Anders Borg (M):
Monica Green nämner utvecklingen för barn med dålig ekonomisk standard och svag materiell standard. Låt mig då redovisa EU-Silcs statistik, det vill säga den statistik som Eurostat tar fram och som bedöms vara mest rimlig. Sverige hade 2005 en andel med barn som befann sig i materiell fattigdom på 3,2 procent.
Den minskade sedan till 1,7 för 2008 för att till 2010 minska till 1,3 och sedan 2011 ligga kvar på 1,3. Det här ska då jämföras med att Norge ligger på 2,6, Nederländerna på 2,9, Finland på 3,2. Genomsnittet för EU-27 är då 10 procent. Några av länderna, till exempel Bulgarien och Rumänien, ligger uppemot 50 procent.
Svenska välfärdsstaten, den nordiska välfärdsmodellen, står sig väl som utjämnare av livschanserna. Även under de år det har varit kris, där EU i genomsnitt har upplevt en ökad fattigdom, genomsnittet på marginalerna har gått upp, har vi i Sverige vidmakthållit låga siffror och under alliansregeringens tid fortsatt att pressa dem tillbaka. Det är naturligtvis positivt.
Monica Green undrar om det finns länder som har det sämre än Sverige. Låt oss konstatera att det finns nästan inga länder som har det bättre än Sverige. Vi ska naturligtvis fortsätta att göra framsteg. Men som den här statistiken redovisar finns det inte andra länder som klarar barnfattigdom och social utsatthet bättre än Sverige. Det här har också understrukits i en ny rapport från Unicef, Measuring child poverty , där man försöker samla ihop dessa resultat.
I den undersökningen ligger Sverige tillsammans med Island på lägst andel av de länder i FN som man har undersökt. I Sverige är det återigen 1,3 procent av barnen. Även sett till relativ standard, alltså hur många av barnen som lever i familjer som har upp till 50 procent av genomsnittsinkomsten, är det åter Island och Sverige som har de bästa förhållandena.
Man konstaterar i Unicefrapporten att andelen barn som saknar två eller fler av de kriterier som anses normala och nödvändiga för barn är näst lägst i Sverige av alla de länder man jämför med. I det fallet är det återigen Island som är bättre. Man kan också konstatera, vilket Unicefrapporten framhåller, att Sverige, tillsammans med Frankrike och Storbritannien, är det land som satsar mest på barnfamiljerna i vår välfärdsmodell.
Det beror på att vi har en unikt väl utbyggd barnomsorg som naturligtvis är en positiv del av detta och ett rätt omfattande familjestöd i övrigt. Utvecklingen i Sverige är problematisk. Den har gått åt rätt håll.
Vi har minskat andelen barn med låg materiell standard, även i en tid när de måtten har ökat kraftigt i andra länder, inklusive att vi har sett en bättre nivå i Sverige än vad vi upplever i de andra nordiska välfärdsländerna, som också är ett föredöme när det gäller att skapa trygghet.
Problemet för Monica Green är att det hon förordar, det vill säga en kraftig skattehöjning på 30-35 miljarder för företagen i det här besvärliga ekonomiska läget, naturligtvis skulle leda till att vi får fler varsel. Om man ringer till ett industriföretag och frågar vad de skulle göra om vi höjde arbetsgivaravgifterna för unga, inte sänkte bolagsskatten eller lade på andra skattebelastningar är det klart att de svarar att lönsamheten skulle sjunka, och då skulle tyvärr effekten bli ökade varsel och ökad otrygghet.
Med regeringens politik upprätthåller vi arbetslinjen, och vi kompletterar den med en väl fungerande välfärdspolitik. Vi har en av världens mest utbyggda välfärdsstater, där vi under varje budgetproposition - även under krisåren - har kunnat presentera nya åtgärder för att förbättra fördelningen. Det har handlat om till exempel barndel i bostadsbidraget eller förbättrade bostadsstöd till pensionärer.
Det beror på att prioriteringen att hålla ihop Sverige, som Alliansen har lyckats med, är en framgångsfaktor för Sverige.