Allan Widman (L):
Det råder inget tvivel om att Daish är vår tids allra värsta gissel. Av alla de förfärande nyheter om Daishs aktiviteter i Irak och Syrien som jag har hört är uppgiften om önskan att systematiskt ta barn med Downs syndrom av daga den allra värsta nyheten. Herr talman!
Det är på detta sätt som Daish skiljer ut sig, inte bara från andra brutala regimer utan också från andra terrororganisationer. När folk som begår brott mot internationell rätt normalt försöker dölja sina aktiviteter eller åtminstone moraliskt förklara dem gör Daish precis tvärtom.
De yvs över detta, och de kan inte få nog av tillfällen att för omvärlden visa upp precis vad de gör i alla dess blodiga detaljer. Det är på grund av dessa vidrigheter som Daish aldrig kan bli en del av en politisk lösning i denna region.
Därför är det utomordentligt att rubriken på denna debatt är just kampen mot Daish. Det finns en bred koalition, ledd av USA, som under rätt lång tid riktat flygattacker mot IS. Nu menar man att dessa flygattacker uppgår till ett antal av drygt 8 000.
Vi kan konstatera att de tycks ge effekt, både när det gäller Daishs ekonomi och när det gäller deras operativa rörlighet. Men samtidigt är det viktigt att understryka att dessa flygattacker så här långt inte har varit avgörande. Det som är avgörande, vilket Stig Henriksson mycket korrekt var inne på i sitt anförande, är naturligtvis kampen på marken - boots on the ground.
Detta är ingenting som är nytt, utan det har förhållit sig på liknande sätt i regionala konflikter de senaste decennierna. Amnesty har riktat anklagelser mot KRG. Alla sådana anklagelser om brott mot internationell rätt ska tas på största allvar.
Men jag vill gärna framhålla att överbefälhavare Micael Bydén i förra veckan här i riksdagen på en fråga svarade att såvitt han visste hade inget framkommit som skulle ge misstankar om att de förband som de svenska soldaterna arbetar med skulle ägna sig åt något sådant. Herr talman!
Liberalerna ville under hösten gå längre när det gällde stöd till peshmerga. Det är bra med utbildning av soldater och militära förband. Men peshmerga behöver också annat stöd, inte minst på CBRN-området, det vill säga skydd mot massförstörelsevapen. Vi vet att IS har använt kemiska vapen mot peshmerga.
Det vore rimligt att vi tillgodosåg de behov av skydd som förbanden har. Detsamma gäller hjälp med logistik och självklart med sjukvårdsmateriel, men även med vapen. Det är viktigt att framhålla att det nog inte finns någon moralisk skillnad mellan att utbilda peshmergas soldater i väpnad strid å ena sidan och att leverera vapen å den andra.
I min värld är dessa saker ungefär jämlika. Diskussionen om stödet till Frankrike slutade som vanligt med att Sverige överlät på andra länder att göra det som är svårt, det som är dyrt och det som är riskfyllt. Enligt regeringen var en insats med svenska Gripenflygplan efterfrågad. Den var också möjlig, herr talman.
Det fanns en snabbinsatsberedskap igång på F 21 i Luleå från och med den 1 januari. Men vi sa till slut nej. Herr talman! Då undrar jag följande. Om regeringen från början hade bestämt sig för att detta inte skulle bli ett svenskt bidrag, varför spelades det då så tydligt in vid våra första förhandlingar?
Varför framhöll man att detta var efterfrågat av Frankrike och fullt möjligt, givet vår egen beredskap? Utrikesministern hänvisar, som en del i det mångfasetterade stöd som Sverige ger, till det generösa flyktingmottagandet som åtminstone präglade stora delar av hösten 2015.
Det är viktigt att vi som sitter i denna kammare inte glömmer vårt ansvar här hemma. Det handlar om bostäder, det handlar om skola och det handlar om jobb. Om unga människor som just kommit till Sverige inte kan se sig själva i framtiden med jobb, med bostad och med familj har vi, herr talman, skapat bästa tänkbara jordmån för extremism även i vårt land.