Ingela Nylund Watz (S):
Tack, statsrådet, för svaret. Jag tycker att det är väldigt klargörande, måste jag säga. Det är tydligt att regeringen inte anser att det behövs någon ytterligare nationell kraftsamling kring den svenska life science-branschen. Detta beklagar jag djupt.
Dess värre verkar det som att regeringens bild av branschens status och läge i Sverige inte alls stämmer överens med verkligheten, eller för den delen med stora delar av branschens bild av läget. Vinnovas rapport Global Trends with Local Effects pekar ju på allvarliga risker som, om inget görs, kommer att leda till att ytterligare företag lämnar Sverige och att framtida investeringar riskerar att hamna i andra länder.
Det är en verklighet som har flåsat oss i nacken under den senaste tiden i och med Pfizers bud på Astra Zeneca. Herr talman! Den globala strukturomvandling som nu sker inom läkemedelsindustrin är omfattande. Varningsklockorna för vad som skulle kunna komma att ske har klingat ganska länge och under de senaste åren ökat i kraft. Bara i Sverige har vi förlorat 4 000 jobb.
Det är 4 000 arbetstillfällen inom en av de mest tunga, kunskapsintensiva branscherna. Det handlar om forskningsjobb där Sverige har investerat mycket offentliga medel via universitetsutbildning och forskningsanslag. Anser inte statsrådet att detta är ett problem eller en allvarlig varningssignal? Jag tycker det. Det här är också en bransch med höga kostnader och extremt långa utvecklingstider.
Att framställa ett nytt läkemedel tar i genomsnitt tolv år och kostar 6 miljarder utan garantier för marknadstillträde. Det gör den här branschen helt unik. Men det innebär också att de satsningar som vi i Sverige väljer att göra här och nu sannolikt inte kommer att bära frukt förrän inom mycket lång tid. Därför lever branschen farligt just nu.
I själva verket halkar vi efter. Precis som branschen vill vi ingenting hellre än att vi nu samlar ihop oss. Branschen har gång på gång efterlyst och framfört önskemål om en rejäl långsiktig samverkan mellan näringslivet, staten och akademin. Men regeringen har varit ganska kallsinnig till detta.
För mig är det obegripligt, och jag undrar därför: På vilket sätt skulle en strategisk, långsiktig samverkan för branschens utveckling vara skadlig enligt regeringen? Herr talman! För att life science i Sverige ska kunna återta förlorad mark krävs det att alla berörda politikområden ger sitt stöd. Inte minst handlar det om vilka förutsättningar som ges till svensk hälso- och sjukvård.
Dess värre har sjukvården i dag inte tillräckligt med resurser för att på allvar bidra med möjligheter till kliniska prövningar. Sjukvården har som en följd av politiska prioriteringar blivit helt produktionsinriktad - det har vi debatterat tidigare - och klarar nu inte längre sitt utvecklingsuppdrag till fullo.
Därför har vi nu, enligt Vetenskapsrådet, halkat ned från tredje till sjätte plats när det gäller klinisk forskning. Hälso- och sjukvården är ett exempel - och kanske det allra viktigaste exemplet - på ett politikområde som måste sättas i fokus i arbetet med att utveckla life science i Sverige.
Och jag undrar: Varför har regeringen inte kommit med några substantiella förslag som gör det möjligt för svensk hälso- och sjukvård att bli mer attraktiv för kliniska prövningar och därigenom bidra till branschens utveckling?