KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lars Eriksson (S):
Tack, Ola Johansson, för ett intressant anförande! Nu har jag lyssnat på två företrädare från Alliansen, och jag begärde ordet för att få klart för mig vad ni menar med den formulering som ni har. Ingen av er har än så länge tagit upp det i sitt anförande.
Vad menar ni när ni säger att ni vill se en sänkning av aktiekapitalet till 25 000 kronor i ett första steg? Varför landar ni på 25 000 kronor? Varför beskriver ni inte vad ni egentligen vill se? Den enda vägledning som vi andra får hittar man i betänkandet under rubriken Pågående arbete där SUP-bolagen tas upp.
Det gör att vi måste få en klarhet här. Vad är det som ni fem partier har kommit överens om när det gäller den färdriktning som ni vill ska ske på det här området? Det har ingen av er rett ut, och det går inte att utläsa ur betänkandet, mer än lite gissningar om detta.
Socialdemokrater, miljöpartister och vänsterpartister vill ju inte ha oseriösa företagare. Nästan halva statsförvaltningen har i sina yttranden om bolagen tagit upp detta.
Justitieutskottet tog upp frågan i sitt yttrande över hur man ska jobba mot terrorism. Ni viftar bort det här som floskler från statsförvaltningen. Det tycker jag är häpnadsväckande. Jag hävdar inte att företagare generellt sett skulle vara mer oseriösa än andra.
Lars Eriksson (S):
Tack, Ola Johansson, för dina kommentarer kring mina frågor. Men vad ska vi annars göra än att spekulera när vi inte får något svar? Varför redovisas det inte vad ni fem partier har kommit överens om som ett första steg?
Det redovisas inte i den här handlingen. Däremot redovisas det pågående arbetet i EU. Då har jag tagit fram de yttranden om detta som har kommit från statsförvaltningens olika delar. Det är inte vilka myndigheter som helst som vi talar om.
Vi talar om Ekobrottsmyndigheten, Säkerhetspolisen, Skatteverket. Det är en lång rad väldigt tunga myndigheter som har yttrat sig i den här den frågan. Det viftas bort som floskler från statsförvaltningen och någonting som sossarna har hittat på. Det är ju inte sant.
Jag tycker att det är märkligt och anmärkningsvärt att den här typen av frågor och aspekter inte berörs när den har tagits upp i andra utskott i den här riksdagen. Jag får ju inget svar av den gode Ola Johansson här vars engagemang i dessa frågor jag inte ett dugg tvivlar på är i hjärtat gott. Än så länge får jag inget svar.
Men det kommer ju fler företrädare för Alliansen, så jag hoppas att det är någon som berättar vad som döljer sig bakom formuleringarna om i ett första steg. Än så länge blir man tvungen att ställa frågor om detta.
Lars Eriksson (S):
Jag hade egentligen inte tänkt begära replik i detta ärende, men jag kan inte låta bli. Nej, Tuve Skånberg, så kan man inte säga.
När man hänvisar till vad statsförvaltningen skriver i sina utlåtanden om en särskild bolagsform - även justitieutskottet tar upp frågan i ett utlåtande om arbetet mot terrorism - kan man inte säga att vi hävdar att företagare skulle ägna sig åt detta.
Det är häpnadsväckande och anmärkningsvärt att Tuve Skånberg uttrycker sig på detta sätt, och jag blir otroligt sårad av att från utskottets ordförande få höra att vi socialdemokrater, miljöpartister och vänsterpartister skulle ha anfört detta här inne. Vad vi gör är att vi tar upp vad som står i utlåtanden från statsförvaltningen.
När de brottsförebyggande myndigheterna har yttrat sig om detta tycker jag att det är anständigt att ta upp det. Handlingen från utskottets majoritet är kliniskt fri från detta. Ändå hänvisar man till det pågående arbetet. Jag tycker att detta var debattens lågvattenmärke, precis som Annika Hirvonen sa.
Jag hade inte förväntat mig att få höra detta från utskottets ordförande.
Lars Eriksson (S):
Tack, Tuve Skånberg, för dina kommentarer på min fråga! Det är detta jag har tagit upp hela tiden. Utskottets majoritet skriver att man vill sänka i ett första steg.
Sedan beskrivs i utskottets handling det pågående arbetet, nämligen de så kallade SUP-bolagen. Då förstår man ju att det är ditåt man vill gå, om det är ett första steg.
När det gäller det första steget tittar vi naturligtvis på vad statsförvaltningen har kommit in med för synpunkter på detta. Det är det som vi har tagit upp i denna ärendedebatt. Det är naturligtvis fullt rimligt att vi gör det.
Även Tuve Skånbergs partivänner i justitieutskottet har varit med på de oroväckande formuleringarna från justitieutskottet när det gäller dessa frågor och hur man kan använda bolagen. Detta sopas bara undan, som att det är någonting som sossarna har hittat på för att skrämma människor.
Vi pratar om utlåtanden från den svenska statsförvaltningen, som jobbar med brottsförebyggande frågor. Och vi pratar om andra utskott i det här parlamentet som har diskuterat detta. EU-nämnden har haft uppe frågan inför diskussioner om detta på rådsmötena.
Det är en rad olika institutioner i det här huset som har tagit fram synpunkter på detta. Det är ingenting som Socialdemokraterna har hittat på. Jag tycker att vi ska ha respekt för det.
Lars Eriksson (S):
Tack, Mikael Eskilandersson, för ditt anförande. Det var intressant. Jag minns debatten som hölls för något år sedan. Då hävdade Mikael Eskilandersson följande: "Svenska företag har många problem som snedvrider konkurrensen och försämrar deras möjligheter att konkurrera. Kravet på aktiekapital är dock inte ett av dem. - - - Som vi ser det finns det inte heller någon anledning att nu devalvera värdet på aktiebolag. - - - Det är inget påtagligt hinder för företagande att aktiekapitalet är 50 000 kronor. - - - Givetvis anser vi inte att alla företag är oseriösa.
Men om man tar bort de spärrar som finns kommer det självklart att komma fler oseriösa företag. - - - Om EU inför märkliga regler, där man säger att 1 krona eller 1 euro ska räcka för att starta aktiebolag, urholkar man egentligen hela aktiebolagsvärdet på sikt." Det här är vad Mikael Eskilandersson hävdade i debatten för något år sedan. I dag hävdar han diametralt, helt andra uppfattningar på alla punkterna.
Det som jag tycker är mest anmärkningsvärt är att Mikael Eskilandersson och Sverigedemokraterna från att ha i princip reserverat sig mot allt i riksdagen som handlar om vad EU ska få rätt att ägna sig åt nu välkomnar att EU ska ta tag i frågorna om aktiekapitalet och SUP-bolagen.
Det här måste vara den mest anmärkningsvärda svängningen. Om vi tittar på vad Sverigedemokraterna har för uppfattning i EU-frågor ser vi att detta måste vara en av de få frågorna av alla frågor som man tycker är positivt med EU.
Lars Eriksson (S):
Tack, Mikael Eskilandersson, för dina kommentarer på min fråga. Sverigedemokraterna står bakom majoritetstexten, varje ord, i utskottets betänkande. Ni kan inte bara välja vad ni ska stå bakom.
Ni står bakom att se sänkningen i ett första steg, det vill säga Sverigedemokraterna vill gå längre än sänkningen till 25 000 kronor. För något år sedan var ni helt främmande till att över huvud taget röra frågan. I dag välkomnar Sverigedemokraterna att EU fattar beslut i de frågorna, som de enskilda medlemsländerna ska rätta sig efter.
Det måste vara för oss som ägnat lite tid åt att studera EU-frågor en av de få frågorna i kammaren som Sverigedemokraterna över huvud taget tycker att EU ska ägna sig åt. Då blir det detta Sverigedemokraterna tycker att EU ska ägna sig åt - av alla frågor! Det finns mängder av frågor som man kan tycka att EU borde ägna sig åt eller inte, men det är detta som ni riktar in er på nu.
Det står i betänkandet att EU ska ges makten att fatta dessa beslut i fråga om dessa bolag, och det är vad Mikael Eskilandersson ska rösta ja till i dag. I betänkandet finns skrivningar om det pågående arbetet. Det är därför som vi tar upp diskussionen om SUP-bolagen. Det är dit Mikael Eskilandersson måste vara på väg.
Annars måste Mikael Eskilandersson förklara för kammaren vad det första steget är enligt er version. Ni som utgör majoriteten i frågan verkar inte vara sampratade eller överens om vad den innebär, vilket gör det ännu märkligare att påstå att den ska ses som ett första steg.
Lars Eriksson (S):
Jag väljer att ställa min fråga till bostadsminister Peter Eriksson. Det var länge sedan Sverige hade en regering som satsade så mycket på bostadspolitiken som vår regering gör. Det är vi många som är väldigt glada över. I regeringens förslag till budget finns flera olika åtgärder, däribland ett antal nya. En av de nya åtgärderna är att stödet för att sanera bostäder från radon kommer tillbaka. Det är ett stöd som har funnits även tidigare.
Det kom till under en tid då Socialdemokraterna utgjorde regering, och antalet åtgärder och mätningar som gjordes ökade under den tid då stödet fanns. Sedan har de successivt fasats ut. I dag finns ett uppdämt behov av fler mätningar. Drabbas man av radon i huset ökar risken att drabbas av lungcancer, vilket är en stor tragedi för alla som råkar ut för det.
Jag undrar helt enkelt hur Peter Eriksson ser på detta stöd och dess förutsättningar att åstadkomma resultat.
Lars Eriksson (S):
Jag tillhör dem som har jobbat en del med dessa frågor, och jag tycker att det är utomordentligt bra att detta stöd kommer tillbaka. Många organisationer ute i landet välkomnar också detta. Ett medskick som jag ändå vill göra till regeringen är att detta är en fråga som hanteras av väldigt många olika myndigheter. Jag tror att det är minst sju olika myndigheter som handhar olika delar av frågan.
Det som efterfrågas av branschen är en bättre samordning kring radonfrågan vid landets myndigheter. Det är ett medskick som jag ändå vill göra till statsrådet.
Bino Drummond (M):
Till att börja med tror jag att det är viktigt att komma ihåg att man måste ha stor respekt för de problem som kan uppstå. Det är just därför skyddsregeln finns. Samtidigt måste det alltid finnas en möjlighet att renovera ett fastighetsbestånd. Det är synd att många delar av miljonprogrammet i dag i princip står och förfaller. Det är bristande underhåll som har gjort att vi har detta problem.
Däremot finns det massvis med goda exempel på fastighetsägare som faktiskt har en bra dialog och som har underhållit sina fastigheter väl. Där behöver man egentligen inte skyddsregeln när det gäller upprustningen. Vi får se vad tillämpningen av skyddsregeln blir. Det vet vi inte riktigt utfallet av i dag.
Enligt propositionen vill vi öppna upp i lagstiftningen för att skyddsregeln faktiskt ska gälla även vid standardhöjande åtgärder. Det måste finnas en möjlighet för fastighetsägarna att på ett bra sätt ta hand om sina fastigheter. Om fastighetsägarna inte kan ta ut kostnaderna på hyran, vem ska då i slutändan betala för nödvändiga renoveringar?
Ska vi låta fastigheterna fortsätta att förfalla, eller ska vi försöka göra någonting åt det och förbättra standarden i lägenheterna?
Bino Drummond (M):
Vi kommer tillbaka till det grundläggande problemet, nämligen att man måste kunna ta hand om sin fastighet och att man måste kunna finansiera upprustningen av sin fastighet. Det är där problemet ligger. Hur ska man göra det om man inte har möjlighet att ta ut kostnaden? Är det statliga subventioner som är svaret på detta? Det är en retorisk fråga. I så fall är det orimligt.
Vi måste också komma ihåg att vi har en bruksvärdesprincip i Sverige i dag som jag tror att alla här inne är överens om, nämligen att det helt enkelt är bruksvärdet på lägenheten som bestämmer hur mycket man får ta ut i hyra. Att börja med statliga subventioner, som jag har sett att Socialdemokraterna har föreslagit, kommer inte att leda till någonting annat än att pengarna går rakt ned i fickorna på fastighetsägarna.
En hyreshöjning på 50-60 procent är faktiskt inte normen, utan det finns många goda exempel där man i dialog med sina hyresgäster också kan bestämma om olika standarder och olika lång tid för en renovering men ändå kan fasa in en rimlig hyreshöjning. Det finns alltså massvis med goda exempel som inte innebär fler statliga regler överallt, utan tvärtom.
I de fall där kraftiga hyreshöjningar drabbar hyresgästerna ska vi inte se till att fastighetsägarna får mer pengar. I stället måste vi se till individen. Lägenheterna ska ju byggas för flera generationer och förhoppningsvis stå i 50 år till. Därför har regeringen höjt bostadsbidragen för pensionärer och ungdomar och har höjt flerbarnstillägget med mera. Vi måste alltså se till individens behov och inte till att fastighetsägarna ska få subventionerade upprustningar.
Markus Wiechel (SD):
Ulrika Karlsson pratade om att Sverigedemokraterna skulle skilja på folk baserat på deras ursprung. Hon kan inte ha mer fel. Sverigedemokraterna skiljer absolut inte på folk baserat på deras ursprung. Inte heller skiljer vi på människor baserat på deras religion. Vi är väldigt noga med den punkten i alla våra utspel.
Där vill jag tydliggöra vår ståndpunkt. Vår syn på abort har ingenting att göra med att kränka några individers religion eller bakgrund. Vi måste följa den moderna utveckling som har skett runt om i världen där det finns ökad kunskap kring aborter och hur man kan utföra säkra aborter.
Det är väldigt viktigt att också se hur det ser ut i omvärlden. Ska vi vara ett extremistland som tillåter helt fri abort, eller ska vi vara ett extremistland som inte tillåter abort över huvud taget? Jag föredrar den linje där vi faktiskt anpassar oss mer till omvärlden eller till de europeiska länderna, som föredrar en linje där man kan göra abort men inte fri abort.
Varför ska vi vara extremister?
Markus Wiechel (SD):
Först och främst vill jag poängtera att Björn Söder har helt rätt. Abort är ett väldigt känsligt politikområde. Så är det. Det är känsligt inte minst i Sverige, där vi har en väldigt liberal abortlagstiftning. Jag står för partiets linje att abort ska vara tillåtet, men inte fri abort och inte heller näst intill fri abort.
Jag vill ha en lagstiftning för säker abort där kvinnor har rätt att göra abort till tolfte veckan men inte fri abort. Jag vill vara väldigt noga med att poängtera att abort aldrig ska användas som preventivmedel. Det är en sista utväg för kvinnor. Med vår politik har alla kvinnor möjlighet att göra ett val i god tid innan det är för sent.
Markus Wiechel (SD):
Jag tycker att man ska få göra abort. Det vill jag vara noga med att poängtera. Men det ska inte vara fri abort, utan efter tolfte veckan är det för sent. Det är min och partiets ståndpunkt. Fri abort är närmast ett extremistiskt förslag, om man säger så.
Detta är väldigt problematiskt, inte minst i länder där de har fri abort men även där de inte alls tillåter abort. Det är extremistpolitik, och det är ingen politik jag vill föra. Alltså: Ja till abort, men inte fri abort, utan efter tolfte veckan är det för sent.
Markus Wiechel (SD):
Nu låter det på Hans Linde som om rätten till liv innefattar rätt till fri abort. Det är mycket möjligt att Hans Linde står bakom det. Jag tycker dock att det är helt klart att rätten till liv också innefattar barnets rätt till liv. Det är något som Hans Linde inte alls nämner i sin replik.
Det här är till stor del en fråga om när livet börjar. Alla kvinnor har dock, även med vår politik, möjligheten att göra abort. Vi vill inte inskränka den. Däremot måste vi följa den utveckling som har skett på det här området. Självklart ska kvinnor få göra abort, men frågan är när.
För att vi driver en linje som är mer normal i övriga europeiska länder kallas vi extremister. Det är helt fel.
Markus Wiechel (SD):
Även den här gången känns det som om Hans Linde har missuppfattat hela vår politik. Sverigedemokraterna är ett parti som minst sagt står upp för kvinnors rättigheter runt om i världen.
Att kvinnor dör till följd av graviditet är beklagligt, och det är något som man måste bekämpa, och man måste hjälpa länder som ligger efter i utvecklingen till att öka kunskapen och då inte minst den medicinska kunskapen. Men det har inte lika mycket med abort att göra som med medicinsk kunskap.
Att kvinnors rättigheter skulle inskränkas för att man vill reglera abortlagstiftningen till att bli mer säker är helt osammanhängande. Som sagt: Vi är inte emot abort. Vi är emot helt fri abort.
Markus Wiechel (SD):
Jag skulle först och främst vilja tacka socialministern för svaret. Tyvärr verkar ministern har missat att svara på innebörden av interpellationen. Svaret jag eftersökte gör nästan att jag skulle vilja ställa en helt ny interpellation. Men nu står vi här, vilket ger ministern en ny chans att komma med ett konkret svar. Frågan var trots allt väldigt simpelt ställd.
Uppfattningen av svaret är att socialministern och regeringen inte ser några brister i det nuvarande regelverket och således är nöjda. För att exemplifiera vad dagens regelverk innebär kan jag säga att 67 000 svenskar fick krav på återbetalning under föregående år.
Precis som socialministern tydliggjorde i sitt svar var det ett genomsnittligt återbetalningskrav på 6 200 kronor, vilket med andra ord skulle kunna vara runt 10 procent av den inkomst som återbetalningskravet grundar sig på efter skatt. Hur detta rimmar med en påstådd arbetslinje är ett svar som ni fortfarande är skyldig mig och de 67 000 människor som drabbas av dagens system.
Markus Wiechel (SD):
Det är jättekul att se socialministerns engagemang i frågan, men det är fortfarande han som ska svara på hur man kommer åt de problem som finns i dag. Socialministern undviker fortfarande det som interpellation faktiskt handlar om. Jag ställde inte interpellationen för att få reda på syftet med bostadsbidraget i sin helhet. Faktum är att med denna tröskel minskar chansen att man går från ett ekonomiskt beroende av stat eller kommun till egen försörjning.
Jag misstänker att det är precis den vägen såväl socialministern som jag och Sverigedemokraterna vill gå. Enligt mitt exempel skulle det i teorin kunna löna sig att välja bort arbete till förmån för bostadsbidrag tills kalenderåret har gått ut. För en individ som redan har svårt att få ekonomin att gå ihop kan en indirekt straffavgift på arbete vara förödande.
Stimulanser för att gå tillbaka till arbetslivet krävs, inte bara för samhällets bästa utan även för de människor som i dag har det väldigt svårt ur ett ekonomiskt perspektiv. Ministern skriver i sitt svar till mig att 41 procent av de hushåll som erhållit bostadsbidrag blir återbetalningsskyldiga och det varje år.
Frågan kvarstår därför: Hur vill socialministern följa upp och förändra de brister som uppstår när människor ges möjlighet till egen försörjning men riskerar att bli återbetalningsskyldiga? Svaret på detta ser dess värre ut att utebli.
Markus Wiechel (SD):
Jag tackar biståndsministern för svaret och kan konstatera att det är tydligt att hon ser vart jag vill komma med min interpellation. Ministerns svar får mig dock att stå fast vid min åsikt att regeringen bedriver en ineffektiv flyktingpolitik.
Precis som regeringen önskar Sverigedemokraterna driva en rättssäker flyktingpolitik där vi följer de skyldigheter som vi gått med på genom avtal med Förenta nationerna. Men det finns stora skillnader mellan regeringens förda politik och Sverigedemokraternas visioner. Ingenting i de avtal vi tecknat med FN säger att vi ska föra en extrem invandringspolitik med rekord i antal asylsökande.
Inte heller säger avtalen med FN något om att vi ska ta biståndspengar för att bekosta de relativt få personer som lyckas söka sig till Sverige. Med utgångspunkten att rädda så många liv som möjligt för de medel som vi har avsatt för flyktinghjälp väljer Sverigedemokraterna att satsa resurserna där de behövs som mest, nämligen i flyktingars hemländer och närområden där de allra flesta och mest utsatta människorna finns.
Antalet personer som kommer till Sverige är ett mycket dåligt sätt att mäta det humanitära. För att vara tydlig är det totalt irrelevant i sammanhanget på grund av de höga kostnader som finns för mottagande i Sverige kontra flyktinghjälp i krisdrabbade länders närområden. Må så vara att det kan vara det land som tar emot flest asylsökande per år, men det betyder inte att det kan vara ett land som hjälper minst flyktingar totalt sett.
Som jag tydliggjorde i interpellationen kostar en flykting i ett av UNHCR:s flyktingläger ca 7 kronor per dygn. Detta ska ställas i relation till kostnaden i Sverige, som kan ligga på mellan 2 000 och 16 000 kronor per dygn. Även en person som inte är så insatt i biståndspolitik och flyktingmottagande inser att dessa pengar gör betydligt mer nytta som bistånd än i Sverige.
Sveriges regering tar alltså biståndspengar som skulle behövas hos de mest utsatta flyktingarna för att i stället öka resurserna till dem som finns i Sverige. Detta sker samtidigt som Förenta nationerna bönar och ber om 10 miljarder kronor för att klara det växande behovet av mat, medicin och övriga grundläggande förnödenheter, och det bara i Syrien.
Jag ser inte hur man med gott samvete kan påstå att, som ministern uttryckte det, den politik som regeringen bedriver är kostnadseffektiv.
Markus Wiechel (SD):
Biståndsministern har fortfarande inte svarat på frågan om hon avser att arbeta för att minska kostnaderna för flyktingmottagande till förmån för mer pengar exempelvis till krisdrabbade länders närområden. Det kanske inte är så konstigt med tanke på regeringens överenskommelse med Miljöpartiet. UNHCR ansvarar i dag för över 43 miljoner människor, varav mer än en tredjedel är verkligt nödställda.
Det är alltså dessa människor som regeringen och biståndsministern nedprioriterar till förmån för de relativt lyckliga som lyckats ta sig till Sverige. Ministern konstaterar i svaret att Sverige ska ta emot 1 900 personer. Därför vill jag passa på att upprepa det jag just sade, nämligen att över 43 miljoner människor är på flykt världen över.
Stödet till UNHCR uppgick enligt regeringens budget 2012 till 613 miljoner kronor - 613 miljoner kronor fördelat på 43 miljoner flyktingar. Sveriges regering ger alltså strax över 14 kronor per år och flykting - 14 kronor.
Regeringen lägger under en fyraårsperiod, enligt de uträkningar som vi låtit riksdagens utredningstjänst göra, 118,9 miljarder på invandringen till Sverige. Under samma period lägger regeringen endast 2,5 miljarder kronor på UNHCR. Det är en rätt stor skillnad.
Det är lätt att slänga sig med ord som solidaritet och ansvarsfördelning, men när man tittar på siffrorna och på hur det ser ut i ett globalt perspektiv kan man inte annat än skämmas.
Markus Wiechel (SD):
Jag skulle vilja påminna biståndsministern om att Sverige tar emot ungefär 30 procent av Europas samlade kvot.
Jag kan känna stolthet över att Sverige hjälper många människor som är på flykt undan krig, förödelse, förföljelse och katastrofer, men även om Sverige i dag är den tredje största bilaterala givaren till UNHCR förklarar det inte att man tar pengar från de värst drabbade och mest behövande människorna som är på flykt världen över för att i stället bekosta ett ansvarslöst mottagande av asylsökande.
Det är ett mottagande som gång på gång visat sig vara förödande för svenska kommuner, och gång på gång varnar lokala politiker från olika partier för en ohållbar situation. Jag vill därför passa på att friska upp ministerns minne.
Bo Frank, kommunalråd i Växjö, Ilmar Reepalu, kommunalråd i Malmö, Boel Godner, kommunalråd i Södertälje, och Göran Dahlström, kommunalråd i Katrineholm, har i debattartiklar gått ut och sagt att situationen är ohållbar. Sedan kan man undra om regeringen eller Moderaterna ens själva är eniga.
Håller biståndsministern med migrationsminister Tobias Billström eller varför inte Centerpartiets Staffan Danielsson? Att från ett statistiskt perspektiv visa sig duktig genom att ha en stor invandring till Sverige gör att ministerns påstående om humanitära behov för flyktingar som en prioriterad uppgift inte kan ses som någonting annat än ett stort hyckleri.
Samtidigt är det ett hån mot de människor som inte ens i sin vildaste fantasi kan drömma om att sätta sin fot i Sverige.