KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lotta Finstorp (M):
Jag är en av ledamöterna som satt med i den parlamentariska socialförsäkringsutredningen. Den är just nu ute på remiss. Jag är väldigt förvånad över att socialförsäkringsministern kör över remissinstanserna och inte inväntar deras synpunkter utan nu går ut och säger att den bortre tidsgränsen ska tas bort redan den 1 januari 2016.
Det den parlamentariska socialförsäkringsutredningen konstaterade i bred samsyn och enighet var att för att man ska kunna ta bort den bortre tidsgränsen krävs det mycket tuffa kontrollstationer för den enskilde avseende rehabilitering. I Alliansens särskilda yttrande skriver vi också att man absolut kan ta bort den bortre tidsgränsen.
Men då måste man försäkra sig om att den enskilde verkligen får en mycket adekvat och kvalificerad rehabilitering. Vi var också i utredningen eniga om att för att man över huvud taget ska kunna diskutera om man ska ta bort den ska man ha gjort uppföljningar av kontrollstationerna så att man verkligen kan se att den enskilde får det stöd och den hjälp som den behöver.
Vi måste också komma ihåg varför den bortre tidsgränsen tillkom. Det var för att statsminister Göran Persson tillsatte Hedborgsutredningen 2006 eftersom man såg att sjukskrivningstalen ökade på ett väldigt negativt sätt och väldigt mycket. Det Hedborgs utredning kom fram till 2006 var väldigt tydligt.
Man borde ha dessa tidsgränser för att hjälpa människor tillbaka till arbete. Återgång till arbete är själva nyckeln. När människor hamnade i utanförskap gömdes de undan. Det var inte någon som efterfrågade hur de mådde, vad de gjorde och hur de såg på sin framtid. Vi tog fasta på det från alliansregeringen och tillförde den bortre tidsgränsen.
Jag ser en oro i att ta bort den när man inte har satt de tydliga kontrollstationerna. Regeringens mål är att Sverige ska ha EU:s lägsta arbetslöshet 2020. Under Göran Perssons tid som statsminister var målet 4 procent. Men det infriades aldrig, inte ens i högkonjunktur, trots att förtidspensionerade, långtidssjukskrivna och personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder togs bort ur statistiken.
Jag hoppas verkligen inte att jag har rätt. Jag är rädd för att det är på det sättet som man från regeringens sida ska kunna visa upp att man har en väldigt låg arbetslöshet. Om man tar bort den bortre tidsgränsen riskerar människor, om man inte har väldigt tydliga kontrollstationer, att återigen glömmas bort och döljas i statistiken.
Lotta Finstorp (M):
Jag känner att jag inte riktigt fick svar på min fråga om varför ministern inte inväntar remissinstansernas synpunkter innan hon bestämmer sig för att ta bort den bortre tidsgränsen utan att säkerställa att rehabilitering och arbetsträning verkligen finns på plats på ett effektivt och kvalitetsmässigt bra sätt.
Precis som Mats Persson föredömligt har talat om präglades sjukskrivningarna innan sjukförsäkringsreformen genomfördes 2008 av att många människor fastnade i de långa, passiva sjukskrivningarna. Och tidsgränserna i rehabiliteringskedjan har varit och är av stor betydelse. Jag tycker ofta att debatten bara hamnar på en negativ nivå.
Det finns många som har hört av sig och som är otroligt tacksamma för att någon faktiskt har brytt sig. Någon har sett till att man har fått arbetsträning. Man har kunnat gå tillbaka till arbetet på kanske 25 procent. Man kan jobba för sin framtida pension, vilket också har varit en riktig kvinnofälla. Det kommer sällan fram i debatten. Och jag tycker att vi måste balansera debatten på det sättet.
Det viktiga är att man får tidigt stöd för återgång till arbete. Det måste vara det som gäller hela tiden. Innan de olika tidsgränserna fanns var sjukdom ett konstant tillstånd som skulle vara ända tills man gick i pension vid 65 års ålder. Tack och lov ser det sällan ut på det sättet.
Därför är min fråga igen: Varför inväntar inte ministern synpunkterna från remissinstanserna avseende den parlamentariska socialförsäkringsutredningen?
Lotta Finstorp (M):
Jag tackar arbetsmarknadsministern för svaret. Det visar att vi har en samsyn om att det är ett resursslöseri på både individnivå och samhällsnivå att dessa välutbildade akademiker i bristyrken inte kommer ut på arbetsmarknaden så fort som möjligt.
Anledningen till att jag ställde interpellationen är dels att jag har motionerat i ämnet, dels alla de mejl och telefonsamtal som jag har fått från frustrerade människor med utländska examina och kompetenser som inte kommer ut på arbetsmarknaden trots att vi skriker efter arbetskraft, framför allt efter läkare och sjuksköterskor inom vården. Det finns även en annan aspekt. Kunskap är en färskvara.
Ju längre det går utan att man får arbeta i sitt yrke, desto mer försvinner den kunskap man har tillgodogjort sig i sitt hemland. Valideringen är en sak som måste gå snabbare, men hela processen måste också gå betydligt snabbare - utan att vi gör avkall på kvaliteten.
Att så snabbt som möjligt få börja jobba i sitt yrke är en viktig del i att bli självförsörjande och få bättre självförtroende. Det är också viktigt för integrationen i samhället. Vi har ett skriande behov av dessa människor. Många av dem som kommer från Syrien har just de kompetenser vi behöver.
Jag läste om ett landsting som åker runt på flyktingförläggningar och frågar efter läkare och sjuksköterskor, för man vill ge dem ett snabbspår - precis som regeringen talar om. Jag tror att ett snabbspår kan vara en lösning, beroende på hur det utformas. En av mina frågor är därför hur ett sådant skulle kunna se ut. Det får ju inte bli så att vi gör avkall på kvaliteten.
Vi måste säkerställa att dessa personer har rätt kompetens och rätt utbildning. Dessa välutbildade människor är så att säga lågt hängande frukter. De måste vara de absolut enklaste att få i arbete. Men då måste processen gå betydligt snabbare.
För en tid sedan skrev tio fackförbund till Socialstyrelsens gd med en kopia till berörda departement. I brevet riktas kraftig kritik mot Socialstyrelsens handläggningstider för utlandsutbildad hälso- och sjukvårdspersonal.
Handläggningstiderna är enligt brevet åtta till tio månader, och det är enbart för att få sitt utbildnings- och behörighetsbevis granskat. Sedan tar processen flera år innan man kommer i full sysselsättning inom sitt yrke, om man är läkare, till exempel.
Det är viktigt att vi inte ser arbetslöshet och integration i klump, utan vi måste våga lyfta ut de här personerna ur gruppen och ge dem en egen möjlighet, kanske via ett snabbspår eller på något annat sätt, och individanpassa betydligt mer än vad vi gör i dag. Det är orimligt att handläggningstiderna är så långa.
Mina frågor till ministern är: Hur kommer snabbspåret att se ut? Hur långt har ni kommit avseende det?
Lotta Finstorp (M):
Jag hoppas att ministern inte glömde att ha med vårdgivarna i den dialogen. Det finns en revisionsrapport där jag hittade en intressant uträkning som handlar om utländska examina och resursslöseri som ligger ungefär i det härad som Saco har angett. Den rapporten från Riksrevisionen heter Statliga insatser för akademiker med utländsk utbildning . Där finns ett räkneexempel.
Om 700 akademiker med utländsk utbildning skulle kunna etablera sig i sitt yrke på den svenska arbetsmarknaden en månad tidigare än vad de gör i dag skulle den samhällsekonomiska vinsten, alltså värdet av produktionstillskottet, bli ungefär 40 miljoner - om vi bara kunde få det en månad snabbare. Det är enormt mycket pengar. För individen handlar det också om självförtroende och att inte tappa sin kunskap från hemlandet.
Det är intressant att ministern nämnde just Psykologförbundet. Jag fick ett mejl för några veckor sedan från en pappa till en son som har läst sin masterexamen i psykologi på ett universitet i ett land i Europa som inte är engelsktalande. Här finns en annan problematik.
Som ministern vet är det många ungdomar från Sverige som läser sina examina inom vårdyrken i andra EU- eller EES-länder. Det är framför allt Ungern och Rumänien, och i Danmark läser man till exempel till läkare. Här finns också en problematik. Den här pappan som mejlade till mig berättade om sin son, som har examen från ett EU-land.
Jag kan tänka mig att det gäller generellt att man måste ha en PTP-praktik för att bli legitimerad, om man har en examen i psykologi. Men här säger Socialstyrelsen nej till möjligheten att göra den praktiken i Sverige och anser att praktiken ska göras i det land där man har tagit sin examen.
Då kan vi tänka oss: Att sitta i två år och ha psykologsamtal på ungerska går inte, för man har tagit sin examen på engelska. Jag skulle vilja fråga vad ministern avser att göra för alla de unga som hamnar i detta. De får inte ut sin legitimation, eftersom de inte får göra den här PTP-tjänstgöringen i Sverige. Det är en fråga som jag har. Jag läste i Dagens Medicin om Valideringsutredningen. Det är intressant.
Den utredningen kommer snart. Utredaren Elin Landell säger att hon inte kommer att gå in särskilt på processen för hälso- och sjukvårdens legitimationsyrken eftersom det är Socialstyrelsen som bedömer och fattar legitimationsbeslut. Jag skulle vilja höra vad ministern säger om det. Som jag ser det kanske man skulle behöva ytterligare en utredning.
Efter det att ministern har suttit med dessa olika fackförbund och intressenter kanske man behöver gå vidare, eftersom utredaren inte kommer att titta på detta just för hälso- och sjukvården.
Lotta Finstorp (M):
Det är precis som ministern antyder. Det är nästan en överlevnad för Sverige, utifrån de demografiska utmaningar som vi har, att bristyrkena blir tillsatta med kompetent personal. Det jag tycker är bekymmersamt är att Socialstyrelsen har fått ett tillflöde med pengar på 8,6 miljoner men att det inte har hänt något.
Om Socialstyrelsen uppfattar situationen som att de inte kan lösa detta trots att de har fått ett tillskott på medel kan jag utifrån förvaltningsrätten och lagstiftningen undra: Lever Socialstyrelsen verkligen upp till de krav som förvaltningslagen ställer på myndigheters serviceskyldighet och handläggning av ärenden rörande enskilda? Det är ju det som många av dem som hör av sig till mig undrar.
Ska det fungera så här i Sverige? Jag har ytterligare en fråga. Det är möjligt att ni i samtalen med fackförbunden kommer fram till att detta måste lösas snabbare. Delar ministern mina synpunkter kring detta och synpunkterna från de fackförbund som har skrivit brevet? Vad är det man kan göra ytterligare för att påskynda den processen? Det jag ser är att processen tar för lång tid.
Där får vi inte minska kvaliteten, för det är ju absolut det viktigaste, att ha kvar kvalitetssäkringen i valideringen. Hur ska man kunna göra det på ett bra sätt? Det finns något annat som också hör till ministerns område. Det handlar om att det är färre som söker till exempelvis vårdutbildningar. Novus har gjort en undersökning där 92 procent av de tillfrågade säger att de hellre vill jobba hos en privat vårdgivare än hos ett landsting.
Det är ett viktigt medskick som jag vill göra till ministern.
Lotta Finstorp (M):
Ja, det var frågan om fördelningspolitiska skäl. Jag har räknat på hur höjningen kommer att slå. Jag håller med om att det inte finns någon reglering för trygghetslarm, mat och så vidare.
Om kommunerna måste höja priset för matlådorna måste de ta med i beräkningen att det kommer att komma ytterligare pålagor för pensionärerna om taket för hemtjänst och särskilt boende höjs. Jag har räknat på ekonomin för personer födda runt 1940. Jag har lagt till bostadstillägget som regeringen har aviserat i vårpropositionen. Regeringens förmodade skattesänkning i höstbudgeten har jag dragit av.
Sedan har jag lagt till regeringens aviserade höjning av avgifterna för hemtjänst och särskilt boende som kom den 27 april. Då träder den här bilden fram. En ogift kvinna som har arbetat i 35 år - en snittpensionär med ungefär 16 600, som vi brukar säga - får med regeringens förslag en minskning i plånboken med 77 kronor. Detta är trots att jag har tagit med en förmodad skattesänkning.
En gift kvinna som har arbetat halvtid i 20 år förlorar 6 kronor, trots att man kanske först säger hurra för en lägre skatt. Man förlorar 6 kronor. En gift man som arbetat i 40 år hamnar på 17 600, något över snittpensionären. Han förlorar 209 kronor i månaden på den rödgröna regeringens politik.
Här sviker regeringen ännu en gång ett vallöfte, den här gången löftena till Sveriges äldre. Man hoppades få till en skattesänkning som skulle bidra till mer pengar i plånboken, men man ger med ena handen och tar - med råge - med den andra. Det finns fler saker i det här. Man slopar äldreboendegarantin och måltidslyftet i äldreomsorgen.
Man återinför löneskatt för personer över 65 år. Dessutom har man tagit bort stimulansmedlen för att bygga trygghetsbostäder, vilket blir ämnet för nästa interpellationsdebatt. Det här ger upphov till en mängd frågor, och det är det som skapar oro ute bland Sveriges pensionärer. Kommer regeringen att kompensera de ökade levnadsomkostnader som kommer att drabba var fjärde pensionär?
Och hur kan Socialdemokraterna gå till val på att sänka skatten för pensionärer när den sänkningen kommer att ätas upp av höjda omkostnader för de pensionärer som redan i dag har det ekonomiskt tufft?
Lotta Finstorp (M):
Alla pensionärer bor inte i särskilt boende. De allra flesta vill bo hemma så länge de bara kan med hjälp av hemtjänst. Det är de som kommer att drabbas, för de kommer inte att få del av den eventuella utökning som ni har aviserat inom äldreomsorgen. Man bor hemma så länge man kan, och så kommer det någon hem till en. Den höjda hemtjänstavgiften kommer att drabba de pensionärerna väldigt hårt.
Det är de som kämpar och bor kvar hemma, antingen för att det inte finns plats på ett särskilt boende eller för att man helt enkelt vill bo kvar i sitt hem där man kanske har bott under lång tid. Jag såg att Skattebetalarnas förening har tagit fram siffror som visar att med den rödgröna regeringens förmodade förslag om skattesänkning kommer ungefär var tredje pensionär att få högre skatt - eller bibehållen, för något vallöfte måste ju infrias.
Men för ett antal pensionärer som tar ut tjänstepension under begränsad tid samt för vissa 65-plussare som fortfarande arbetar genom avtrappat jobbskatteavdrag kommer skattesänkningen som det flaggas för i höstbudgeten att innebära lika mycket i plånboken som i dag eller också att de får mindre tillbaka.
Jag tycker att exemplen som jag har visat på och räknat på för typpensionären visar att människor förlorar på er politik trots att ni kallar det för att sänka skatten. Det här kommer att bli otroligt bullrigt ute i landet. Det har man sett bara i veckans medieklipp i den här frågan. Det finns en stor oro.
Många kommuner höjer priset på matlådorna, och nu kommer dessutom aviseringen om skattehöjningen på hemtjänst och särskilt boende. Jag önskar att regeringen gör ett omtag och verkligen tänker till när svaren kommer in från remissen.
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för svaret! Socialförsäkringen är en viktig del av den svenska välfärden, inte minst utifrån att en tredjedel av statens budget utgörs av sjukförsäkringen. För den enskilde måste försäkringen inge tillit och vara legitim och förutsägbar. Sjukförsäkringens nivåer måste balanseras så att incitament för arbetslinjen bibehålls, samtidigt som den som är sjuk får en trygg sjukpenning.
Det är önskvärt att sjukförsäkringens struktur ska ha långsiktig hållbarhet över tid, oavsett vem som har det politiska ansvaret i Sverige. En försäkring som inger tillit och som är långsiktigt hållbar över tid var det uppdrag som den parlamentariska socialförsäkringsutredningen fick. Utredningen är tydlig i sitt ställningstagande: Om man jobbar med de förbättringsförslag som utredningen föreslår kommer den bortre gränsen att kunna fasas ut.
Det var vi också överens om. Nu väljer regeringen att gå på tvärs mot utredningen. Man inväntar inte remissinstansernas svar och synpunkter, och det tycker jag är olyckligt. ISF, Inspektionen för socialförsäkringen, det vill säga regeringens egen expertmyndighet, varnar för att ett borttagande av den bortre tidsgränsen kommer att öka sjukfrånvaron.
En forskare vid ISF konstaterar dessutom att ett borttagande av tidsgränsen får indirekta effekter, eftersom drivkraften att återgå till arbete påverkas. De två tidsgränserna vid 90 och 180 dagar har fungerat genom att minska sjukfrånvaron. Detta anser ISF vara uppenbart och klarlagt. Av ministerns svar på mina frågor framgår att med ett borttagande blir tillvaron mer förutsägbar för den som är sjukskriven.
Jag undrar då hur förutsägbarheten blir större för en som är sjuk om ingen frågar efter ens behov eller efter hur man mår och man inte får hjälp med att stödja det friska. Innan sjukförsäkringsreformen var många fast i långa, passiva sjukskrivningar som mer eller mindre automatiskt slutade i förtidspension.
En viktig del i arbetet med att hjälpa människor tillbaka från passiv sjukskrivning eller förtidspension var att införa fasta tidsgränser som innebär att arbetsgivare, hälso- och sjukvården, Försäkringskassan och Arbetsförmedlingen har ett tydligt, tidsatt ansvar att hjälpa människor tillbaka till arbete eller studier. Vi vet ju att för varje vecka i sjukskrivning blir det mycket svårare att komma tillbaka. Steget blir mycket, mycket längre.
Med Socialförsäkringsutredningens förslag skulle förstärkta rehabiliteringsinsatser införas efter 15 månader. Därför är det mycket anmärkningsvärt att ministern avser att ta bort den bortre tidsgränsen innan remissvaren är analyserade och innan rehabiliteringsförstärkningarna är på plats. Vad kommer ministern att erbjuda de människor som behöver hjälp och stöd för att komma tillbaka till arbete eller studier från långvariga, passiva sjukskrivningar?
Hur kan dessa förstärkningar finnas på plats redan den 1 januari 2016? Varför ha så bråttom?
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för en viktig debatt där vi verkligen sätter både samhällsekonomin och individen i centrum på ett tydligt sätt - när människor är som mest sköra, när de är sjuka. Sjukfrånvaron har varierat kraftigt i Sverige under flera decennier. Åtskilliga utredningar har tillsatts för att komma till rätta med de stora svängningarna. Det har varit ett stort antal utredningar där man aldrig egentligen har kommit i land.
Parlamentariska socialförsäkringsutredningen tog fyra och ett halvt år, men vi kom i land. Det fanns breda kalla dem gärna kompromisslösningar och förslag, men det fanns en stor samsyn från de allra flesta partier i hur vi skulle gå vidare med de förslag som lades fram. Det är viktigt att ta med sig historiken tillbaka.
Under åren 2002-2003 eskalerade sjukskrivningarna i Sverige till nivåer som inte var förenliga med en statsbudget i balans. Vi talar på samhällsekonomisk nivå. Ett av världens medicinskt friskaste folk var då bland det mest sjukskrivna i alla jämförbara länder. Statens utgifter för den enskilt största budgetposten skenade. Dessutom var det ett bra konjunkturläge. Det var inte lågkonjunktur.
Snarare borde färre ha varit sjukskrivna och i stället haft arbete eller sysselsättning, om vi ställer dem mot varandra. Dåvarande statsminister Göran Persson, socialdemokrat, såg detta, och han skrev i budgetpropositionen för 2003/04 in en vision om halverade sjukskrivningstal till år 2008. Det var en hisnande vision som krävde enorma krafttag om den skulle uppnås.
Tidigare socialförsäkringsminister Anna Hedborg fick ett uppdrag att utreda frågan och lägga fram förslag. I korthet levererade Anna Hedborg sitt svar i utredningen våren 2006, nämligen att tidsgränser måste införas för att styra upp de alltför många passiva långtidssjukskrivningarna som ofelbart ledde över till förtidspension och ett liv med endast sjukersättning som inkomstkälla.
Det ger också mycket sämre pension när man övergår i den vanliga folkpensionen. När utredningen sändes ut på remiss återkom bland annat LO med stöd för förslagen om tidsgränser och tyckte att den bortre tidsgränsen kunde sättas till 15 månader. Genom att inga tidsgränser för avstämning av sjukdom och arbetsförmåga utvecklades blev alltför många sjukskrivna alltför länge. Det ledde till att flera gick över i förtidspension.
Vi från Alliansen tog fasta på Anna Hedborgs utredning, men vi satte den bortre tidsgränsen till 30 månader. Egentligen tog Alliansen fasta på ett socialdemokratiskt reformförslag, som nu ministern vill riva upp. Jag tycker ändå att ISF är tydlig, och det är ändå regeringens expertmyndighet.
Jag är oroad över vad som händer den 1 januari 2016 eftersom de förstärka insatserna inte kommer att finnas på plats till dess. Vi var överens i utredningen om att när förstärkningarna finns på plats går det att avskaffa den bortre tidsgränsen. Nu blir det hastigt.
De människor som den 1 januari 2016 har nått den bortre gränsen kommer att hamna i en passivitet utan att någon stöder och hjälper dem i sin rehabilitering efter dessa månader. Varför är det så bråttom? Hur kommer detta att finnas på plats redan den 1 januari 2016?
Lotta Finstorp (M):
Att veta att ministern vill säkerställa att de tidigare gränserna för rehabiliteringsinsatser ska finnas på plats den 1 januari 2016 känns . Hur ska jag säga? Tryggt är liksom fel ord. För mig ter det sig omöjligt. Det är ett halvår till dess, och då ska det finnas på plats.
Det måste förmodligen till fler sjukgymnaster, psykoterapeuter och allt sådant för att det ska gå vägen. Jag kommer att följa det med stort intresse eftersom det här är en fråga som berör mig väldigt tydligt. Jag tycker att man borde lyssna mer på ISF, som säger att den bortre tidsgränsen har gett effekter.
Allting är ju inte perfekt, men det jag ser att jag inte får svar på är detta: Även om man försöker säkerställa de tidigare tidsgränserna kommer det ändå att finnas risk att människor hamnar i den passivitet som vi såg tidigare, före 2008, och som Hedborgutredningen tydligt sa är ohälsosam. Där finns det fortfarande en osäkerhet för mig.
Jag kommer att följa det, och jag kommer att bli lika glad som ministern om det går vägen. Men jag har svårt att tro det. Till syvende och sist handlar debatten om hur vi ser på sjukdomsbegreppet. Är det alltid något permanent, eller ska man när det friska finns hos en person med en tuff diagnos försöka stödja det friska så långt som möjligt?
Det måste ändå vara det senare som samhället ska hjälpa till med, inte att låta människor glömmas bort och gömmas i passivitet i långa sjukskrivningar.