KBLab/rixvox huggingface dataset:
Teres Lindberg (S):
Jag har i en interpellation ställt frågan till finansministern huruvida han är beredd att ompröva sin inställning till avdrag för hushållstjänster, och jag ber att få tacka finansministern för svaret. Ett särskilt tack också för att finansministern på ett föredömligt sätt svarar tydligt på frågeställningen.
Även om jag bara en kort tid har haft det hedervärda uppdraget att vara ledamot av riksdagen har jag insett att raka och tydliga besked inte riktigt är något som riksdagen är bortskämd med. Fru talman! Institutet för framtidsstudier presenterade för några veckor sedan rapporten Bland Rolexklockor och smutsiga trosor .
I sin rapport visar man att skattereduktionen för hushållstjänster, det så kallade RUT-avdraget, inte har lett till att göra den svarta marknaden för städhjälp vitare. År 2007 infördes skattereduktion för hushållsnära tjänster, det så kallade RUT-avdraget, med syftet att etablera en ny marknad, skapa sysselsättning, motverka svartarbete och främja jämställdhet.
Skatteverket uppger fyra år senare att endast 6 procent har gått från den svarta till den vita marknaden. Institutet för framtidsstudiers rapport bekräftar Skatteverkets rapport och visar att en minskning av utbud och efterfrågan på de svarta tjänsterna inte har infunnit sig. Det var ett viktigt argument för att införa RUT-avdraget. Det argumentet faller platt till marken.
Studien visar att de olika marknaderna i stället fungerar parallellt. Som köpare av hushållstjänster vet man inte riktigt om den som utför tjänsten arbetar svart eller vitt, även om man betalar vitt till den som utför tjänsten. Priserna på de vita hushållstjänsterna har naturligtvis sjunkit eftersom staten bidrar till att hålla priserna nere. Det har i sin tur också lett till att priserna i den svarta sektorn har sjunkit.
Beteendena i de svarta och i de vita delarna beror inte alltid på vad köparen är beredd att betala, utan det handlar också om arbetstagarens brist på tillträde till arbetsmarknaden i kombination med köparens särskilda önskemål på arbetskraften.
På den informella och den svarta arbetsmarknaden förekommer helt andra problem än de som finns på den vita arbetsmarknaden, alltså problem som sexuella trakasserier, exploatering och otrygghet.
Min uppfattning är att det är här som finansministern borde lägga krutet och se till att ett omfattande svartarbete blir vitt i stället för att som i dag fortsätta att göra så att de som egentligen har råd att betala för hushållsnära tjänster blir Sveriges nya bidragstagare.
Teres Lindberg (S):
Jag instämmer i att vi borde fokusera vårt arbete på att minska svartarbetet. Problemet är att det inte är där som fokus läggs, och RUT-avdraget leder inte till att minska just detta. Jag instämmer också i att en av politikens funktioner och kanske viktigaste delar är att förstå och uppleva verkligheten, särskilt den i storstäderna.
Jag är själv stockholmare och både född och uppvuxen i detta län, så jag vet precis hur det är att vara både småbarnsförälder och att jobba mycket och vilka problem man har för att få vardagen att fungera och för att få yrkeslivet och det jämställda familjelivet att gå ihop. Men det blir ändå vissa problem i det system som vi har med RUT-avdraget.
Ministern hänvisar i sitt skriftliga svar till att RUT-avdraget är en viktig del i regeringens ambition att skapa fler arbetstillfällen. Om det vore så att det är den enda ambition man har och dessutom förstår och upplever den verklighet som många människor lever i vore väl det rimliga att man riktade avdraget, eller låt mig kalla det bidraget eftersom det faktiskt är det som RUT är, också till dem som har de största behoven.
Men det är inte så i dag. Bidraget går de facto till dem som tjänar allra mest. När man tittar på siffrorna kan man konstatera att det faktiskt, föga förvånande, är så att de som nyttjar detta bidrag mest också är de som har de högsta inkomsterna.
De äldre har dessutom hamnat i kläm i många borgerligt styrda kommuner där man har tagit bort hemtjänsten och den hjälp som tidigare har getts och bara hänvisar till RUT-avdraget. Om de äldre behöver hjälp hemma för att kroppen inte längre klarar av att sköta hushållet hänvisar man till RUT-avdraget i stället för att de äldre ska få en biståndsbedömd hemtjänst som de egentligen borde ha rätt till.
Men man skulle kunna rikta stödet till de äldre och till barnfamiljerna - barnfamiljerna har helt klart de största problemen och de största svårigheterna att få livet att fungera i en pressad arbetssituation - som dessutom ofta har en sämre ekonomi. Det skulle ge ett mycket bättre utfall om man riktade sig till just de grupper som har behovet. Det skulle också helt klart ge en mycket bättre utjämnande effekt.
Det är tydligt att RUT-avdraget för de allra flesta svenskar spelar en ganska liten roll. Men det är hushåll med inkomster på över 400 000 kronor som utnyttjar det. För andra hushåll kan det handla om att man använder det om man anlitar flytthjälp någon gång eller behöver hjälp med städning, storstädning eller fönsterputs någon gång. Det var tjänster som redan innan RUT-avdraget infördes utnyttjades av många hushåll.
Hela effekten av RUT-avdraget gör att det missriktas och gynnar de rika hushållen som redan tidigare faktiskt har de ekonomiska möjligheterna att betala för detta.
Det blir alltså en ojämlik fördelningspolitisk insats när vi gör hushåll som tjänar mycket till Sveriges nya bidragstagare, och det är helt enligt den politik som Anders Borg företräder.
Teres Lindberg (S):
Det sista vi socialdemokrater gör är att blunda. Vi blundar inte för de problem som finns vare sig i våra storstäder eller för den delen i övriga Sverige. Vi har i dag en tilltagande barnfattigdom. För de allra fattigaste familjerna framstår RUT snarare som ett hån. Det är de mest basala behoven de måste ha hjälp med, men här är regeringen passiv.
Hemhjälpen för de äldre fungerar dåligt i massvis av kommuner. I en del borgerliga kommuner har man till och med avvecklat hemhjälpen och hänvisar cyniskt de gamla till att skaffa sig hemtjänst med RUT-avdrag. Förskolornas öppettider har snävats in samtidigt som oregelbundna arbetstider har blivit allt vanligare i arbetslivet. Skolornas fritidsverksamhet har skurits ned. Jäktade småbarnsföräldrar tvingas i onödan gå ned i arbetstid därför att förskolan inte är anpassad efter deras behov.
För den regering som verkligen vill underlätta vardagen för alla familjer finns det åtskilligt att uträtta. Det förutsätter dock att man koncentrerar sig på insatser som alla har nytta av i stället för att skänka bort skattepengar till hushåll som redan har det gott ställt. Häri ligger problemet, Anders Borg! Jag ber att få tacka för denna debatt, och jag vill också passa på att tillönska ministern en god jul och ett gott nytt år.
Teres Lindberg (S):
Herr minister! Jag har hört ministerns svar på min interpellation, och jag är tveksam till om ministern verkligen förstått frågeställningen i den. Jag talar inte om totalen över huvud taget. Jag talar om den grupp som uppbär försörjningsstöd och är över 50 år, särskilt de mellan 60 och 64 år.
Det handlar alltså om de sista 15 åren i arbetslivet, eller den tid man hade kunnat vara i arbetslivet. Ministern säger att Socialstyrelsens statistik inte tar upp anledningen till sjukskrivningarna. Det är precis det den gör! Den bryter dessutom ned statistiken på ålder.
Det jag tar upp är den oroande utvecklingen i att vi just nu i Sverige håller på att producera en växande grupp fattigpensionärer. Det är nämligen det som de kommer att bli. När de lämnar försörjningsstödet får de en pension som de inte kommer att kunna leva på. Långt mer än hälften av de över 50 år som har sjukrelaterade anledningar till försörjningsstöd har i själva verket rätt till sjukpenning eller ersättning.
De har alltså arbetat, Ulf Kristersson. Problemet är att sjukpenningen inte räcker för att försörja sig. Det går att läsa såväl i Socialstyrelsens statistik som i SKL:s undersökningar. Tittar vi bara på gruppen 60-64 år med rätt till sjukpenning är den tre gånger så stor som resten.
Den stora majoriteten av gruppen, de som har sjukrelaterade anledningar till att de uppbär försörjningsstöd, har alltså rätt till sjukpenning. Sedan kan vi utifrån det underlaget bara gissa hur många av 50-plussarna som uppbär försörjningsstöd utan att ha sjukpenning och som dessutom är utförsäkrade från sjukförsäkringen.
Troligtvis är det så, det vet jag inte här och nu, men många av dem har tidigare uppburit sjukpenning och haft rätt till sjukförsäkring för att de faktiskt har arbetat. Oavsett vilken statistik man läser ser man tydliga indikationer på utvecklingen för äldre, en grupp som vi borde visa betydligt mer respekt i stället för att tvinga dem till socialbidrag, det yttersta skyddsnätet.
Jag håller med ministern om att försörjningsstödet ska vara just det yttersta skyddsnätet. Det är förvisso bra att ministern kommit till insikt om att sjukförsäkringsreformen inneburit problem. Jag är dock inte beredd att instämma i att den i huvudsak fungerat bra. Först nu ser vi de verkliga effekterna av reformen, och det bådar inte gott.
I sitt interpellationssvar hänvisar ministern till ett antal förslag till förbättringar i höstbudgetpropositionen. Det var riksdagen som i våras tvingade regeringen till det. Det var inte riktigt ett initiativ från regeringen, men vi är så klart glada för att de finns med. Det hade sett riktigt illa ut om satsningarna inte hade funnits med.
Men mig veterligen handlar dessa insatser inte på något sätt om gruppen äldre, de som riskerar att bli fattigpensionärer, så svaret på min interpellation är uppenbarligen nej. Ministern och regeringen avser inte att vidta några åtgärder med anledning av de signaler vi kan se. Det hade varit mer uppriktigt att också säga det.
Teres Lindberg (S):
När argumenten tryter återkommer man ständigt till att socialdemokratin haft de senaste 50 åren på sig. Men nu är det du, Ulf Kristersson, som är minister, och det är du som är ansvarig. Signalerna är tydliga även om du blundar för dem.
Det är därför jag står här och försöker påpeka problemen utifrån de signaler vi ser och vad de faktiskt kommer att innebära. Det finns flera undersökningar på det här området. Till exempel har TCO mycket tydligt visat sambandet mellan utförsäkringar och försörjningsstöd. Det finns ett mycket tydligt samband här.
De sjuka som är äldre, som har ett långt arbetsliv bakom sig och kanske till och med är så pass gamla att de inte klarar att skola om sig och ta ett annat arbete, de får inte i ditt Sverige ett värdigt avslut på sitt arbetsliv. Det är det som den här frågan handlar om, ingenting annat. Sedan kan vi stå här och tjafsa om siffror och säga att det är socialdemokratin som skulle ha löst detta för 50 år sedan.
Men sådan är inte verkligheten. Det handlar om ett värdigt avslut på arbetslivet, vilket jag tycker att alla borde ha rätt till.
Teres Lindberg (S):
Jag får ta det som en komplimang att jag bidrar till lite drag i riksdagsdebatten när jag kommer från Stockholms stadsfullmäktige. Du har inte helt rätt, Gunnar Andrén, när du hävdar att det skulle vara den borgerliga regeringen som ligger bakom investeringarna och besluten om investeringar beträffande såväl Norra som Södra länken. Det var socialdemokratiska regeringar, en kombination av borgerliga och socialdemokratiska majoriteter i Stadshuset, som stod bakom besluten, inte borgerliga regeringar.
Jag vill göra det klart. Problemet är snarast att regeringen använder trängselskatten som ett motiv för den egeninsats som staten borde ta för de väginvesteringar som staten gör för att underlätta för de statliga vägarna. Stockholm, både kommunen och Stockholms läns landsting, har alltid fått ta en stor del av dessa investeringar, betydligt mer än man behöver göra någon annanstans.
Därför är det inte riktigt sjyst mot regionerna att låta trängselskatten utgöra den statliga egenfinansieringen. Här borde stockholmarna och alla de som reser och kör bil i Stockholm få åtnjuta de avgifter man betalar genom att få ett bättre flöde i trafiken. I synnerhet gäller det kollektivtrafiken. Inte en enda satsning har gjorts. Det är bara prat när det gäller kollektivtrafiksatsningar.
Vi har inte sett någonting hittills, mer än utredning på utredning. Och det är inte så att en tunnelbana till Nacka kommer att kunna lösas snabbt, utan det kommer att ta mycket lång tid innan det blir verklighet - om det blir verklighet.
Teres Lindberg (S):
Gunnar Andrén har rätt i att jag inte tänker ta ansvar för det som hände 1871. Jag tänker inte ta ansvar för något som hände före den allmänna rösträttens införande. Man har satsat på tågtrafik och så vidare, men problemet är att man dubbelbeskattar stockholmarna i det här fallet, som alltså betalar trängselavgifter men inte får tillbaka dessa pengar.
Jag tycker inte att det borde vara en skatt, utan snarare borde det vara en avgift och gå tillbaka till regionen. Detsamma tycker Gunnar Andréns partiföreträdare i Stadshuset, Lotta Edholm. Hon säger till och med att i väntan på att den regionaliseras borde den särredovisas så att vi kan se varenda krona. Men vi har en finansminister som inte vill det. Han vill inte att det ska göras för då kommer det att synas hur liten den andel som faktiskt går tillbaka är. Det är problemet.
Trängselskatten borde rimligen gå tillbaka till dem som betalar, både i Stockholm och, självfallet, i Västra Götaland så att pengarna kan användas till det som de behöver användas till. Jag tror inte att vi i riksdagen eller finansministern eller regeringen är bäst lämpade att göra dessa prioriteringar, utan de borde naturligtvis göras av de lokala och regionala företrädarna i samverkan.
Teres Lindberg (S):
Jag vill först tacka justitieministern för svaret. När jag var barn fick jag lära mig att det var fult att stjäla. Jag fick också lära mig att det inte bara var fult att stjäla från det allmänna. Det var dessutom dumt eftersom det i slutändan drabbade mig själv. Själva grundbulten för att ett land ska fungera är att vi har ett fungerande rättsväsen.
Min frågeställning handlar egentligen inte om huruvida rättsväsendet fungerar eller inte. Jag tror att även ministern inser det. Det hade hon åtminstone gjort om hon hade läst min interpellation lite noggrannare. Den handlar i själva verket om hur det kan vara möjligt att en politiker som genom valresultatet är satt att förvalta det gemensammas egendom och som sedan säljer den för en bråkdel av värdet går fri från rättsliga efterspel.
Låt oss säga att det vore någon annan. Om styrelsen i ett aktiebolag, som satts att förvalta aktieägarnas egendom, säljer egendomen för en spottstyver skulle de ansvariga med all sannolikhet polisanmälas, åtalas och dömas. Men om en politiker gör detsamma händer ingenting.
En vd som sinkat så mycket pengar som de moderata politikerna i Stockholms stadshus och i Stockholms läns landsting har gjort skulle åka direkt - först med foten och troligen direkt till häktet. För det handlar om mycket pengar. Det handlar faktiskt om väldigt mycket pengar. Och det finns många exempel. Ett exempel är Vantörs Hemtjänst.
Där fick två chefer betala 69 500 kronor för några gamla möbler och datorer trots att de fick med sig kundstocken på 300 pensionärer och nästan all personal. Efter nio månader redovisar företaget en vinst på 4 miljoner efter skatt. Ett annat exempel är Förskolorna Upptäckarna AB i Älvsjö som såldes 2008 till två förskolechefer för 805 000 kronor.
Mellan 2009 och 2011 har företaget haft en sammanlagd vinst på 16,9 miljoner. Ett tredje exempel är en ensamföretagare i Hässelby och Vällingby som driver Freja Assistanstjänst. Hon var chef för stadens ledsagarservice och betalade 3 000 kronor för ett arkivskåp med samtliga kundmappar. Hon fick med sig personalen. Hon hyrde en lokal av kommunen.
Och hon har hittills samlat på sig 6,3 miljoner i vinst. I huvudstaden har ministerns moderata partikolleger slumpat bort gemensamt ägda verksamheter värda över 80 miljoner kronor för endast 3,4 miljoner. Och skulle man lägga till den bostadsrättsomvandling som pågått pratar vi inte bara om miljoner, utan vi pratar faktiskt om miljardbelopp.
Trots det kommer ingen att stå till svars i rättegång.
Teres Lindberg (S):
Fru minister! De exempel som jag hänvisade till var olagliga. Man följde inte marknadsmässiga principer när man gjorde detta.
I Stockholms stad hann man faktiskt rea ut arton förskolor, fem hemtjänstverksamheter, fem vårdcentraler och en assistansverksamhet, och de affärerna var olagliga just för att man inte tillämpade marknadsmässiga principer. Konsekvensen av att de var olagliga var att man till exempel i Vantörs Hemtjänst från stadsdelens sida vädjade och bad att de skulle betala lite extra pengar till staden.
Men vinsterna ser fortfarande likadana ut. Det finns inga konsekvenser när politiken inte gör det som lagstiftningen kräver i dag. Ministern hänvisade också till att det handlade om politiska mål att öka mångfalden, och det är här det blir problem.
Ett annat exempel som jag inte nämnde är förskolan Kulturkrabaten som överläts till en privat aktör, och nu finns det för de boende inte längre några andra alternativ än den privata aktören. Jag tycker inte att det är mångfald utan precis tvärtom. Inte nog med att man gör det här till underpriser - man begränsar dessutom möjligheten för människor att faktiskt få välja olika utförare. Det där argumentet håller alltså inte.
Man kan från ett utifrånperspektiv inte annat än se att själva avsikten var just att rea ut, och ingen kan hävda att man inte visste att det var till underpriser. Det är bara att titta på protokollen.
Den politiska oppositionen talar på möte efter möte och i protokoll efter protokoll om att det här faktiskt inte är okej, men den politiska majoriteten struntar fullständigt i det. Det är här någonstans vi har det grundläggande problemet. Senast, nu i år, lades åtalet ned mot landstinget när det gäller utförsäljningen av Serafen.
Serafen såldes för 690 000. Efter ett år fick man en vinst på 2,2 miljoner, och sedan såldes det vidare för 20 miljoner. Det är helt horribelt! Om något är stöld från folket är det väl ändå det.
Som skattebetalare i Stockholm har jag svårt att finna ord för frustrationen och ilskan över hur mina och alla andra stockholmares gemensamma ägodelar och skattepengar behandlas av den moderatledda majoriteten i Stockholms stadshus och i Stockholms läns landsting.
Det handlar ju om medvetet dåliga affärer, och det som känns så märkligt är att lagstiftningen inte säger att det inte är okej. Det jag efterfrågar är att lagstiftningen borde ses över så att det redan från början står klart att det kan bli personliga repressalier för politiker när de medvetet begår stöld från folket. För det är vad det handlar om. Det är inte svårare än så - stöld från folket!
Teres Lindberg (S):
För mig handlar det om trovärdighet. Ska man vara trovärdig som politiker måste man också vara beredd att ta ansvar, och att ta ansvar redan i förväg. Ministern antydde här att hennes partikolleger i Stockholms stadshus och Stockholms läns landsting skulle vara korkade. Det var inte jag som gjorde det. Jag tror faktiskt inte att de är korkade.
Jag känner flera av dem hyggligt väl, i alla fall i politiska sammanhang, och jag tror mig veta att de inte är korkade. Det jag efterfrågar är en lagstiftning som faktiskt gör det möjligt att utkräva ansvar även av politiker, att det kan konstateras att det är olagligt att avknoppa verksamhet om det inte görs enligt marknadsmässiga principer.
Det är en sak, och så slutar man med den. Problemet är ju att man hinner göra ganska mycket innan detta konstateras. Man visste ju om det redan från början. I det här fallet satte man ju det politiska målet före någonting annat. Det jag vill se är en rättsordning där medvetna dåliga affärer genomförda av en politiker faktiskt ska kunna leda till påföljder. Så är det inte i dag.
Det tycker jag är en stor brist i vår lagstiftning.
Teres Lindberg (S):
Arbetsmarknadsministern förutsätter att Arbetsförmedlingen som myndighet har en god kontroll. Hon hänvisade i sitt svar till att myndigheten har en intern instruktion som togs fram 2011 som ska säkerställa korrekta beslut om lönebidrag. Om jag var minister med ansvar för dessa frågor skulle jag vara lite mer försiktig i mina antaganden och förutsättningar.
Utredningen från riksdagens utredningstjänst, som jag hänvisade till i min interpellation, gjordes året efter det att Arbetsförmedlingen beslutade om den interna instruktionen. Metoden man använde på utredningstjänsten var att man under maj månad 2012 samkörde register från Arbetsförmedlingen och Fora, det vill säga försäkringslösningen för arbetsskadeförsäkringar inom alla sektorer utom staten.
Resultatet av samkörningen visade att 6 300 personer stod utan försäkringslösning. Så bra fungerar Arbetsförmedlingens interna instruktion. Arbetsmarknadsministern hänvisar också till FunkA-utredningens betänkande som bereds inom Regeringskansliet. Det har gått närmare ett år sedan utredningen presenterades. Hur går arbetet?
Utredningen föreslår till exempel att staten ska ta ansvar för försäkringsskyddet om arbetsgivaren saknar kollektivavtalsenliga försäkringar. Det skulle jag gärna vilja att ministern svarar på. Herr talman! Det behövs konkreta åtgärder, annars kommer vi inte till rätta med problemen.
Annars kommer andra att drabbas, andra med liknande öden som Klas med lungfibros och hans efterlevande. När kommer arbetsmarknadsministern att lägga fram förslag som rättar till det faktum att ett stort antal anställda med lönebidrag, med skyddat arbete eller med utvecklingsanställning inte omfattas av de försäkringar de har rätt till?
Teres Lindberg (S):
Det är dags att gå från ord till handling. Det är bra att arbetsmarknadsministern inser problemen, men det händer inte tillräckligt från regeringens sida. Det är därför vi har exempel som Klas. Eller låt oss se på Martin, en ung kille som efter en lång tids sjukdom får ett jobb på ett it-företag. Han krockar på vägen till arbetet.
Hans mamma, som är långtidssjuk, klarar inte av att betala hans begravning. Det är något hon hade fått ersättning för om han hade haft den försäkring han hade rätt till, om han hade haft den försäkring som staten faktiskt betalar för. Eller låt oss se på Ann-Marie, som jobbade på en mäklarfirma med lönebidrag i två och ett halvt år.
Hon upptäckte att firman aldrig har betalat in pengar för hennes pension. Eller vi har Anna, som har varit oförsäkrad, och hon kräver av mäklarfirman där hon jobbar att hon ska få en försäkring. Hon blir uppsagd och av med arbetet. Det görs inte tillräckligt. Om inte regeringen går från ord till handling kommer berättelserna att fortsätta att rulla på.
Det är fråga om enskilda människor. Det är 6 300 personer som drabbas av att arbetsgivarna inte betalar de försäkringar arbetstagarna har rätt till. Det är de försäkringar som vi skattebetalare är med och betalar. Regeringen måste gå från ord till handling. Det är dags att handla nu.