Sven Otto Littorin (M):
För det första ska jag be Sven-Erik Österberg lite grann om ursäkt redan i det här tidiga skedet. Skälet är att det här är min 171:a interpellationsdebatt sedan jag tillträdde. Ni vet, alla som sitter här och som lyssnar, att jag gärna tar de här debatterna. Jag tycker att de är roliga, intressanta och trevliga. Men i kväll kl. 18 har min sexåring fotbollsmatch. Det har han på tisdagskvällar.
Jag har missat nästan alla sedan han började träna, och jag avser inte att missa fotbollen i kväll. Jag kan inte göra det mot honom. Därför kommer jag att hålla mina svar nu ganska korta. Jag hoppas att vi kan fortsätta ha debatt - och det kommer vi säkert att ha - vid annat tillfälle. Jag hoppas att Sven-Erik har lite förståelse för detta. Sven-Erik Österberg säger att utbildning är nyckeln till att komma ut på arbetsmarknaden. Jag håller helt med honom om detta. Det är helt riktigt att det är på det sättet.
Det är genom att ha en god grund i utbildning som man är redo att möta arbetsmarknaden. Det här är inte något polemiskt politiskt inlägg så mycket som ett faktiskt konstaterande, men ett av problemen som jag tycker mig se är att kopplingen mellan utbildningssystemet och arbetsmarknadens villkor har varit för svag. Det har den varit under lång tid - även under tidigare borgerliga regeringar, skulle jag vilja drista mig till att säga.
Vad är det som gör att man får matchningen att fungera bättre - att vi samtidigt har lägre arbetslöshet och lägre vakanstal i ekonomin och att omsättningen fungerar? Vi vet att omsättningen på svensk arbetsmarknad är ganska god för dem som är inne på den. Förra året förmedlade Arbetsförmedlingen 830 000 jobb. Det motsvarar i högkonjunktur hälften av de jobb som omsätts. Det betyder att ungefär en och en halv miljon jobb omsattes förra året.
Det är en ganska hög siffra på en arbetsmarknad av svensk storlek. Vi har, som sagt, haft ett läge under ganska många år med hög arbetslöshet och samtidigt många vakanser. Det är oroväckande och vi måste naturligtvis se till att krympa de båda samtidigt. Det finns i grunden tre sätt att göra det. Ett är att ha ekonomiska incitament som gör att det lönar sig att jobba - därav jobbavdrag och annat. Det handlar också om Arbetsförmedlingens målsättning och organisation.
Jag tror att vi i grunden är överens om att det är bra med en enhetsmyndighet med ett tydligt mål att förmedla arbete. Det underlättar för verksamheten och matchningen på arbetsmarknaden. Men det räcker inte. Det håller jag helt med om. Utbildningssystemet måste också vara konstruerat på ett sådant sätt att det finns en tydligare koppling till arbetsmarknaden. De förändringar vi nu gör med yrkeshögskola, gymnasiereform och annat får naturligtvis konsekvenser på sikt, men det löser inte det omedelbara problemet.
Då kommer Sven-Erik Österberg att föreslå ett antal tusen fler platser i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Jag kan ha respekt för det, men jag konstaterar samtidigt att det i dag är 89 000 personer som befinner sig i aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder, bland annat inom ramen för jobb- och utvecklingsgarantin. Vi har ju valt att vikta om och lägga mer resurser på dem som har varit borta länge för att bättre rusta dem att komma tillbaka.
Därför är jag naturligtvis oerhört glad att kunna konstatera att 10 000 personer redan efter ett år har lämnat jobb- och utvecklingsgarantin för att komma i arbete. Det är väldigt glädjande. Med tanke på att 89 000 redan är i åtgärder är jag inte säker på att ett antal tusen till löser det problem som Sven-Erik Österberg utmålar. Jag tror att det är andra saker som behövs. Det kan komma att behövas fler platser i aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder, men inte just nu.