KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunilla Carlsson (M):
Jag är glad att vi har denna diskussion i dag, för det gör det möjligt att lyfta fram en fråga som är ett dilemma. Det är också viktigt att vi håller oss till fakta i debatten. Sverige bidrar inte ensamt med miljarder till att investera i kolkraft i Sydafrika. Vi är en av de stora givarna till Världsbanken där vi tillsammans med andra fattar beslut. Detta vet Anders Ygeman.
Vi har i Världsbankens styrelse kommit att ställas inför om vi ska understödja sydafrikanernas strävan till hållbar utveckling både socialt och ekologiskt när de kommer till Världsbanken med förfrågan om ett lån för en gigantisk investering eller säga att de får söka finansiering någon annanstans. Vi vet att tillgången på energi är en förutsättning för att man ska kunna få fungerande tillväxt.
I Sverige har vi lärt oss att det går att förena tillväxt med minskad klimatpåverkan, men vi är ett mycket välutvecklat land. Vi vet att många av de alternativ som står till buds för sydafrikanerna, som sol och vind, är uppemot två och en halv till fyra gånger så dyra och att dessa alternativ enligt noggranna undersökningar, som är kvalitetssäkrade av Världsbanken ur både ekologiskt och socialt perspektiv, inte kan tillgodose det behov som finns.
Alltså hade vi att hantera en låneansökan för ett kolkraftverk. Om vi i stället hade sagt nej, och jag vet inte om det är det Anders Ygeman förespråkar, hade vi då fått möjligheten att göra den största satsningen någonsin på förnybart i ett utvecklingsland? Här går 260 miljoner US-dollar i projektet direkt till förnybart, vilket jag tror annars inte hade skett.
Det kommer att betyda mycket för utvecklingen av teknik och också på sikt pressa ned kostnaderna för de alternativa energikällorna. Vi stod inför ett dilemma. Ska vi tycka att detta är bra eller inte? Vi visste att investeringen förmodligen hade gjorts i vilket fall eftersom sydafrikanerna är suveräna att fatta egna beslut.
Är vi med och ger ett lån har vi möjligheter att påverka och driva på för mer förnybart samtidigt som vi inte förvägrar sydafrikanerna rätten till utveckling och fattiga människors tillgång till energi med rimlig prissättning, vilket också ingår i paketet.
Det har förts diskussioner om hur man tillförsäkrar alla energi till rimliga priser, hur man energieffektiviserar och om hur energimarknaden ska kunna fungera bättre i Sydafrika. Här har Sverige nu tagit ett ansvar med detta beslut. Vi har länge påverkat banken att vara duktigare på förnybart. Den svenska regeringen har inte minst i utvecklingssamarbetet lyft fram dessa frågor.
Sida och Världsbanken har etablerat en bra dialog om hur man generellt ska jobba med mer förnybart. Vi driver på. Jag tror att detta projekt är ett sätt att lyfta upp dessa dilemman, visa hur vi kan jobba med dessa frågor och framför allt öka investeringarna också till det förnybara. Det kan också skapa ett bättre politiskt beslutsfattande i utvecklingsländerna då man förstår att tillväxt och klimatansvar går att förena.
Gunilla Carlsson (M):
Det är inte Sverige som bygger kolkraftverk i Sydafrika. Det är sydafrikanerna som i demokratisk ordning har inventerat behoven och fattat beslut efter egna överväganden. Det har naturligtvis varit en stark debatt om detta i Sydafrika när det gäller miljö och annat.
Man har fattat beslutet att för att tillgodose energibehoven nu vill man, som många andra länder, investera också i kolkraftverk. Afrika står för ungefär 4 procent, vill jag minnas, av världens samlade koldioxidutsläpp. Anders Ygeman argumenterar utifrån att Sydafrika som är ett relativt rikt land borde satsa enbart på förnybart. Så tolkar jag angreppen på mig.
När Världsbanken gör en bedömning av vad som är ekonomiskt försvarbart väger man in att alternativen för det omedelbara behovet inte går att täcka enbart med förnybart och att det skulle bli två och en halv till fyra gånger så dyrt. Det är ett land som kämpar med djupa fattigdomsklyftor och har stora problem och ambitiösa planer när det gäller tillgång till vatten och energi.
De fattiga drabbas värst av att inte ha tillgång till energi. Nu finns det ambitiösa planer i Sydafrika. De har fattat beslutet. Bedömningen är att de kommer att bygga ut kolkraften i vilket fall som helst. Var det rätt eller fel att via Världsbanken subventionera ett lån som gör att vi kan accelerera satsningarna på förnybart på ett sätt som aldrig annars hade skett i Sydafrika?
Regeringens bedömning är att det var rätt. Det sänder en viktig signal om att det inte är utvecklingsländerna, där Sydafrika ingår, som är boven i dramat i koldioxidkampen. Det är de rikaste utvecklade länderna som i dag släpper ut det mesta. Hur kan vi överföra kunnande, teknik och förmåga och få de snabbväxande utvecklingsländerna att anamma vår teknik?
Jag tror att det är just genom politiskt och ekonomiskt engagemang som vi kan påverka. Om vi, som Anders Ygeman tycker, hade avstått tror jag att han hade fått se att denna investering hade ägt rum ändå. Den hade antagligen finansierats på marknaden. Det hade inte blivit något förnybart. Det hade antagligen blivit den typ av teknik som många av de kinesiska kolkraftverken i dag förses med. Hade det varit bra för miljön? Nej, jag tror inte det.
Hade det varit bra för utvecklingen? Nej, det tror jag inte heller. Nu kan vi väva in också sociala aspekter i en dialog. Hade det varit bra för synen på vem som har rätt att släppa ut koldioxid? Jag vill hävda sydafrikanernas rätt till utveckling. Jag tycker att vi ska ha ett tuffare klimatåtagande i Sverige.
Det är vad regeringens politik går ut på för att möjliggöra en omställning i världen. De fattigaste sydafrikanerna ska inte ställas mot klimatsmarta dalmasar. I Sydafrika har 81 procent av hushållen tillgång till energi, och 20 procent har inte det. Det är de fattigaste som saknar tillgång till energi.
Jag tror att vi med det engagemang som den svenska regeringen visar har möjlighet att diskutera och argumentera för att de ska ha rätt till utveckling och tillgång till energi på ett så ekologiskt, socialt och ekonomiskt försvarbart sätt som möjligt.
Gunilla Carlsson (M):
Jag sade att jag välkomnade debatten. Jag hör ingenting från Anders Ygeman om rätten till utveckling för de fattigaste sydafrikanerna. Jag hör ingenting om hur man ska se till att omedelbart få i gång en social utveckling i Sydafrika med de fattigdomsfickor som finns där. Det är att snedvrida debatten att säga att vi bara satsar på fossilanvändning i utvecklingsländerna.
Härmed introduceras och utvecklas ju möjligheter för mycket mer förnybart. Efterfrågan på förnybar energi, kunnandet och tekniken har vi drivit på i Världsbanken och andra multilaterala forum. Problemet är att den befintliga tekniken tyvärr har ett försprång.
Jag tycker inte att vi kan ålägga utvecklingsländerna att omedelbart gå över till de oprövade och kanske inte lika effektiva sol, vind och vatten. Mycket av det ansvaret har vi här hemma. Därför har regeringen beslutat att vi ska ha förnybart och ställa om till en klimatneutral ekonomi framöver.
Det är väldigt intressant att konstatera att Socialdemokraterna tydligen har tagit ställning. Om man hade varit i regeringsställning hade det här dilemmat bedömts som att man inte ska engagera sig i Sydafrikas utveckling och att man inte inom Världsbanken ska vara delaktig i en dialog där vi introducerar mer förnybart.
Man ska inte diskutera rätten till social och ekologisk utveckling och inte se sydafrikanernas perspektiv utan se detta som ett rent nationellt engagemang. Jag tycker att det är ledsamt att se att man inte har större beredskap att hantera den här typen av utvecklingsdilemman.
Detta kommer som sagt att tolkas som att man har överprövat sydafrikanernas beslut, och jag är lite förvånad över att höra detta från Socialdemokraterna.
Gunilla Carlsson (M):
Jag är glad att Börje Vestlund och Carina Hägg ger regeringen godkänt för att vi jobbar vidare med frågan om hbt-personers utsatthet i världen. De pekar på det förnyelsearbete vi har gjort att just jobba för frihet och mot förtryck och alla människors lika värde. Carina Hägg frågade lite grann hur vi jobbar med detta i Europa.
Det är helt klart att det finns mycket fördomar mot hbt-personer. Vi behöver se till att vi har kraften i Sverige och att vi använder alla verktyg som finns. Mycket riktigt är Sida en av dem som kan visa att vi menar allvar i utvecklingsländerna, där vi jobbar så hårt med den typen av värderingsfrågor, det vill säga hur man bygger ett land för utveckling och mot fattigdom. Då måste man ta vara på alla människor och man måste se till att alla har ett lika värde.
Det vi har märkt i många fattiga länder, jag tänker på till exempel Mugabes Zimbabwe, är att hbt-personer ofta drabbas av dubbel fattigdom. Det är inte bara att de lever i fattigdom, men det verkar som att det blir legitimt att attackera hbt-personer.
Vi har tyvärr sett en trend i en del länder, precis som Carina Hägg påtalar, att det har blivit allvarligare övergrepp mot hbt-personer, i en tid när vi tycker att vi borde vara mer upplysta och kunniga och därmed ha större respekt. Det här är något som regeringen har hanterat i både utrikespolitiken och utvecklingspolitiken för att sätta klara gränser för hur biståndet kan bidra till att öka förståelse och delaktighet och respekt för mänskliga rättigheter.
Det handlar om att lyfta upp hbt-personers särskilda utsatthet och förändringsarbete för att stötta olika rörelser. Jag ser nu fram emot att få Sidas översyn, som visar på positiva resultat och svagheter.
Det handlar om att i hantverket på Sida omsätta planerna ute i fält, att jobba aktivt och integrerat med planerna. Där har jag sett att det finns mer att göra. Vi kan nu använda erfarenheterna av denna första handlingsplan vi någonsin har fått från Sida på området och fördjupa arbetet.
Jag är helt övertygad att om man menar allvar med att jobba för alla människors lika värde mot förtryck, för demokrati, för frihet och för mänskliga rättigheter är frågan hur hbt-personer behandlas en viktig värdemätare. Man kan inte bara jobba med fluffiga ord utan man får också se om det sker verkliga framsteg eller inte.
Därför kommer vi att ha all anledning att fortsätta att jobba med frågorna och till och med intensifiera arbetet eftersom vi anser att det är så viktigt.
Gunilla Carlsson (M):
Jag vill poängtera det Carina Hägg säger. Det är viktigt att ha rätt kunskap, att göra en bra analys av maktförhållanden och prioritera frågorna hos UD-tjänstemän och Sida.
Vi har också god nytta av många NGO:er som Sverige ibland är med och finansierar och som vi också har nära utbyte med. De hjälper oss allmänt med att uppmärksamma dessa frågor. Jag förstår vad Carina Hägg är ute efter. När det kommer nya krav och nya saker som ska prioriteras är det i tider av förändringar - för bland annat Sida - lätt att det nya läggs åt sidan därför att man håller på med allt det gamla.
Här har vi höga krav på Sida att verkligen prioritera den typen av frågor. Det är därför det är viktigt att ha fältfokus, att vara ute i fält för att bättre kunna analysera den typen av problem som inte verkar - tyvärr, kan jag säga till riksdagen - vara i avtagande för stunden. Därför kommer vi fortsatt att jobba med detta. Sidas handlingsplan är en av alla de verktyg vi har.
Vi kommer med stor tillförsikt att ta oss an utvärderingen. Vi anser att en hel del kan göras bättre, men mycket förtjänar faktiskt beröm. Arbetet sker många gånger i miljöer starkt präglade av fördomar, där många andra EU-stater förväntar sig att Sverige ska dra lasset och där det inte alltid går att räkna med stöd. Det är tufft för de enskilda medarbetarna som ska jobba med frågorna.
Det är en tung och oerhört angelägen och viktig uppgift som Sverige många gånger tar på sig, det vill säga att föra talan för de mest marginaliserade, de mest utsatta och de mest sårbara - även om det är starka människor vi talar om. Risken är att hbt-personer drabbas ännu mer i länder där det råder fattigdom och förtryck. Därför har vi denna fråga så högt på dagordningen. Sedan skulle jag också, herr talman, alltid önska att vi hade mer resurser till allt möjligt.
Men jag tror som sagt att det handlar om att prioritera. Och jag kan lova Carina Hägg att vi inte kommer att nedprioritera vikten av att ha ett bra hbt-fokus inom Sidas arbete och inom biståndet eller för den delen, herr talman, i utrikespolitiken under en borgerlig regering.
Gunilla Carlsson (M):
Jag kan lova Carina Hägg att jag med stort intresse kommer att läsa utvärderingen och fundera på hur vi under hösten kan jobba vidare med den här frågan. Det är viktigt att vi samverkar inte minst med olika NGO:er men naturligtvis också med riksdagen för att se till att ta det här arbetet vidare, också gemensamt, eftersom jag känner att det finns ett starkt stöd för detta. Herr talman! Det förtjänar ändå att påminnas om den roll som våra medarbetare spelar ute i fält, till exempel Sidautsänd personal, och det snabba agerandet när den här lagstiftningen började uppmärksammas i Uganda.
Vi fick tidigt rapportering. Vi hade tillräcklig kunskap. Det fanns också ett statsråd som bland väldigt många andra statsråd i övriga delar av världen snabbast tog ställning och också hotade med att lagförslaget skulle få konsekvenser om det kom att genomföras. Jag vill därmed påstå att Sverige, bland annat genom att jag snabbt agerade eftersom jag hade tillräcklig kunskap och också gjorde ett politiskt uttalande i den här frågan, kanske har påverkat den process som annars kanske hade gått snabbare i Uganda. Herr talman!
Jag har också i olika sammanhang fört diskussioner med afrikanska kolleger om hur vi ser på dessa fördomar och om vikten av att lyfta fram den här typen av frågor, för det är klart att Ugandafallet har gjort att det har funnits en och annan afrikan som har haft en och annan synpunkt på Gunilla Carlsson och hur vi lägger oss i inre angelägenheter, som de tycker. Jag kan lova att vi har jobbat hårt med den här frågan och också vågat ta politiska strider. Jag tror att det handlar om att vi på alla nivåer reagerar.
Naturligtvis är också det starka stödet från Sveriges riksdag en tillgång när man är ute och diskuterar den här typen av frågor, så jag tackar så mycket för det.
Gunilla Carlsson (M):
Amineh Kakabaveh har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att Sveriges och EU:s bistånd till Palestina ska få en mer tydlig inriktning på kvinnors situation när det gäller förhållandena på arbetsmarknaden, så att deras utbildning kan bli till gagn för det palestinska samhällets utveckling. Hon har också frågat vilka åtgärder jag avser att vidta för att Sveriges och EU:s bistånd till Palestina ska få en tydlig inriktning på stöd till kvinnoorganisationer som bekämpar den kvinnofientliga hederskulturen.
Som Amineh Kakabaveh konstaterar har Sverige och EU ett stort bistånd till det palestinska folket. EU är en av de största biståndsgivarna, och Sverige är en av de största biståndsgivarna bland EU:s medlemsländer. Förra året uppgick det totala svenska biståndet till palestinierna till över 800 miljoner kronor. Vårt bistånd går dit det bäst behövs: till att främja fredsprocessen och fredsbyggande, till palestinskt statsbyggande och humanitära insatser.
Sverige bidrar till att bygga en palestinsk stat, så att förutsättningarna ska finnas på plats för en permanent lösning av den israelisk/palestinska konflikten. Med utgångspunkt i 1967 års gränser hoppas vi att parterna ska enas om en tvåstatslösning; ett Israel och Palestina som lever sida vid sida i fred och säkerhet. Herr talman! Det palestinska folket har många utmaningar framför sig, och de palestinska kvinnorna möter ännu fler.
I den svenska samarbetsstrategin för utvecklingssamarbetet med Västbanken och Gaza har kvinnors situation särskilt uppmärksammats, vilket inte minst kommer till uttryck genom stöd till palestinska kvinnoorganisationer via Kvinna-till-Kvinna, och genom att särskilt betona kvinnors rättigheter i vårt stöd till uppbyggnaden av rättssektorn. Kvinnors situation ges också särskild uppmärksamhet i det stöd till funktionshindrade som förmedlas via Diakonia och stödet till psykosocial hälsa i Gaza.
Inom det svenska stödet till utveckling av den privata sektorn planeras också särskilda insatser för sysselsättningsåtgärder för kvinnor och stöd till förmån för kvinnligt entreprenörskap. Mot bakgrund av den allvarliga händelsen utanför Gazas kust vill jag avslutningsvis påminna om att Sverige och EU fördömt Israels våldsanvändande på internationellt vatten i samband med bordningen av den humanitära insatsen Ship to Gaza. Jag beklagar djupt de dödsfall som inträffat.
Denna tragedi understryker behovet av en hållbar lösning till gagn för civilbefolkningen som under lång tid levt med svåra umbäranden. EU har sedan länge krävt att Gazas gränsövergångar öppnas omedelbart och ovillkorligen, och hålls öppna, för humanitär hjälp, handelsvaror och personer.
Gunilla Carlsson (M):
Vi har i de olika samarbetsstrategier som vi har med olika länder jobbat generellt med jämställdhet och kvinnor som ett av tre fokusområden och lyft fram detta, men också tittat väldigt mycket på hur FN:s resolution 1325 om kvinnor, fred och säkerhet kan implementeras framför allt i den typ av länder som strategin för Västbanken och Gaza gäller, eftersom det är ett land i postkonflikt.
Där tror vi att resolution 1325 är väl tillämplig. Vi har tittat på hur vi kan jobba mer aktivt med dessa frågor. Hela problematiken försvåras av den fruktansvärda situation som råder på de palestinska områdena. Sverige har ingen dialog med Hamas, och avspärrningspolitiken försvårar genomförandet av biståndet. Vi har det också väldigt svårarbetat givet den politiska utmaningen.
Vi har försökt hitta kvinnoorganisationer. Vi jobbar också väldigt mycket med FN-organet Unrwa för att se till att vi kan särrikta insatser och framför allt lyfta fram kvinnor som aktörer delaktiga i det palestinska statsbyggandet med en förmåga att vara med i fredsprocessen. Den onda cirkeln tycker jag att Amineh Kakabaveh beskriver väldigt väl.
Befolkningen är fortfarande en av världens mest välutbildade, men också en av de mest biståndsberoende på grund av ockupationen och avsaknaden av politiska lösningar under decennier efter decennier. Fattigdomen fördjupas, utvecklingen avstannar, människor känner mer och mer vanmakt och radikaliseringen får fart, vilket i sin tur leder till att fred och försoning kanske blir svårare att genomföra.
Det har blivit en sådan radikalisering på de palestinska områdena att man inte står upp för mänskliga fri- och rättigheter och demokrati. Hur ska det kunna bli en uthållig stat som kan bekämpa fattigdom på ett bra sätt och skapa delaktighet, inte bara vad gäller viktiga freds- och försoningsprocesser som kommer att vara nödvändiga utan också för att bygga ett land, om man inte låter kvinnor komma till sin rätt fullt ut?
Den ideologi som stora delar av Hamas har och som interpellanten Amineh Kakabaveh tar upp handlar om att förtrycka kvinnor och kommer att fördjupa fattigdomen genom att man inte använder kvinnor som den hävstång som kommer att behövas.
Det är därför det är så viktigt att diskutera hur vi kan stötta fredssträvandena politiskt men också se till att under tiden med biståndet bygga kapacitet för att kunna hantera en tid av palestinskt ansvarstagande och palestinsk demokrati. Detta har vi varit inriktade på hela tiden, men det är mycket svårarbetat givet de politiska förutsättningarna. Förändringsaktörer på den palestinska sidan spelar den största rollen.
De förtjänar inte bara vår sympati utan också väldigt mycket av vårt stöd. Det är dit vi nu försöker rikta mer av det svenska biståndet.
Gunilla Carlsson (M):
Jag vill återigen tacka Amineh Kakabaveh som med sin välformulerade interpellation har illustrerat en av alla de svårigheter som råder för palestinierna och uppmärksammat oss på hur vi konstruktivt och långsiktigt behöver jobba för att stärka kvinnors ställning i de palestinska områdena.
De kan i de olika politiska riktningarna komma att spela en väldigt konstruktiv roll. Om vi skulle göra det motsatta mot det vi gör, det vill säga att inte stötta kvinnor, skulle vi gå förlustiga en möjlighet att kunna skapa dessa typer förändringsagenter, fredsagenter och aktivister men också kvinnliga entreprenörer och kvinnliga läkare. Det är kvinnliga aktivister som ska kunna fortsatt se till att Palestina ska kunna utvecklas.
Just nu är det extremt svåra tider. Det är också därför som det är viktigt med en politisk lösning. Biståndet kan bara bidra till att lindra. Utvecklingskraften och förmågan måste komma från palestinierna själva. Jag hoppas att vårt stöd ska kunna bidra till att hjälpa. Jag är glad att vi hade möjlighet att diskutera den här frågeställningen. Som jag sade tidigare får vi säkert all anledning att återkomma.
Gunilla Carlsson (M):
Jan Lindholm har ställt en rad frågor till utrikesministern angående bland annat klimatförändringen och handelsblockaden av Kuba. Interpellationen har överlämnats till mig. Det är en allvarlig fråga att folk isoleras från den globala gemenskapen när ledare i länder upprätthåller en politik som isolerar och låser möjligheter till utbyte. Här är vi helt ense. Det allvarligaste hotet kommer från auktoritära stater.
Utan politiska och medborgerliga rättigheter minimeras människors möjlighet att påverka sin egen livssituation och samhället i stort. Yttrande- och föreningsfrihet är centrala för människors möjligheter att organisera sig och utkräva ansvar av sina stater samt vilka frågor det egna landets företrädare driver i exempelvis internationella klimatförhandlingar. I följande skrivelser klargör regeringen sin syn på dessa frågor: De globala utmaningarna i 2008 års PGU-skrivelse (skr.
2007/08:89 Globala utmaningar - vårt ansvar ) och regeringens ställningstaganden i skrivelserna Frihet från förtryck och Mänskliga rättigheter i svensk utrikespolitik liksom i relevanta policyer inom olika ämnesområden inom utvecklingssamarbetet, som exempelvis Förändring för frihet - policy för demokratisk utveckling och mänskliga rättigheter inom svenskt utvecklingssamarbete samt Pluralism, Policy för stödet till det civila samhället inom svenskt utvecklingssamarbete . Klimatförändringarna påverkar livsförutsättningarna i hela världen.
Kraftfulla åtgärder krävs för att minska koldioxidutsläppen och för anpassning till klimatförändringarna. Klimatförändringarna undergräver möjligheterna att minska den globala fattigdomen och uppnå en hållbar utveckling. Den politiska prioriteringen och mobiliseringen för att motverka klimatförändringarna och hantera dess negativa effekter, både på nationell och internationell nivå samt i andra länder, har varit och är fortsatt mycket angelägen för regeringen.
Sverige har ingen avsikt att i internationella forum lyfta frågan om det hinder för det kubanska folkets möjligheter att bidra till att möta utmaningen av ett nytt klimat som den nuvarande handelsblockaden innebär. Vad gäller handelsblockaden av Kuba röstar Sverige och övriga EU årligen emot denna vid omröstningen i FN.
Sverige avser inte i nuläget att medverka till att EU avskaffar den gemensamma ståndpunkten från 1996, eftersom inga framsteg har skett i Kuba beträffande respekt för de mänskliga rättigheterna, inga framsteg i demokratiutvecklingen samt inga frigivningar av politiska fångar.