Pia Nilsson (S):
Den 19 december klubbades det sista beslutet om 2013 års budget här i riksdagen, en budget som har sin grund i Anders Borgs prognos om en tillväxt på 2,7 procent och en sjunkande arbetslöshet. Det var den 19 december, herr talman. Bläcket hann knappt torka förrän Anders Borg kallade till presskonferens två dagar senare och ändrade sin prognos.
Tillväxten var nu bara runt 1 procent, och arbetslösheten skulle komma att stiga till över 8 procent. De förutsättningar som statsbudgeten vilar på försvann med ett penseldrag två dagar efter att riksdagen hade fattat det sista beslutet. Kan Anders Borg tala om när verkligheten hann i kapp finansministern om regeringens orealistiska prognoser? Vad var det som till slut fällde avgörandet?
Ingen annan bedömare har ens varit i närheten av regeringens siffror, men finansministern framhärdade genom hela riksdagsbehandlingen att prognosen skulle gälla. Men så plötsligt brast det. Var det verkligen så att Anders Borg först ett par dagar före jul kom till insikt? Var det inte snarare så, herr talman, att finansministern redan när budgetpropositionen presenterades i höstas visste att prognosen skulle fallera?
Då, den 20 september, lade Anders Borg fram regeringens budget där det i finansplanen klart och tydligt står att tillväxten i Sverige kommer att öka med 2,7 procent 2013 och ännu mer de kommande tre åren och att arbetslösheten skulle sjunka.
Bara några timmar efter finansministerns budgetpresentation flaggade samme minister för en mycket osäker ekonomisk utveckling och att regeringens prognos inte skulle hålla. Det var två vitt skilda besked under en och samma dag. Herr talman!
Anders Borg insåg redan för fyra månader sedan att regeringens siffror inte skulle hålla men lät dem ändå passera genom en hel budgetprocess utan att ändra ett enda kommatecken. Hur hederligt är det? En prognos är en gissning som kan slå fel, men det intressanta är att ingen annan bedömare ens har varit i närheten av Anders Borgs glädjekalkyl.
Och vi har sett, herr talman, vad glädjekalkyler kan ställa till med, inte minst i många av de drabbade krisländerna i Europa. Nu säger Anders Borg i svaret att prognosen bara är " ett av underlagen i den samlade bedömningen av den ekonomiska utvecklingen". Ett underlag - vilka är de andra underlagen, Anders Borg? Och hur redovisas de? Herr talman! Att göra felaktiga prognoser handlar inte bara om siffror på ett papper.
Det handlar om människor. Det handlar om 35 000 fler som kommer att bli arbetslösa i år som regeringen missade i sin felräkning. 400 000 människor är i dag arbetslösa, och en fjärdedel är unga vuxna. Regeringen står handfallen och vet inte vad man ska göra, mer än att kräva tillbaka miljardbelopp från Arbetsförmedlingen. Nu tillkommer ytterligare 35 000 arbetslösa där insatser saknas.
Ändrade prognoser - ja. Men ändrad politik - nej. Anders Borg hävdar prompt att det inte finns anledning för regeringen att agera nu. Att var fjärde ung vuxen är arbetslös, att varslen duggar tätt och att framtidstron sviktar är inte anledning nog för finansministern att agera. Vad mer måste hända för att Anders Borg ska agera? Hur många fler måste bli arbetslösa innan Anders Borg ska agera?
Hur djup, herr talman, ska lågkonjunkturen bli innan Anders Borg tänker agera?