och bra sätt skapar en tillgång för de patientgrupper som är i behov av dessa läkemedel och därmed skapar en trygghet. Vi har tillsatt en läkemedelsutredning, som arbetar på och som inom en relativt snar framtid ska lämna sitt slutbetänkande.
Faktum är att det är den första översynen av finansieringsordningen för förmånsläkemedel sedan 1998, då kostnadsansvaret formellt övergick från staten till landstingen. Man har nu verkligen uppgiften på bordet att se över systemen för prissättning och subvention.
Jag vet också att Toivo Heinsoo, som är vår utredare, är väldigt medveten om den problematik som Penilla Gunther lyfter i interpellationen. Men jag menar att målsättningen måste vara ett långsiktigt hållbart system, som också möjliggör en samhällsekonomiskt effektiv användning av läkemedel.
Det handlar om att vi kan få en tydlig ansvarsfördelning mellan staten och landstingen som bidrar till en jämlik och patientcentrerad vård och som bidrar till förutsägbara processer för de berörda aktörerna. Det handlar även om, apropå incitament, som Penilla Gunther lyfter, att vi får goda förutsättningar för just forskning och innovation, som också kan vara till nytta för patienten.
Jag vet att utredningen analyserar och överväger om det nuvarande systemet med ett särskilt statsbidrag för läkemedlen inom förmånen är ändamålsenligt eller om det bör förändras. Det ska bli otroligt spännande att ta del av de förslag som eventuellt kommer på bordet, men i dagsläget har vi inte en färdig lösning på det problem som Penilla Gunther lyfter.
Vi kommer att behöva avvakta det som Läkemedelsutredningen kommer fram med och med utgångspunkt från det sedan arbeta vidare. Men, som sagt var, jag tror att vi i grunden är ganska överens om åtminstone i vilken riktning vi behöver gå.
Annika Strandhäll (S):
Som sagt: Tack för en viktig interpellation, Penilla Gunther! Jag har stor förståelse för tankarna kring ett nationellt system eller en nationell pott, som Penilla Gunther beskriver, för att kunna tillgodose dessa behov.
Man kan väl ändå konstatera att det system vi har i dag också innefattar effekter av inte minst de olika ersättningssystem som har skapats i olika landsting. Det gör denna fråga väldigt, väldigt svår.
Detta bidrar också i viss mån till en ojämlikhet när det gäller tillgången för dessa grupper. Därför har jag svårt att se att det finns en enkel lösning. Jag tror att det måste ske förändringar om vi ska kunna möta detta - det säger jag utan att låsa mig vid någonting innan vi har ett utredningsresultat på bordet. Jag vet att Toivo Heinsoo har funderat.
Man tittar bland annat på hur det ser ut internationellt. Han har bland annat lyft fram tre nivåer för hur kostnadsansvaret skulle kunna fördelas: på nationell nivå, där staten tar risken, på regional nivå, där landstingen solidariskt fördelar kostnaderna mellan sig, eller på en nivå där stat, landsting och företag gemensamt tar ansvar.
Men som sagt var: Inom ramen för nuvarande system har jag svårt att se detta, och för denna regering är det otroligt viktigt att vi tar steg mot en mer jämlik vård för egentligen alla patientgrupper. Detta är en mycket speciell och viktig fråga. Jag tackar för en bra interpellation, och jag är övertygad om att vi kommer att komma tillbaka till denna fråga under hösten och vintern i takt med att utredningsförslaget kommer.
Annika Strandhäll (S):
Tack för interpellationen! Det är klart att det är oerhört viktigt att vi diskuterar hur vi kan förbättra den psykiatriska vården, inte minst patientsäkerheten.
Jag tycker att en del i det svar jag gav är viktig för denna debatt, nämligen att en central utgångspunkt inom all hälso- och sjukvård i Sverige ska vara att patienter så långt som möjligt ska få vara delaktiga i och utöva inflytande över vilken hälso- och sjukvård de tar emot, även om det handlar om psykiatrisk tvångsvård.
Valet av insatser ska som sagt vara en medicinsk bedömning och inte en politisk. Däremot ska man i så stor utsträckning som möjligt kunna medverka själv och på ett informerat sätt delta i beslutet. Jag är säker på att interpellanten väl känner till i vilka fall ECT används som behandlingsmetod.
Det är framför allt vid väldigt djupa depressioner, när man bedömer att självmordsrisken är överhängande för patienten i fråga och vid så kallad behandlingsresistent depression, där man har prövat andra saker men ingenting fungerar.
Man kan med utgångspunkt i detta konstatera att ECT har både snabb och ganska god effekt på dessa tillstånd. Ungefär 90 procent blir återställda. Det är också därför som Socialstyrelsen har denna behandling med i sina nationella riktlinjer.
Men det är som sagt också bland de 10 procent som inte upplever den positiva effekten som de negativa bieffekterna kan upplevas som väldigt starka, enligt de patientföreningar som är engagerade i detta. Jag blev väldigt intresserad av att sätta mig djupare in i den här frågan när jag fick denna interpellation.
Socialstyrelsen och Inspektionen för vård och omsorg uppger att man har tagit emot ett drygt hundratal patientberättelser, där beskrivningar av biverkningar, ofta långvariga minnesstörningar, återkommer. Att ECT däremot kan ge kortare minnesstörningar är känt sedan tidigare.
Dessa kan till exempel uppstå några veckor efter en avslutad behandling, men man har däremot inte hittat något samband mellan ECT och långvariga minnesstörningar, enligt forskningen. Åtminstone har man inte kunnat påvisa det. Socialstyrelsens bedömning när det gäller ECT-behandling är att det är väldigt viktigt att man undersöker patientens minnesfunktioner före behandlingen och att patienten får en möjlighet att förbereda sig på att minnet kan påverkas.
Det är också viktigt att verksamheten är organiserad på ett sätt som gör att den läkare som ordinerar behandlingen och vårdpersonalen som utför behandlingen löpande kan följa upp effekterna och påverkan på minnet, både direkt efter behandling och efter sex månader. Det är naturligtvis oerhört viktigt att vi ur ett patientsäkerhetsperspektiv på ett tydligt sätt kan följa hur vi nyttjar olika behandlingar.
Där är det väldigt oroväckande med det som jag också tog upp i mitt svar, att det har funnit en underrapportering. Från regeringens sida har vi beslutat att patientuppgifter rörande patienter som behandlas av annan hälso- och sjukvårdspersonal än läkare i den psykiatriska öppenvården också ska registreras. Vi behöver ha en bra bild av detta för att också kunna följa de här behandlingsmetoderna.
Annika Strandhäll (S):
Den ökande psykiska ohälsan, såväl bland den äldre befolkningen som bland barn och unga, är djupt oroväckande. Detta är ett stort samhällsproblem i dag, och vi måste göra allt vi kan på olika nivåer för att möta det på bästa tänkbara sätt.
Regeringen har, som jag redogjorde för i interpellationssvaret, under den här mandatperioden gjort stora satsningar på området psykiatri och psykisk hälsa och kommer också att fortsätta göra det framåt. Åtminstone föreslår vi att det ska göras. När det gäller patientsäkerhet kan jag bara instämma i interpellantens inspel.
Vi har en patientsäkerhetslag som ställer väldigt tydliga krav på att vårdgivarna ska bedriva ett systematiskt patientsäkerhetsarbete. Som interpellanten så riktigt påpekar kan vi se att det uppenbarligen har brustit på det här området.
Regeringen gav, som jag sa, redan i december 2015 Socialstyrelsen i uppdrag att utveckla och tillgängliggöra ett samlat stöd på patentsäkerhetsområdet tillsammans med en rad andra myndigheter, bland annat SKL.
Detta lanserades under det här året, och myndigheten har ett fortsatt uppdrag från regeringen att vidareutveckla det här stödet.
När jag lyssnar på den här debatten blir ändå min känsla att de medicinska bedömningarna av vilken typ av behandlingar som ska erbjudas ska göras av professionerna. De ska baseras på forskning och beprövad erfarenhet och inte vara frågor som politiseras. Det är min tydliga utgångspunkt i detta.
Däremot kan vi självklart ta upp uppenbara problem när vi ser dem, och vi kan debattera dem. Det är dock hela tiden relevant att tala om hur vi tar steg mot att öka kvaliteten inom psykiatrin.
Jag kan själv ibland, när jag är ute i hälso- och sjukvården och för samtal med professionen, känna att detta är en del av den svenska hälso- och sjukvården som inte riktigt har följt med i utvecklingen. Därför behöver det också göras mycket mer framöver, både för att öka tillgången och höja kvaliteten på det här området.