KBLab/rixvox huggingface dataset:
Börje Vestlund (S):
Jag tycker inte heller att det är speciellt intressant att diskutera historien när vi ska se framåt och diskutera verkliga framtidssatsningar, vilket bland annat Tjustbanan är. Problemet är att man aldrig någonsin kan diskutera en fråga i kammaren utan att hålla på att tjata om detta. Det är det jag reagerar på. Jag hade inte alls tänkt att begära ordet i den här debatten. Jag satt egentligen och väntade på att gå på ett annat sammanträde.
Men när man börjar tjata om detta i varenda debatt måste jag säga att det inte är riktigt med sanningen överensstämmande.
Jag tänker inte gå tillbaka i historien, men vid ett tillfälle var jag på en konferens i Linköping och lyssnade på en intressant föreläsning om de politiska beslut som hade fattats under årens lopp - långt tillbaka i tiden - om just järnvägens utveckling.
Det var intressant att höra hur riksdagen för ungefär 30 år sedan i kammaren många gånger nästan helt dömde ut järnvägen som transportmedel. Sådana saker har naturligtvis också haft betydelse i det här spelet. Om det skedde under en socialdemokratisk eller borgerlig regering vet jag inte, men det har gått upp och ned.
Järnvägen är något man måste underhålla och nyinvestera i hela tiden för att den ska hållas fräsch, men som debatten har varit under många år har det gått upp och ned. Det här är något vi ska försöka prata om i stället. Låt oss prata framtid.
Jag pratar gärna om framtiden när det gäller både infrastruktur och annan transportpolitik med infrastrukturministern, men det blir tjatigt att hålla på med detta gnatande hela tiden. Det var därför jag reagerade i den här debatten.
Börje Vestlund (S):
Vi får väl diskutera den fråga som vi har diskuterat så många gånger i denna kammare. Låt mig först säga att jag egentligen inte tackar för svaret eftersom jag inte fick något svar på den fråga som jag ställde. Jag får tacka för redovisningen av hur arbetet har fortgått. Däremot finns det anledning att kommentera en del saker som Maud Olofsson säger.
Framför allt handlar det om att man säger att det har skett en nettominskning på 7,3 procent av de administrativa kostnaderna. Det kan man alltid föra ett resonemang om. Det sägs att det möjligen är så. Om man ska vara petnoga är det en prognos som visar att det är 7,3 procent. Vi har inte riktigt sett resultatet av vad den frivilliga revisionen ger för företagen.
Det fanns en del frågetecken, bland annat när det handlar om att man ställer krav på revision i företag i samband med till exempel offentliga upphandlingar med mera. Därför kanske det inte gav så stora effekter. Men det ger naturligtvis effekter. Det är ingen tvekan om den saken. Det är också bra att man har förenklat livsmedelsreglerna.
Men tittar man på hur det ser ut på de olika departementen handlar det om de departement som verkligen har höga kostnader för företagen. Jag tänker här på Finansdepartementet, Justitiedepartementet och Arbetsmarknadsdepartementet som nästan inte har haft någon neddragning eller en mycket marginell neddragning.
Även livsmedelsföretagen och miljösidan nämns. Då kan jag konstatera att det är områden där det inte är så förskräckligt många företag inom dessa sektorer.
De allra flesta företag har enligt min uppfattning och enligt företagens uppfattning snarare fått en ökad regelbörda än en minskad regelbörda. Sedan säger Maud Olofsson att 53 procent av regelbördan har sin grund i EU-rätten. Det har jag inte hunnit kontrollera, men jag ifrågasätter inte på något sätt den uppgiften.
Det som är problemet där är att det tar mycket längre tid att göra detta i EU. Vi har haft krav på att minska regelbördan i EU. Man har satt upp ett mål till 2012. Om vi kan säga att det har hänt lite under årens lopp i Sverige är det ingenting jämfört vad som har hänt i EU.
Där har vi också stora regelsystem som handlar om associationsrätten och om bolagsrättsfrågor över huvud taget. Där vet vi att arbetet går mycket trögt.
Jag ifrågasätter inte statsrådets ambitioner på detta område, men det finns ändå anledning att mer konkret fundera över vad det är man ska göra fram till 2012. Det tycker jag att denna debatt ska handla om. Jag har inte sagt någonting om att det inte har hänt en del på detta område. Det har det. Men det är ingen tvekan om att man har långt kvar till målet.
Det handlar om 17,7 procent om man räknar med att det har skett en minskning med 7,3 procent, som Maud Olofsson säger. Om man inte gör det handlar det om 20,7 procent. Det återstår att se. Det är också bra att man har dragit in Sveriges Kommuner och Landsting i detta arbete och att man arbetar med den lokala och den regionala nivån. Det som dock bekymrar mig är när jag träffar företagare som säger att de också inom de privata företagen har bekymmer med detta.
Jag kan återkomma till det i mitt nästa inlägg.
Börje Vestlund (S):
Det är positivt att de regler som gäller livsmedelsföretag och jordbruksföretag berör en del små företag. Men det är ändå så, näringsministern, att de flesta småföretagen inte ligger inom denna sektor. Jag tycker att det är positivt att man har förenklat det, och jag har berömt ministern för detta.
Det som är problemet är att huvuddelen av företagen inte har fått någon minskning av reglerna utan tvärtom fått en ökning. Men det är egentligen inte det jag är intresserad av att diskutera i det här sammanhanget. Jag är intresserad av att höra: Vad är det statsrådet tänker göra på EU-nivå? Vad är det konkret man vill göra på detta område? Det har man inte svarat på.
Jag kan notera att på Näringsdepartementet område är minskningen 8,4 procent. Det är långt ifrån några 25 procent på det området. Det är inte så väldigt mycket i det häradet som handlar om EU-regelverken och att förändra regelbördan där. Det som är ännu mer upprörande gäller något som jag har frågat om väldigt många gånger.
På vilket sätt kommer justitieministern och finansministern att ta upp dessa frågor på sina respektive områden? Jag har helt övertygad om att näringsministern brinner för denna fråga.
Men det är ändå på dessa två departement som den största regelbördan både i procent och i antal kronor är allra störst. När näringsministern diskuterar de här frågorna handlar det mycket om teknik och väldigt lite om konkreta förslag.
De kommer så småningom när man har haft debatten om hur man eventuellt ska omformulera uppdraget för Regelrådet. Jag kan också se att det kan finnas anledning att kanske förbättra och förfina deras uppdrag. Men det är väldigt mycket vad det handlar om och inte så mycket de konkreta åtgärderna. Jag vill också ta upp det privata regelkrånglet.
Jag mötte inte minst under valrörelsen företagare i livsmedelsbranschen som sade att de var väldigt glada över att de hade fått en minskad regelbörda från staten. Men å andra sidan hade det blivit mer kontroller. Det handlade om bagare som levererade bröd till de stora livsmedelskedjorna och var ganska trötta på deras kontroller.
De fick göra väldigt mycket arbete. Det var till och med så att den ena livsmedelskedjan krävde en viss typ av dokumentation och en annan krävde en annan. Vare sig näringsministern eller jag hur duktiga vi än är kan knappast påverka dem. Men i den allmänna regeldebatten måste vi också ta in detta.
Ibland säger vi lite slarvigt att marknaden reglerar sig själv. Men om marknaden reglerar saker och ting så mycket att det blir svårt för de minsta företagen att komma in och konkurrera med de stora jättarna är det ett problem. Då blir det också ett politiskt problem.
Det viktigaste är att svara på: Vilka åtgärder kommer man att vidta för att vara mer konkret i detta? När kommer näringsministern att påtala för justitieministern och finansministern att någon gång prioritera de här frågorna?
Börje Vestlund (S):
Vi som har följt frågan under en längre tid vet att det tyvärr inte blir så stort utfall från företagen när man har gjort det här. Vi har bland annat erfarenhet från Nederländerna, där företagen inte alls upplever att de har fått någon minskad regelbörda. När det har gjorts större undersökningar kan man konstatera att företagen inte upplever det så. Jag tror inte att man ska ta så allvarligt på detta i sammanhanget.
Jag tror att man däremot hela tiden ska se vad det är man ytterligare kan göra. Jag kan bara konstatera att i Finansdepartementet, Justitiedepartementet och Socialdepartementet - där handlar det mest om socialförsäkringarna - har regelbördan ökat rejält under perioden. Detta måste man naturligtvis arbeta med. För att återkomma till EU: Jag tror att ambitionen att man måste arbeta på alla de tre beslutsnivåerna i EU är sund och riktig.
Men det har gått långsamt att komma till skott här i vårt land, med vår förhållandevis okomplicerade struktur. Det tog ändå två år att få organisationen på plats. Hur lång tid ska det då inte ta i andra länder?
Min enkla fråga är: Vad har näringsministern för strategi för att lyckas med dessa 20,7 procent? Vilka åtgärder ska man vidta? Jag måste få ställa frågan en gång till.
Kommer näringsministern att kräva av justitieministern respektive finansministern att de tar itu med frågorna på sina respektive områden? Jag ser väldigt lite där. Jag kan bara konstatera att justitieministern inte tog upp detta en enda gång under ordförandeskapet, medan jordbruksministern och näringsministern gjorde det. Hur kommer det sig?
Börje Vestlund (S):
Jag har försökt att hålla mig borta från socialförsäkringsdebatten under ett antal år, mest därför att jag har suttit i Försäkringskassans styrelse i Stockholms län under lång tid. Jag satt där när sjukskrivningstalen dramatiskt ökade. Det fanns inte speciellt många förslag från något parti vid den tidpunkten på vad som kunde göras åt att sjukskrivningstalen plötsligt for i väg snabbt.
Men jag blir lika förvånad när jag hör argumentationen. I grunden är vi överens i dessa frågor. Vi tycker att det var alldeles för många som var sjukskrivna och sjukpensionerade. Det var inte bra. Det här var en av världens mest friska nationer. Ändå hade vi ett förskräckligt stort sjukskrivningstal. Men några saker måste vi ändå ta till vara.
Jag måste ställa en fråga till ministern så att vi ändå hamnar rätt i debatten: Hur mycket hade sjukskrivningstalen sjunkit från det att man bestämde sig för att halvera antalet sjukskrivna? Det är en relevant fråga i sammanhanget eftersom det i den här debatten blir mycket fråga om svart och vitt.
Hur många var det i det gamla systemet som gick tillbaka till arbetet igen efter att ha varit förtidspensionerade och långtidssjukskrivna? Det är också en relevant fråga.
Det jag är nästan mest kritisk mot är att det numera är x dagar som man får vara sjukskriven. Sedan ska man ut i arbete igen. Jag kan inte låta bli att dra mig till minnes en person. När jag var ombudsman i Hotell och Restaurang Facket mötte jag en kvinna.
Hon hade psykiska besvär och var ibland sjukskriven långa tider. I det fall jag tänker på kombinerade hon detta med ett benbrott. Det tog ännu längre tid. Hon var sjukskriven i nästan två år - men hon kom tillbaka och kunde börja jobba efter sjukskrivningen. Under den senaste sjukskrivningen fick hon en besvärlig depression, och hon gick över tidsgränsen.
I dag går hon på socialbidrag. Hon vill inget annat än att börja jobba, men på grund av de nuvarande konsekvenserna kan hon inte börja. Hon är en gammal och ganska sliten människa. Hon kommer aldrig att komma tillbaka till ett arbete i dag om hon inte får mycket hjälp av samhället.
Det här symboliserar lite grann hur vi ser på dessa frågor. Emma Henriksson säger att alla ska ha rätt till ersättning när de behöver ersättning. Det är rätt ingång i dessa frågor. Det måste inte ske på det sätt som den här reformen genomfördes på. Statsrådet säger att det här ska göras rätt, inte bara snabbt.
Problemet var att när reformen genomfördes blev man tvungen - med hjälp av ett utskottsinitiativ - att rätta till uppenbara fel i reformen. Då måste vi ställa oss frågan om vi inte måste fundera över att hitta rätt - men det måste i det här fallet gå snabbt.
Människor svälter mer eller mindre ihjäl - de har det besvärligt - medan de väntar på att regeringen ska komma fram till rätt synpunkter. Det här är inte bara fråga om att ha rätt utan det här måste också gå snabbt.
Börje Vestlund (S):
Jag ville inte vara förbindlig på något sätt. Jag ville bara försöka få debatten på en något så när rimlig nivå där vi är överens. Det fanns orimligheter i den tidigare försäkringen; det var vi överens om. Det behöver vi inte stå här och anklaga varandra för i detta sammanhang, utan vi kan konstatera att det fanns en stor kritik även hos socialdemokratin mot försäkringen i sig.
Därför menar jag att vi inte behöver stå och kasta detta i ansiktet på varandra. Det intressanta i den här debatten är ändå att man nu vill göra rätt. Förra gången ville man dock göra detta fort. Varför ska man då arbeta på och säga att det tyvärr kommer att ta lite tid och att ett antal människor lär hamna utanför?
Jag tror inte att det är någon som ifrågasätter att människor hamnar emellan stolarna i detta system, och de landar väldigt hårt. Det är det som är det intressanta med dagens debatt, och där har inte den ansvariga ministern särskilt många svar. Vänta och se. Vänta, kanske väldigt länge. Jag tycker att detta är lite brist på empati.
Sedan får Gunnar Andrén säga vad han vill, men detta är väl i allra högsta grad brist på empati. Man ska faktiskt lösa situationen för dessa människor. För tänk, statsrådet, om den skada eller det problem jag har tar 210 dagar i stället för 180 dagar att läka. Hur bär jag mig åt då? Vad ska jag göra under de 30 dagar som inte stämmer överens?
Måste jag i värsta fall tvingas att gå på socialbidrag? Ska jag sälja min gamla skruttiga bil eftersom jag inte kan ha kvar den inom socialbidragets ram? Ska jag sälja min gamla sommarstuga? Är detta svaret från regeringen? Det kallar jag brist på empati.
Börje Vestlund (S):
Jag ska inte stå här och hyckla och säga att jag ska be att få tacka för svaret, för något sådant anser jag inte att jag har fått. Jag har ställt en enkel fråga till kultur- och idrottsminister Lena Adelsohn Liljeroth, och det är om hon vill ta initiativ till att undersöka möjligheten att bygga ett nytt operahus i Stockholm, inte att man ska bygga. För att vara övertydlig: Vad tänker du göra för att lösa Kungliga Operans lokalproblem?
Svaret på frågan är egentligen ingenting. Kulturministern beskriver att Operan ska ha de bästa förutsättningarna för att utvecklas, att man ska öka anslaget, att Kungliga Operan ska vara nationalscen, att man ska förvalta ett nationellt kulturarv och att man ska vara nyskapande. Sedan upplyser kulturministern om att man genomfört en seminarieserie där man har kommit fram till att man bland annat vill förbättra och förnya operakonsten genom de samlade resurserna. Man har också gjort en del nordiska utblickar.
På endast en punkt sätter kulturministern ned foten, och det är att hon vill utreda vad en nationalopera ska innefatta innan diskussionen om en ny operabyggnad tas. Det är inte ofta man kan se ett så tydligt undanglidande svar på en konkret fråga. Vad kulturministern egentligen säger är: Jag vet. Du har rätt, men jag vill faktiskt inget göra. Herr talman!
Jag frågar inte när och hur en operabyggnad ska komma till stånd, utan att man ska titta på frågan och komma med förslag på hur Stockholmsoperans lokalproblem ska lösas. Stockholmsoperan har under många år haft riktigt stora världsstjärnor. De har påbörjat sin karriär just på Stockholmsoperan och under hela sin karriär både gjort gästspel på Kungliga Operan och bidragit till många kulturupplevelser runt om i vårt land.
Tyvärr är situationen inte lika positiv i dag. Visst finns det en och annan operastjärna som ser dagens ljus på Stockholmsoperans tiljor, men det är tveksamt om Stockholmsoperan har samma lyskraft som tidigare.
Det finns säkert flera anledningar till att det ser ut så här, men en av de främsta orsakerna är att vi har ett gammalt operahus, som invigdes 1898. Jag hade fel i min interpellation där jag skrev mitten av 1800-talet, men det var 1898 som det invigdes. Ett nytt operahus bör innehålla flera scener, där antingen flera uppträdanden kan pågå samtidigt eller någon scen kan användas för att repetera en ny uppsättning.
Herr talman! Jag delar kulturministerns uppfattning att en del verkstäder, som till exempel kostymeri och peruker, kan samlokaliseras till exempel med Dramatiska teatern. Det tror jag skulle vara en fördel. Men för detta krävs det politiska beslut och inte bara utredningar.
I dag är problemet att man har duktiga hantverkare på de här områdena, men vad gäller sceneri och teknik arbetar man i undermåliga lokaler under ibland ganska vidriga former. Fortfarande kvarstår min stora fråga till kulturministern: När kommer man att initiera en undersökning om att bygga ett nytt operahus i Stockholm?
Med operahus behöver man inte nödvändigtvis mena en ny byggnad, utan det kan också vara en samling av byggnader. Man pratar till exempel om Riksdagshuset, men det är egentligen sju hus, om jag minns rätt.
Börje Vestlund (S):
Jag ska använda mina sista två minuter åt just detta med den internationella standarden. Nja, det där vet jag inte. De här uppgifterna, att vi inte har det, får jag från dem som är aktiva i Operan i dag. Det är inte samma lyskraft om Stockholmoperan i dag som det var på 40-, 50- och 60-talet. Det är ingen tvekan om att det är den uppfattning som man har om sin egen opera. Man vill utveckla det här.
Däremot håller jag med om att det inte precis är det som vi har haft den största debatten om när den här frågan har debatterats i Sverige eller ens i Stockholm. Det har oftast handlat om var huset ska ligga och hur det ska se ut. Det har debatten handlat om. Jag delar helt och hållet kulturministerns uppfattning att vår uppgift är att diskutera vad det ska innehålla. Det ska vara utgångspunkten. Sedan ska vi titta på vilka behoven är.
Det tycker jag också är det viktiga. Men det är just därför jag säger att man initierar det här med hur man ska få en ny operaverksamhet eller ett nytt operahus i Stockholm. Sedan behöver det inte bestå av ett hus. Jag ska också kommentera det här med driftskostnaderna. Ja, det är väl ett av de största bekymmer vi har just nu över huvud taget. Vi bestämmer oss för att starta en ny verksamhet, och nästan oaktat vad det är i den offentliga sektorn visar det sig att driftskostnaderna blir mycket, mycket större.
Det är väl ett helvete vi har att hantera, och det har vi väl på alla områden. Där tror jag att det finns anledning till mycket eftertanke från oss alla när det gäller hur vi ska hantera just den frågan. Men jag delar uppfattningen att det brukar vara så för de nya kulturella verksamheterna, att det blir väldigt höga driftskostnader. Det finns mycket att säga om det här.
Jag tycker också att det finns anledning att säga så här: Det finns inga digitala inspelningar som man skickar runt i landet från Stockholmsoperan. Det tycker jag säger någonting. Man kan i varje Folkets hus och i varje liten biograf runt om i landet uppleva operaföreställningar från olika håll i världen, men tyvärr inte från Stockholmsoperan. Det tycker jag är ett bekymmer.
Jag hoppas att den ska få den internationella lyskraft som den egentligen behöver för att Sverige ska vara ett stort operaland.
Börje Vestlund (S):
Jag ber att först få tacka för svaret. Det var lite överraskande. Det innehöll ungefär den kunskap jag hade om just detta. Det var inte riktigt det som interpellationen handlar om. Det hade kanske varit bättre om Birgitta Ohlsson och jag tillsammans med några experter hade samlats på ett seminarium och fått diskutera det här lite mer fördjupat och gjort ytterligare analyser.
Det här är ett av de områden där EU-samarbetet både erbjuder möjligheter och har skapat problem för Sverige. Första gången handlade det om alkoholmonopolet som vi genom en dom i EU missade. Den andra gången - där kan vi kanske ha lite olika uppfattningar - lade man sig i frågan hur vi ska tolka den svenska modellen.
Vi har haft att förhålla oss till ett EU-perspektiv i en fråga där vi trodde att vi hade den yttersta tolkningsrätten. Det är två exempel som har lett till debatt. Det finns säkert fler exempel på andra områden.
När det då kommer till det fördjupade samarbetet kompliceras rättstillämpningen lite grann, delvis därför att vi är med i en del och inte med i andra samarbeten.
Jag tycker att vi till och med kan säga att inte bara regeringen utan Sverige har valt att stå utanför när det gäller äktenskapsskillnad, och Sverige har för avsikt att delta i det fördjupade EU-samarbetet när det gäller patenträtt. Där är vi helt överens i Sveriges riksdag.
Det är väldigt skönt att ibland ha områden där vi faktiskt kan säga att det finns en total enighet i svensk ståndpunkt. Inte minst vi som har varit med i EU-arbetet ett tag och sett hur det har gått fram och tillbaka med just patentfrågan tycker att det är bra om den någon gång får någon form av lösning. Men det är just då vi kommer till de stora och svåra problemen.
Vad händer till exempel med två EU-medborgare från var sitt land som ingått äktenskap, bor i Sverige och sedan ska skilja sig? Jag vet vad statsrådet kommer att svara, att det är svensk lagstiftning som gäller om de väljer att ta ut skilsmässa i Sverige. Så är det. Men om man då vänder sig till EU-domstolen och frågar vad de tycker, vad kommer att hända då?
Jag förstår att inte dessa frågor går att svara på. Det är därför jag tycker att den här debatten måste väckas. Vi vet för lite om detta. Jag har inte sett några analyser av det här när man anslöt sig till fördraget. Därför tycker jag att det är viktigt att få veta: Var är de analyserna? Vad händer med patentet som har tagits?
Nu säger man att man är tveksam om man kommer att få de här nio länderna att inleda ett fördjupat samarbete. Men säg att det blir tio elva länder som fördjupar samarbetet på patentområdet. Om patentet då gäller i dessa länder - det står väl utom allt tvivel - och man sedan prövar om det ska gälla i något annat EU-land eller om det inte ska göra det, vet vi då hur domstolen kommer att hantera detta?
Jag erkänner att detta är tekniska frågor. Jag erkänner att det är ett område som domstolarna ska ha hand om. Men vi måste ändå veta vad vi gör när vi går in i ett sådant samarbete, och jag uppfattar inte att vi har gjort det.
Börje Vestlund (S):
Nej, vare sig Lavaldomen eller alkoholmonopolet har ett dugg med fördjupat samarbete att göra. Jag ville bara ta det som exempel på att ibland har inte dåvarande EG-domstolen, nuvarande EU-domstolen, gått den väg som stämmer med hur vi har tolkat det här. Problemet här är att parallella rättssystem råder vid en och samma tidpunkt.
Det som jag är lite frågande inför är hur detta kommer att bli. Ja, det är klart att vi kan hantera de här två sakerna som vi har nämnt här i debatten i dag. Det är jag ganska säker på. Men vad kommer att ske när det blir ett fördjupat samarbete på nästa område och nästa?
Där tycker jag att vi borde få en bättre analys av hur vi ska göra. Kanske borde vi fundera över någon form av kommission med viktiga jurister på EU-rätt som ska titta på hur man ska agera i det här sammanhanget.
Jag vill inte avkräva statsrådet något svar på hur rättstillämpningen kommer att ske vare sig nästa månad eller om tio år. Här handlar det snarare om att vi inte ska få sådana saker som vi inte har räknat med.
Jag vet att på varje departement är den största skräcken att man genomför regelverk av den ena eller andra formen och första gången man får en prejudicerande dom gäller i praktiken inte regelverket. Det finns ett antal exempel i den svenska historien som har visat detta.
Det brukar vara den största skräcken hos de olika departementen och de jurister som arbetar där. Fortfarande kvarstår frågan: När man får det ena systemet efter det andra, förutom de två aktuella som vi talar om nu och som vi också är eniga om, vad kommer då att hända?
Under den korta tid som EU-fördraget har gällt är i praktiken två fördjupade samarbeten på väg fram.
Jag tror inte att detta kommer att bli särskilt ovanligt i framtiden, för det finns ett antal sådana här surdegar som ligger på EU:s bord i dag, och jag tror att det finns en risk för att vi får se det i flera fall.
Det här två sakerna är jag ganska säker på att man kan reda ut, men det börjar bli intressant när man ska hantera flera olika rättssystem samtidigt.