KBLab/rixvox huggingface dataset:
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Jag kan informera den förre talaren om att Sverige fortfarande är ett av världens mest ekonomiskt jämlika länder. Inkomstklyftorna har knappt ökat sedan Alliansen tillträdde. Senast häromveckan hade vi en genomgång med Finanspolitiska rådet som underströk detta. Påståendena verkar alltså lite grann tagna ur luften.
Låt mig gå in på det som Monica Green tog upp i sin interpellation, nämligen inflationen. Ibland beskrivs det i debatterna, och det antyds också av Monica Green, att låg inflation skulle vara ett problem. Det är delvis en missuppfattning. Att inflationen är låg är inget problem, utan det är bra. Prisstabilitet är precis det vi vill uppnå. Det är också därför Riksbanken har fått ett sådant mål.
Men visst är det problematiskt när resultatet avviker långvarigt eller mycket från målet. Målet som är uppsatt är 2 procent, och det blir ett problem för lönebildning och annat när man ligger lågt under en längre tid. I grunden är dock låg inflation bra, för det är den prisstabilitet som eftersträvas.
Har vi inte låg inflation får vi en stor osäkerhet. Vid hög inflation tenderar variationerna att öka. Då vet vi vilka som drabbas hårdast. Det finns mycket ekonomisk forskning på detta område, och de som har låg inkomst tenderar att råka mest illa ut när inflationen drar i väg. Att inflationen kan hållas låg är alltså i grunden positiv för dem som har lägre inkomster.
De med höga inkomster har alltid lättare att parera svängningar. Det kan låta som att vi har haft en oändlig tid av låg inflation i Sverige, men låt mig påminna om att det kan svänga ganska snabbt. Det är bara två år sedan vi låg över 2 procent och Riksbankens mål inte nåddes, fast från andra hållet.
Ytterligare ett par år tidigare var inflationen så hög som 4 procent, det vill säga ganska problematiskt hög. Vi vet att Riksbanken bara delvis kan påverka detta. Mycket är det omvärldsfaktorer som styr. Det är alltså fullt möjligt att detta kan svänga fort. Att låta inflationen dra i väg, är det ett bra sätt för att bekämpa arbetslöshet?
Det tycker kanske en del debattörer. Nej, vi vet från omfattande ekonomisk forskning att det inte är så. Den långsiktiga arbetslösheten påverkas inte på det viset, utan man anpassar sig bara till den nivån på inflationen. Arbetslösheten består. Det man möjligen kan göra är att parera kortsiktiga svängningar.
Men då är vi inne på en lite farlig väg, för då avviker man från det som är Riksbankens huvudsakliga mål, nämligen prisstabilitet. Då är vi tillbaka i det resonemang jag förde tidigare om att prisstabiliteten är viktig av många andra skäl och att den är särskilt viktig för människor med lägre inkomster.
En slutsats av detta är att ett allvarligt hot skulle vara om Socialdemokraterna gör allvar av det de har flaggat lite för i vissa diskussioner, nämligen att lägga till ytterligare mål när det gäller arbetslöshetsbekämpning i Riksbankens uppdrag. Men Riksbanken kan inte påverka arbetslösheten på lång sikt.
Däremot riskerar detta att ta fokus från det som faktiskt är dess uppgift: prisstabiliteten.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Det låter bra, Monica Green, att du fortfarande tycker att målet med låg inflation och prisstabilitet är viktigt och är en huvuduppgift för Riksbanken. Då hoppas jag också att Socialdemokraterna kan stå fast vid att detta bör vara Riksbankens mål, så att man inte börjar blanda in andra parametrar, som Riksbanken har små möjligheter att påverka.
Vi är tillbaka i den pågående diskussionen kring arbetslöshet, sysselsättning och sysselsättningsgrad. Det är otvivelaktigt så att sysselsättningen har ökat med ungefär 250 000 personer. Då framförs det ibland som ett motargument: Men hur är det med sysselsättningsgraden? Ja, även sysselsättningsgraden har faktiskt ökat.
Om man bryter ned siffrorna för sysselsättningsgraden och tittar på olika åldersgrupper kan var och en som gör det notera att sysselsättningsgraden har ökat i samtliga åldersgrupper utom för de allra yngsta, gruppen som börjar vid 15 år. Vad är då skälet till att sysselsättningsgraden totalt sett verkar ha gått ned en aning, för så är det ju?
Det beror på att den allra äldsta åldersgruppen har växt så mycket att även om det i den äldsta åldersgruppen, 65-74 år, är en högre andel som arbetar i dag så är den gruppen så stor att den tynger ned statistiken i dess helhet. Beträffande ungdomsarbetslösheten tycker jag att det är rätt allvarligt att man försöker använda den lite grann som skrämselpropaganda, som jag uppfattar det.
Man påstår ju att ungdomsarbetslösheten är väldigt hög. Faktum är att det är en hel del som studerar på heltid som ingår i den statistiken. Eurostat har brutit ned siffrorna och pratar i stället om inaktivitet bland unga, och då tittar vi på helt andra siffror. Då ligger vi under 10 procent. Det är fortfarande för många. Det är fortfarande ett problem. Men att komma och skrämmas med 25 procent tycker jag inte är seriöst.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Debatterna i den här kammaren är ibland en märklig uppvisning i politisk retorik. Politisk retorik är ibland en ädel konst, men någon måtta får det väl ändå vara på hur man vrider till fakta för att få dem att passa den egna bilden. Nu säger interpellanten Monica Green att Alliansen har infört en pensionärsskatt.
Alla som hör detta får uppfattningen att man har lagt på en extra skatt på ett kollektiv. Sanningen är ju den att alliansregeringen har sänkt skatten för pensionärer - inte en gång, inte två gånger, inte tre gånger, inte fyra gånger, utan fem gånger.
Fem gånger har alltså alliansregeringen sänkt skatten för pensionärer från den höga nivå som rådde när Socialdemokraterna styrde det här landet. Sedan är det förvisso sant att alliansregeringen också har sänkt skatten mer för människor som arbetar. Då kan man ställa sig frågan varför det är på det viset.
Vår principiella utgångspunkt är att det inte finns något egenvärde i att ha höga skatter. Där finns det nog en stor principiell skillnad jämfört med hur Socialdemokraterna resonerar. Som jag uppfattade Socialdemokraternas hållning är det ett egenvärde i att ta in så mycket pengar som möjligt till statskassan för att politiken ska styra och administrera. Vi ser ett stort egenvärde i att människor får behålla så mycket som möjligt av de pengar som de själva arbetar ihop.
Pengarna tillhör faktiskt medborgarna i det första skedet. Det finns alltså inget egenvärde i höga skatter. Däremot ska skatterna ligga på en sådan nivå att vi kan upprätthålla en fungerande välfärd. Det tror jag att vi alla är måna om. Det finns inte heller något egenvärde i att ha en skillnad i skattenivå mellan pensionärer och människor som arbetar.
Men det som är viktigt och det som är prioriterat som ett huvudansvar för staten är att se till att det finns fungerande drivkrafter för jobb och tillväxt, eftersom det är det som gör att man får in mer pengar till välfärden.
Genom bland annat jobbskatteavdraget - det är bara en reform av flera viktiga strukturella reformer för att få ned arbetslösheten - ökar också skatteintäkterna. Det är pengar som sedan kan användas till vår gemensamma välfärd och som kommer bland annat pensionärer till del. Vi kommer alla att behöva äldreomsorg när vi blir äldre.
En viktig del i detta är att se till att vi har ett klimat i det här landet där jobben kan växa och där tillväxten kan öka, så att vi får mer pengar till den gemensamma välfärden, samtidigt som vi balanserar detta med att låta människor behålla så mycket pengar som möjligt. Vi vet ju att Socialdemokraterna står för en annan linje. Skatterna ska gärna vara så höga som möjligt. Politiken ska sköta administrationen.
Om arbetslösheten skjuter i höjden har vi sett hur de hanterar detta. Tidigare har de gjort det genom att skicka ut människor i förtidspension. Varje dag förtidspensionerades 140 personer under den senaste socialdemokratiska regeringen innan Alliansen tillträdde. Herr talman! Detta är inte ett sätt att säkerställa mer pengar till de gemensamma åtagandena framöver.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
För att ta det i rätt ordning: Statens huvuduppgift är att se till att skapa goda förutsättningar för jobb och tillväxt. Det är så vi kan säkerställa att vi har en fungerande välfärd. Detta har lyckats relativt väl, trots den besvärliga lågkonjunktur vi har gått igenom. Dagens Samhälle publicerade för ett par månader sedan uppgifter från Ekonomistyrningsverket om att vi aldrig har haft så mycket pengar till välfärden som nu.
Det har skett en ökning med ungefär 160 miljarder i välfärdssektorn. Den delen av statens uppdrag har alltså fungerat relativt väl, även om det finns mer att göra. Jobbskatteavdraget är en av flera viktiga strukturella reformer som gjorts för att säkerställa att vi får fler arbetade timmar och därmed mer resurser till välfärden.
Återigen: Det finns inget egenvärde i att ha en klyfta mellan pensionärer och människor som arbetar. Det som är viktigt är att säkerställa att vi får fler jobb och högre tillväxt, för det gynnar alla, även pensionärerna. Det skulle jag säga är statens huvuduppgift. Det som är allvarligt är att Socialdemokraterna, som pratar väldigt mycket om jobb och att det är viktigt med arbete, inte har några förslag för hur det ska bli fler jobb.
Det ni föreslår är kraftiga skattehöjningar för breda löntagargrupper, inte bara för miljonärer, som Monica Green försöker ge sken av. Merparten av de här pengarna ska ni sedan ge till människor som inte arbetar. Det går precis på tvärs mot den utveckling som vi borde behöva se. Era tilltänkta samarbetspartier, Miljöpartiet och Vänsterpartiet, föreslår arbetstidsförkortning. Det vet vi raserar välfärden.
Det kommer att försvinna kanske över 200 000 tjänster från välfärdssektorn om Vänsterpartiet får igenom sin 25-procentiga arbetstidsförkortning. Om Miljöpartiet får igenom sin pratar vi om kostnader på 155 miljarder kronor, enligt riksdagens utredningstjänst. Då blir det inte mycket pengar kvar till pensionärerna.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Hillevi Larsson säger att debatten handlar om klyftan i beskattningen av löntagare och pensionärer och att det handlar om rättvisa och principer. Då är det väl rimligt att ställa sig frågan om det är rättvist och en bra princip att i en sådan debatt bara välja att titta på en del av skatten. Det ger nämligen inte hela bilden av och inte hela sanningen om huruvida det alls finns en klyfta - och hur stor den klyftan i så fall är.
Sanningen är nämligen att beskattning inte sker enbart genom inkomstskatterna, utan vi har också en beskattning via arbetsgivaravgifterna. Som jag nämnde tidigare bedömer Skatteverket att ungefär 60 procent av arbetsgivaravgifterna är att betrakta som skatter. Man måste ta in hela bilden för att få en korrekt illustration av hur det egentligen ser ut med den här klyftan.
Gör man det ser man att klyftan i princip inte finns och att den lilla klyfta som finns är till löntagarnas nackdel. Sedan ångar Leif Jakobsson i gång och vevar upp sig i något slags frustande crescendo där han blir upprörd över att vi från Alliansens sida påstår att jobbskatteavdraget är en konsumtionsstimulans, för vi har ju tidigare sagt att det ska vara jobbskapande.
Men den stora poängen med jobbskatteavdraget, Leif Jakobsson, är ju just att det klarar av att vara båda dessa saker samtidigt. Det är både viktigt ur ett konjunkturperspektiv, för att stimulera ekonomin och konsumtionen, och ur ett strukturellt perspektiv, för att skapa jobb på längre sikt. Det är det som är hela poängen med jobbskatteavdraget, alltså att vi har en dubbel effekt där. Inkomstskattesänkningarna har bara den ena av funktionerna, men de har ändå varit viktiga.
Fem gånger har vi sänkt skatten för pensionärer och på så sätt stimulerat konsumtionen - även för våra äldsta i samhället.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Det låter på Vänsterpartiet som om idén med att arbetslinjen och sysselsättnings- och bnp-effekter av de förslag som alliansregeringen genomfört under åtta är någonting som alliansregeringen själv hade hittat på. Så är det givetvis inte. Det finns omfattande forskning som visar effekterna av de genomförda förslagen.
Om man tittar i de budgetpropositioner som alliansregeringen lämnade ifrån sig under sin tid vid makten så fanns det i varenda budgetproposition en tabell där man kunde redovisa och se sysselsättningseffekterna och effekterna på bnp och antal arbetade timmar av de förslag som regeringen genomdrev. Det är en rätt tydlig skillnad mot den budgetproposition som den rödgröna regeringen lämnade till riksdagen i höstas. I den var nämligen tabellen bortplockad.
Skälet till det är ganska enkelt. De skattehöjningar som ni ville genomföra i er budget skulle nämligen slå direkt mot sysselsättningen. Det skulle innebära färre jobb och lägre tillväxt, vilket leder till lägre skatteintäkter och därmed slår direkt mot välfärden. Detta försökte ni dölja. Ni redovisade inte den tabell med effekterna på sysselsättning och tillväxt som man normalt sett har gjort under de senaste åren.
Ert problem här är att budgeten är en helhet, men som grundregel väljer ni att alltid diskutera enbart utgiftssidan, och ni presenterar alltid detta som satsningar. Jag menar att man även måste titta på intäktssidan. Man måste titta på vilka effekter det blir i nästa led när man genomför stora skattehöjningar. Det slår mot intäkterna och framför allt slår det hårt mot kommunsektorn.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Om det vore så att kostnaderna för de höjda arbetsgivaravgifterna inte vore ett problem, vilket det ändå låter på Håkan Svenneling som att det är, ställer man sig ju frågan varför ni i så fall valde att kompensera kommunerna för detta i er budget. Om inte detta vore ett problem hade ni inte behövt göra den kompensationen. Det är klart att det är ett problem som i nästa steg slår mot jobben. Problemet med ert budgetförslag var att ni valde att kompensera kommunerna, men kostnaden skulle bäras av alla andra.
Det vill säga alla de arbetsplatser där jobben behöver bli fler för att skapa ökade skatteintäkter skulle få betala detta med ökade kostnader. Beräkningarna i budgetpropositionen är ett sätt att försöka illustrera de effekter som man kan räkna fram och som kan förväntas uppstå. Men det går även att mäta resultatet, och där är det ett faktum att vi har över 300 000 fler sysselsatta i dag än vad vi hade 2006. Nog ger det här resultat.
Vänsterpartiets problem är att utöver det som ni har varit med om att föreslå i den här budgetpropositionen driver ni också en linje om att genomdriva en arbetstidsförkortning. Det är intressant att se hur det skulle slå mot välfärden och mot den kommunala sektorn. Ni vill förkorta arbetstiden till sex timmar per dag.
Det skulle innebära att det totalt i kommuner och landsting är över 200 000 heltidstjänster som skulle försvinna alternativt behöva ersättas till väldigt höga kostnader. En rimlig fråga att ställa till Vänsterpartiet är på vilket sätt välfärden blir bättre av att man rycker undan 200 000 heltidstjänster som måste ersättas på annat sätt. Vårt svar är ganska tydligt. Genom att staten tar ansvar för att jobben blir fler och tillväxten ökar blir det också mer skatteintäkter till kommunerna.
Viktigare än att bara diskutera hur kakan fördelas är att diskutera hur den skapas. Jobb- och tillväxtpolitik är helt enkelt bättre än bidragspolitik även i det här fallet.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
När Niklas Karlsson försöker hävda att den utredning regeringen har tillsatt och vårt förslag på hur en utredning skulle kunna se ut är väldigt lika, bortsett från passusen om vinster, tror jag att Niklas Karlsson är ute på hal is. Vem som helst som lägger de två förslagen bredvid varandra kan nämligen själv läsa, jämföra och se att det är två helt olika förslag.
Framför allt är utgångspunkterna helt olika. Det är klart att man kan lägga fram 32, 50 eller ännu fler förslag, men problemet är att ett huvudförslag som går ut på att förbjuda vinst och detaljreglera bemanningen kommer att påverka alla de andra delarna av förslaget.
När det gäller frågan om vinster dyker det upp fantasisiffror. Jag ska direkt säga att vi alla vet att det finns enskilda exempel på tillfällen då saker inte har fungerat i privat verksamhet, liksom det finns exempel på tillfällen då det inte har gjort det i offentlig verksamhet.
Men om vi pratar om vinster generellt är det inte så att rörelsemarginalen inom vare sig vård- och omsorgssektorn eller skolan är särskilt hög - den var 7 procent inom vård och omsorg och 5 procent inom skolan 2013. Inom vård och omsorg omsatte man lite över 100 miljarder samma år, och de som gick med vinst återinvesterade 3,8 miljarder medan vinsten var betydligt lägre än så.
Man betalade också in skatt på 1,6 miljarder kronor. Min fråga till Niklas Karlsson är: Varför har ni valt att låta Vänsterpartiet diktera villkoren för den här utredningen, när vi tidigare har haft en bred samstämmighet om värdet av alternativ inom välfärden? Nu låter ni ett extremparti på vänsterkanten styra hela debatten, och min fråga är varför.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Jag vet inte om Niklas Karlsson lyssnade lite dåligt på mitt huvudanförande då jag tog upp vad som bör vara utgångspunkterna för välfärdsverksamhet och för möjligheten att få driva verksamhet inom välfärden. Det ena är brukarnas behov och preferenser; det andra är krav från det allmänna. Det är utgångspunkterna.
Det är inte för företagens skull som välfärden existerar. Jag var tydlig med det. Vi tror dock att företagen har mycket att bidra med. Då måste vi se hur vi låter de förutsättningarna finnas på bästa sätt. Våra utgångspunkter är olika, säger Niklas Karlsson, beroende på att vi talar om företag eller om brukare. Det hänger dock ihop.
Jag tog i inledningen av mitt anförande upp två konkreta exempel på små verksamheter som driver en respektive åtta vårdcentraler. Självklart drabbas en massa personal och patienter av det som händer nu när man inte kan investera och inte vågar anställa mer personal eller inte kan hitta personal för att det finns en osäkerhet om verksamheten kommer att finnas kvar. Kom inte här och påstå att det är Alliansen som skapar den osäkerheten!
Den fanns där långt innan vi lade fram vårt förslag på hur detta skulle kunna lösas. Snarare är det så att efter att vi presenterade vårt förslag har många i välfärdsbranscherna instämt i våra förslag och sagt: Detta är rimliga krav. Vi kan ställa oss bakom detta. Vi är beredda att acceptera att man ställer tuffa krav på tillstånd för att få driva verksamhet här. Vi tycker att det är rimligt att man ställer krav på kvalitet.
Vi kan leva med att vi drabbas av hårda sanktioner om vi inte sköter oss. När regeringen presenterade sin utredning skapades det stor osäkerhet. Det ansvaret kan du inte smita undan, Niklas Karlsson.
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Om utredningen är så ofarlig som Ulla Andersson försöker ge sken av undrar jag varför den skapar så stor oro och osäkerhet där ute, för det gör den. Jag tror att Ulla Andersson lite grann har missuppfattat vad den innehåller.
När det gäller bemanningen är fakta, till skillnad från de lösryckta exempel Ulla Andersson lyfter fram, att Socialstyrelsen har gjort en granskning som visar att bemanningen av sjuksköterskor är densamma hos offentliga och privata utförare. Vad gäller omvårdnadspersonal är det ungefär 5 procent lägre bemanning på privata boenden, vilket i huvudsak beror på att man har börjat prioritera lägre pris i upphandlingarna från kommunerna.
Det vägs dock upp av bland annat lägre sjukfrånvaro och bättre arbetsledning inom de privata verksamheterna. I praktiken är det alltså ingen skillnad. Socialstyrelsen har gjort en kvalitetsjämförelse där man har granskat kvaliteten på alla äldreboenden i Sverige. I rapporten ser man att kvaliteten på de privata äldreboendena är bättre på samtliga kvalitetsparametrar som man har tittat på. Det finns alltså inget belägg för att vinstdrivande verksamhet skulle leverera sämre kvalitet än offentlig eller ideell.
Jag vill vara tydlig med att det inte handlar om att måla upp ett motsatsförhållande. Det handlar inte om antingen privat verksamhet eller offentlig. Det handlar inte om att den ena alltid är bra och den andra alltid dålig. Tvärtom. I huvudsak tror jag att den mesta välfärden fungerar bra, oavsett om den är privat eller offentlig. Det finns också dåliga exempel. Jag har en fråga till Ulla Andersson och Vänsterpartiet, som kallar sig ett feministiskt parti.
På vilket sätt tror du att det gynnar kvinnor och kvinnors möjlighet att välja arbetsgivare, att göra karriär och att nå ledande positioner om man slår undan benen för en av de branscher som har flest kvinnor anställda och högst andel kvinnliga chefer?
Jonas Jacobsson Gjörtler (M):
Jag får upprepa det jag sa tidigare, att jag undrar varför Ulla Andersson tror att det skapar så stor osäkerhet om den här utredningen, om den nu är så ofarlig som Ulla Andersson ger sken av. Jag tror faktiskt att det är Ulla Andersson som har missuppfattat någonting i detta, vilket ju är lite märkligt då hon själv varit med och förhandlat fram den. Då inser hon uppenbarligen inte vad hon har gjort. När det gäller lärartätheten påstår Ulla Andersson att den är lägre i privata skolor.
Problemet med detta påstående att inte heller det stämmer, för det beror helt på vilka skolor du jämför. Det rimliga är att man jämför skolor som har samma fördelning av årskurser. Eftersom lärartätheten skiljer sig väldigt mycket åt mellan olika årskurser kan man inte jämföra den hur som helst.
Skolverket har gjort en jämförelse och tittat på just olika indelningar av årskurser och de vanligaste indelningarna i Sverige som täcker 90 procent. Om man då lägger till förskolor och förskoleklasser blir det tio olika kategorier.
I fem av de tio har friskolorna högre lärartäthet än de offentliga, i tre är det samma eller i alla fall ungefär samma lärartäthet och i två är lärartätheten högre i de offentliga. Det vill säga att Ulla Andersson återigen står här och för vidare en myt som inte visar sig stämma om man borrar lite vidare i detta. Jag tycker egentligen att detta är ganska ointressant. Visst är det viktigt att det finns många lärare, men det är inte alltid den exakta siffran som avgör.
Vi vill ju att det ska finnas möjlighet för fristående aktörer och offentliga aktörer att hitta nya sätt att bedriva välfärdsverksamheterna bättre. Då ska vi inte detaljreglera exakt hur många lärare som ska stå i klassrummet vid varje givet tillfälle.