Hillevi Larsson (S):
Det är en väldigt intressant diskussion, och jag försöker inte på något sätt komma undan den diskussionen. Däremot tycker jag att vi ska koncentrera oss på kärnproblemet, och jag anser att kärnproblemet är att människor som är förkylda någon gång om året eller gör värnplikt räknas in i statistiken för utanförskap. Däremot är grundproblemet: Vilka är de som har svårast på arbetsmarknaden?
Ja, det är lågutbildade, personer med funktionsnedsättning som har svårt att hitta arbetsplatser som är anpassade efter dem och som möts av diskriminering. Det är äldre arbetskraft, det är människor med utländsk bakgrund och det är människor som bor på orter där det är väldigt svårt att få jobb.
Där har man räknat ut att när jobben har kommit - konjunkturen går trots allt upp och ned - är det 70 procent av jobben som går till dem som har högre utbildning och bara 1 procent till dem som har lägre utbildning. Det tycker jag är det verkliga utanförskapet, människor som egentligen inte är så konjunkturberoende. De som är konjunkturberoende har en chans att få jobb så fort konjunkturen vänder.
Men de som även i tider då det kommer nya jobb inte får jobben är i utanförskap. Jag tycker att vi ska koncentrera oss kring människor som har en arbetsförmåga och som vill arbeta men som har väldigt svårt att få jobb. Åtgärderna ska koncentreras på: Vad är det de här människorna behöver? Det är framför allt utbildning, stöd, aktiv arbetsmarknadspolitik.
Forskningen visar att om man har aktiva åtgärder är det många fler som ändå så småningom får jobb även om det kan ta lite tid. Därför tycker jag att politiken mer borde inriktas på de människor som jag tycker är i det verkliga utanförskapet. Det hjälper inte med skattesänkningar och försämring av ersättningar, höjd a-kasseavgift, minskning av arbetsmarknadsprogram. Det kan till och med få motsatt effekt.
Det som händer med människor som lever i ett utanförskap och som har väldigt svårt att få jobb är att de får än sämre ekonomisk situation och får ännu mindre stöd och hjälp för att få ett jobb. Det är därför det är så viktigt att definiera i statistiken vad man menar med utanförskap. Det får också konsekvenser för de åtgärder man genomför. Det är mycket möjligt att många av de åtgärder som har genomförts av regeringen är verkningslösa.
För dem som verkligen vill ha jobb men som har svårt att komma in på arbetsmarknaden blir det bara en form av bestraffning. De får mindre pengar att leva på och blir utpekade som att de inte vill jobba, trots att det är det de allra helst vill. Det stora problemet tycker jag inte heller är människor som studerar men som också räknas i utanförskap.
När vi talar om ungdomsarbetslöshet är ett av de bästa sätten att se till att ungdomar så småningom får jobb att de utbildar sig och höjer sin kompetens. Det är väl egentligen inte positivt om så många ungdomar som möjligt direkt efter grundskolan eller gymnasiet ska komma in i jobb, utan det är bara positivt att de får utbildning. Hur kan det räknas som utanförskap?
Jämställdheten tog finansministern själv upp, och det är väldigt viktigt, men där kan jag inte heller se att vårdnadsbidraget på något sätt stärker jämställdheten. Man har erfarenheter i Norge av att de som har hamnat i vårdnadsbidrag framför allt är kvinnor, närmare 99 procent kvinnor. Det är många kvinnor med utländsk bakgrund som redan har en svag ställning på arbetsmarknaden och som får ännu svårare att få jobb senare.
Jag tycker att statistiken är viktig, men det får vara en rimlig statistik över vad utanförskap egentligen är så att man kan jämföra bakåt i tiden, för annars kan vi inte mäta hur det har gått.