KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gunnar Axén (M):
Jag uppfattar Ronny Olander på det sättet att han tycker att det är viktigt att man är med i a-kassan. Men det är samtidigt viktigt att inte alla är med i a-kassan, för om alla är med i a-kassan försvagas fackförbunden. Bara för ett par dagar sedan gick A-kassornas samorganisation ut i ett pressmeddelande och bedyrade att de inte hade någon koppling till fackförbunden.
Men ändå har Ronny Olander som bärande argument för att inte ha en obligatorisk och solidarisk a-kassa att det skulle försvaga fackförbunden, trots att A-kassornas samorganisation säger att de inte har någon koppling till fackförbunden. Man får inte riktigt detta att gå ihop. Man får det inte heller riktigt att gå ihop när Ronny Olander säger att han vill att många ska vara med i a-kassan men inte alla.
Det ska vara solidariskt, obligatoriskt och gemensamt finansierat, men inte för alla. A-kassan ska vara frivillig, för om den omfattar alla riskerar man att försvaga fackförbunden. Varför nu arbetslöshetsförsäkringen skulle vara till för fackförbunden och inte för de anställda som skulle behöva känna en inkomsttrygghet?
Ronny Olander tycker att det är viktigare med fackförbund, och han gör det till priset av att människor kommer att tvingas att gå till kommunerna och söka försörjningsstöd när de blir arbetslösa därför att de inte omfattas av en allmän, obligatorisk arbetslöshetsförsäkring. Människor kommer att gå dit och söka försörjningsstöd därför att Ronny Olander tycker att det är viktigare med fackförbund än att alla människor omfattas av en a-kassa, av en arbetslöshetsförsäkring. Det är märkligt.
Detta är förmodligen mitt sista inlägg i riksdagen den här mandatperioden, och då vill jag passa på att rikta ett varmt tack till all personal här i riksdagen med hög kompetens och hög servicenivå. Vi får ett fantastiskt stöd från er alla.
Jag vill också rikta ett tack till alliansvänner och oppositionen för gott kamratskap, gott samarbete och friska debatter.
Gunnar Axén (M):
Här har vi ett enigt betänkande, ett utskottsinitiativ. Frågan som behandlas är viktig för många. Det visar sig inte minst i form av att alla partier verkar vilja säga några ord i ärendet här i kväll.
Vi vet att det är många som är äldre eller som har språksvårigheter eller funktionsnedsättningar som kan behöva ha extra stöd och personlig hjälp när det gäller att informera sig om och ansöka om de olika ersättningar som Försäkringskassan ansvarar för.
Som medborgarnas företrädare har vi - i ett enigt utskott - sett behovet av att slå vakt om denna viktiga service som många har behov av. Det är därför vi har tagit detta utskottsinitiativ, där vi slår fast att Försäkringskassan ska ha lokal tillgänglighet och erbjuda möjligheter till personliga möten. Vi understryker också behovet av en ökad samverkan mellan statliga myndigheter.
Tillkännagivandet går ut på ett uppdrag till regeringen om att återkomma till riksdagen med förslag som tillgodoser medborgarnas behov av lokal tillgänglighet och personliga möten med Försäkringskassan. Det är något som ligger helt i linje med det uppdrag som regeringen för några veckor sedan gav till Statskontoret om att se över medborgarnas behov av lokalt tillgänglig service.
Jag vill rikta ett varmt tack till ledamöterna i utskottet för ett konstruktivt samarbete som har lett fram till detta eniga betänkande. Jag yrkar avslutningsvis bifall till förslaget.
Anders Wiklund (V):
När det gäller företagshälsovårdens möjligheter att bedriva enklare sjukvård finns den redan i dag. Det finns exempel på företagshälsovård i landet som har tecknat samarbetsavtal med sina respektive landsting. I Värmland tror jag att det har funnits under ett antal år. Jag tror också att det finns på något annat håll. Det fanns i Dalarna också, som jag kommer från. Den möjligheten finns. Det finns fördelar med det, men också nackdelar.
Jag kan naturligtvis förstå att hälso- och sjukvården känner lite oro inför det här. Man vill gärna ha kontroll över verksamheten och kontroll över sina kostnader och kan känna en viss oro för att man inte har det fullt ut om man släpper ut det här på företagshälsovårdscentralerna. Detta kan man naturligtvis reglera i avtal. Det har man gjort där dessa vägar har prövats. Jag är öppen för det.
Men det får inte leda till att det förebyggande arbetet i företagshälsovårdens regi tar stryk. Det är den primära uppgift som företagshälsovården har. När det gäller den andra frågan kan jag svara angående det andra ledet. Jag tror inte vi har fört diskussionen med s eller Miljöpartiet. Den som vet bättre får rätta mig. Vi kan nog tänka oss att diskutera det.
Jag får lov att återkomma eftersom jag på rak arm inte kan svara.
Margareta Andersson (C):
Jag tycker att det är bra att man från Socialdemokraternas sida anser att den offentliga sektorn ska vara en förebild. Jag hoppas bara att man också kan hitta konkreta åtgärder för att åstadkomma det här. Vad jag däremot inte är lika nöjd med är beslutet om avslag på vårt förslag om en kartläggning av kunskapsbristerna.
Jag är nämligen rätt övertygad om att det finns en hel del arbetsgivare som inte riktigt vet vad som fattas. Jag tror att man med nämnda kartläggning skulle kunna åtgärda bristerna på ett bättre sätt. Bland annat är jag inte säker på att man vet att inte bara buller utan även spänningar kan medföra tinnitus. Spänningar kan man drabbas av på grund av stress.
Det finns dock fler saker som negativt påverkar en persons hälsa i arbetsmiljön än som vid en första översyn verkar vara fallet.
Margareta Andersson (C):
Jag fick ändå inget svar på frågan om en kartläggning - detta för att kunna sätta in de åtgärder som verkligen behövs gentemot vissa arbetsgivare som kanske själva upplever att de inte riktigt vet. Man ser problemet men vet inte var man kan få kunskaper för att åtgärda det.
Det är för sådana saker som vi i vår motion menar att man skulle kunna göra specialpaket eller specialinsatser och kanske också initiera forskning på vissa områden när man ser att människor far illa men kanske inte direkt kan sätta fingret på vad i arbetsmiljön som gör det.
Margareta Andersson (C):
Jag tycker att det har varit en väldigt intressant diskussion, även om den har varit ganska lågmäld. Roten till mycket av det vi ser av diskriminering finns i människors okunskap och människors fördomar. Då undrar jag vilka konkreta förslag Socialdemokraterna har för att komma åt det. Det krävs andra insatser. Det hjälper inte med bara lagstiftning.
Man måste också få människor att förstå vad det handlar om, få människor att ta till sig nya kunskaper. Jag undrar om Luciano Astudillo har något bra svar på det.
Margareta Andersson (C):
Jag tror att Luciano Astudillo nu verkligen kommer in på att få ihop oss på olika sidor i många olika sammanhang till ett vi, att det kvittar hur många generationer tillbaka som vi hade en eller två förfäder som var invandrare. Jag tror inte att det finns någon som är född i Sverige som inte har tysk, fransk, engelsk, rysk eller någon annan bakgrund när man börjar leta lite grann.
Sedan finns de som i dag är nyfödda som har en eller två föräldrar födda i ett annat land. Det är just här jag upplever att vi har kärnpunkten, att vi ska förstå varandra, inte bara vara informerade. Informera kan vi göra hur länge som helst, men vi måste ta det till oss och som människor inse att vi är ganska lika. Vi kan ha lite olika hudfärg, lite olika hårfärg och tala olika språk, men någonstans är vi ändå människor.
Det är den kunskapen, den känslan, som är så viktig. Den kommer vi inte åt med information och kampanjer. Den måste komma djupare ifrån. Där finns utbildning som en bit, men den måste också komma på ett ännu djupare plan. Har Luciano Astudillo några funderingar på det?
Margareta Andersson (C):
Bemanningsföretagen har en viktig funktion i det svenska samhället. Man tar upp fluktuationen hos de olika företagen, hjälper till och stöttar där det fattas folk och ser till att fylla de luckor som finns på många ställen. Därför är de en viktig faktor som inte har funnits så förfärligt länge men som under senare år har utvecklats till någonting väldigt positivt och värdefullt i det svenska samhället.
Därför är det väldigt viktigt att man ser över de regler och förordningar som gäller för bemanningsföretagen. Det första man kan säga är väl att staten borde sälja Lernia så att alla, det vill säga de privata företag som driver den här formen av verksamhet, får samma utgångspunkt. Det finns bemanningsföretag av olika dignitet.
Det finns bemanningsföretag i aktiebolagsform, och det finns bemanningsföretag som också drivs som ekonomiska föreningar där företagare tillsammans driver dessa. Det innebär att man behöver ha en gemensam grund så att man har lika villkor när man ska konkurrera.
Det är viktigt att också de anställda har samma villkor i ett bemanningsföretag som i någon annan form av företag. Jag och Centerpartiet tycker att samhället ska dra nytta av bemanningsföretagen i mycket större utsträckning än vad som sker i dag.
Vi måste använda deras förmåga att placera ut unga människor, människor med invandrarbakgrund och människor med högre utbildning som i dag har svårt att komma in på arbetsmarknaden. De har fått pröva, och de har fått en chans i bemanningsföretagen.
Använd också bemanningsföretagen för att jämna ut konjunktursvackor och arbetstoppar så att vi kan få den omsättning på arbetsmarknaden och den rörlighet som vi också behöver, i stället för att, som sker i dag, misstänkliggöra dem! De gör ett bra jobb, och vi behöver en så stor differens och en så stor spridning av arbetssätt som är möjligt i det svenska samhället.
Då är bemanningsföretagen en viktig del. Fru talman! Därför yrkar jag bifall till reservationen.
Margareta Andersson (C):
Jag tackar Sven-Erik Österberg för svaret. Jag tycker att det i vissa delar är bra, men det är också ganska stora motsättningar och motsägelser i det svar jag har fått. Jag kan inte förstå varför en effektiv statsförvaltning och mindre orters arbetsmarknad skulle vara i motsättning till effektiviteten.
Jag är övertygad om att det skulle kunna fungera väldigt bra tillsammans om man vände på synsättet, för jag tycker att det här är en felsyn. Att man slår samman flera myndigheter eller myndigheter i olika län till en stor myndighet kan också vara en felsyn.
Det innebär att man fortsätter centraliseringen och att man hela tiden tror att det är stor som är bäst. Det innebär också att man i stället för att ha Stockholm, Göteborg och Malmö som de tre huvudorterna lokaliserar myndigheter till region- eller länshuvudorterna.
Det blir en centralisering inom länen som heller inte är av godo. Det innebär att det blir längre för dem som bor längst bort från myndigheterna. Jag tycker att försöket som pågår i Länsstyrelsen i Norrbottens län verkar vara ett väldigt bra försök. Det är bara det att det borde ske i hela landet. Och det måste inte vara en försöksverksamhet, det är bara att gå ut och verkställa det i stället.
När det gäller att förvaltningarna skulle ha svårigheter med kompetensförsörjningen och att man då lägger ett stort ansvar på myndighetscheferna ska vi ha myndigheter som är självständiga och har ett självständigt ansvar. Men är man tillräckligt tydlig i det ansvaret? I dag känner man sig på mindre orter diskriminerad. Jag vet att det finns tjänster som inte tillsätts. Jag har exempel på det från min hemkommun Vetlanda.
När någon på till exempel skattemyndigheten går i pension, flyttar eller slutar av andra anledningar blir inte tjänsten tillsatt i Vetlanda, utan den tillsätts i stället i Jönköping, som är det andra kontoret av lite större storlek i Jönköpings län. Det innebär också att man tunnar ut den kompetens som finns. Man utnyttjar heller inte den kompetens som närheten innebär.
Därför tycker jag att det finns anledning att fundera över om det här är det effektivaste sättet att få ut kompetens i hela landet, för det behövs i hela landet. Människor finns i hela landet än så länge, och det hoppas jag ska kunna fortsätta. Men ibland blir jag lite tveksam, med tanke på den politik som regeringen i dag för, till hur de ska kunna göra det.
Utvecklingen av den elektroniska förvaltningen tycker jag är väldigt bra, men det räcker inte. Det måste finnas människor av kött och blod, människor som man kan diskutera och vända på problemen med. Jag har själv i olika sammanhang upplevt hur fruktansvärt fyrkantigt det är när jag bara får svar på vissa frågor när jag vill ställa en annan fråga. Många gånger måste jag alltså ha kontakt med en människa.
Menar regeringen allvar med att hela Sverige ska leva, då får man inte ha några tomma hål i landet där det inte finns några människor och inte några myndigheter. Är regeringen tillräckligt tydlig med myndigheternas ansvar för att regeringens politik i så fall ska fungera på ett sådant sätt att hela Sverige ska kunna leva?
Margareta Andersson (C):
Jag tror att många av de här processerna är väldigt bra. Jag tror att det är bra att flytta myndigheter ibland. Den verksamhet man håller på med ställs då på sin spets. Man kanske lite oftare skulle vända upp och ned på allt och fråga sig: Vad håller vi på med? Kan vi vända det här? Kan vi använda den lilla skalan i stället? Kan den vara effektivare ibland?
Jag är övertygad om att det finns mycket kompetens som vi tappar när vi inte tar till vara de kunskaper och den erfarenhet som är utlokaliserad och finns ute bland människor. Jag håller med Sven-Erik Österberg om att när myndigheterna har kommit ut och kommit över den rangerbangård som omlokaliseringen innebär kommer det att fungera bra.
Boverket och Jordbruksverket fungerar bra utlokaliserade från Stockholm sedan flera år. Jag är övertygad om att det kommer att bli så även med de andra myndigheter som är på väg härifrån. Jag tror också att regeringen kanske måste utnyttja regleringsbreven ännu mer och vara ännu tydligare när det gäller ansvaret för att vi ska ha en fungerande regionalpolitik.
För mig är regionalpolitik inte bidrag, utan det är att se till att hela Sverige ska leva, att man ger utvecklingsmöjligheter, att man ger möjlighet för tandemrekryteringar, att man ser till att det fungerar överallt i hela Sverige och att människor och företag kan växa och utvecklas på ett positivt sätt i hela Sverige.
Då krävs det att regering, riksdag och hela myndighetssystemet går före med att samarbeta, utveckla, omlokalisera och ibland vända synen på sin egen verksamhet och utgå från den enskilda människan som finns på olika ställen i landet och som behöver service.
Ann-Marie Fagerström (S):
Företagshälsovårdens roll är av väsentlig betydelse i arbetslivet. Den förstärkning och den förändring som blir i och med den proposition som kommer så småningom kommer, precis som jag sade i inledningen av mitt anförande, att ge ett betydligt bättre innehåll än det vi i dag har. Fru talman!
Jag vill inte på något sätt föregå propositionen, men som ett svar på den konkreta frågan skulle jag vilja säga: Jag och vi socialdemokrater ser att det främst handlar om det förebyggande ute på arbetsplatserna.
Har vi en bra förebyggande verksamhet ute på våra arbetsplatser där man tar det fulla ansvar som främst arbetsgivarna har för att ha utbildad personal som kan frågorna väl och möter detta väl ska det inte behövas någon direkt sjukvård. Däremot säger vi så att säga i nästa mening att det inte föreligger något hinder utan att det i dag är möjligt att ha sjukvård inom företagshälsovården genom de avtal som ska finnas mellan parter.
Ann-Marie Fagerström (S):
Det är inte på det sättet att jag står här och säger att Socialdemokraterna inte vill någonting. Vi vill mycket med företagshälsovården. Det är precis det jag här försöker företräda. Vi vill verkligen se till att vi har en företagshälsovård värd namnet. Jag kan mycket tydligt säga att det så småningom kommer en proposition som visar att vi får betydliga förbättringar i förhållande till hur det i dag är.
Det är väl inte utan att vi socialdemokrater har varit kritiska till det som gäller och vill förbättra där. Onekligen är det så, men vi tycker ändå att vi har en relativt god företagshälsovård. Det efterlystes ett svar om barnen, buller och den miljön. Av min inledning i anförandet framgick väldigt tydligt, hoppas jag, att vi inte har någon annan åsikt.
Vi vill att barnen ska ha en god arbetsmiljö, och vi vill motverka allt vad hörselskador heter och annat som kan uppstå vad gäller våra barn och våra förskolemiljöer. Där föreligger absolut ingen skillnad i förhållande till vad kd företräder i det här sammanhanget. Vi ser med tillförsikt på liggande utredning och på den behandlingen.
Om det sedan blir ändringar i arbetsmiljölagen eller inte får vi se, men våra åsikter där skiljer sig inte.
Ann-Marie Fagerström (S):
Vad gäller buller och de försämringar som kan bli av hörseln och så vidare är vi helt överens. Det gäller verkligen att se till att vi på ett bra sätt kan rå på det problemet.
Jag känner tillförsikt och tror att man i och med det arbete som pågår nu kommer fram till de åtgärder som behövs för att förhindra nämnda saker.
Ann-Marie Fagerström (S):
Jag tror att det allra viktigaste för oss är att rå på det systematiska arbetsmiljöarbetet, som måste vara mycket bättre ute på våra arbetsplatser än det i dag är. Om vi lyckas komma dithän att vi får till stånd en utbildning för alla våra skyddsombud och om vi ser till att det fungerar på ett bra och riktigt sätt kommer - det är jag övertygad om - de här problemen att klaras av.
Vårt största ärende är egentligen att se till att vi får ett gott förebyggande arbete på arbetsplatserna. Jag tror att vi då rår på de allra flesta problem som vi möter.
Stefan Attefall (KD):
Det fanns mycket i Camilla Sköld Janssons resonemang som jag kan instämma i, och inte minst det sista när hon vill uppmana parterna att ta sitt ansvar när det gäller löneskillnaderna mellan kvinnor och män på arbetsmarknaden. Jag tror också att vi kan åstadkomma mycket med hjälp av kollektivavtal och med hjälp av parternas engagemang.
Men just därför blir jag också lite förvånad över den brist på tilltro till parterna som Camilla Sköld Jansson, Vänsterpartiet och Socialdemokraterna har när det gäller exempelvis heltidsanställningar, visstidsanställningar och mycket av de regelverken. Det finns nämligen ett vänsterperspektiv som Camilla Sköld Jansson alltid intar i de här frågorna. Det innebär att hon tittar uppifrån och säger så här: Nu ska det bli på ett visst sätt som jag tycker är rätt.
Sedan stiftar hon en lag och glömmer att verkligheten ser så oerhört olika ut i olika sammanhang.
Vi hade en belysande föredragning i förmiddags i arbetsmarknadsutskottet från Svenskt Näringsliv och ett antal branscher som visade hur lagförslaget om visstidsanställning, som vi behandlar i utskottet just nu, slår tokigt, obarmhärtigt, galet och vilka kraftfulla ord som helst som man kan använda mot vissa branscher och vissa företag. En lag uppifrån är inte den rätta metoden.
Då förstår man inte hur näringslivet fungerar, hur företag fungerar, hur anställningsbeslut ser ut och hur verksamheter fungerar. Det är bland annat därför som vi kristdemokrater, och jag trodde också Vänsterpartiet, tycker att kollektivavtalsmodellen är bra. Där försöker man förhandla och hitta en lösning och lägger inte golv, ribbor, tak och väggar via en lagstiftning. Låt oss ta rätten till heltid.
Vi vet att många kvinnor och män, men färre män, vill jobba deltid en tid under vissa perioder i livet. Men man vill också ha rätten till heltid när man upplever att det är det riktiga. Jag håller med om att det är kvinnodominerade yrken som har mer deltider. En del av denna deltid är ett problem.
Men frågan är då om vi ska lägga ett raster över hela arbetsmarknaden eller om vi ska ta det via kollektivavtal, via förhandlingar och via enskilt ansvar hos fackliga företrädare och arbetsgivare och gå den vägen fram.
Stefan Attefall (KD):
Jag håller med om att alla kvinnor och män ska kunna jobba så mycket som de önskar. Problemet är att vi har ett utanförskap med en till en och en halv miljon människor som inte kommer in på arbetsmarknaden eller jobbar deltid mot sin vilja. Frågan är om vi löser problemet med en lagstiftning som blir fyrkantig per definition därför att den ska täcka alla behov.
Eller löser vi det genom att Camilla Sköld Janssons partikamrater och socialdemokratiska kommunalråd - liksom också borgerliga, men det är en majoritet av socialdemokratiska och vänsterpartistiska majoriteter - tar sitt ansvar och löser problemen i kommuner och landsting? Dessutom måste man självfallet sätta tryck på de andra områden där de här problemen finns. Är det där vi ska lösa problemet? Eller ska vi lösa det med en fyrkantig lagstiftning?
Det är förståelsen för hur vi skapar fler jobb och bättre förutsättningar som Camilla Sköld Jansson saknar. Hon tror att man med ett planekonomiskt tänkesätt kan lösa problemen genom en fyrkantig lagstiftning uppifrån. Det är det som skiljer oss åt. Jag menar att faran med Camilla Sköld Janssons resonemang är att vi befriar de enskilda aktörerna från sitt personliga ansvar därför att vi skjuter det till något slags maktstrukturer som ligger där uppe och styr allt detta.
Jag, som facklig företrädare, arbetsgivare eller medarbetare i ett företag, behöver inte bekymra mig om mitt eget personliga ansvar. Det är de värderingarna vi måste ändra på. Men vi ska inte ändra på de värderingar som styr att man i vissa lägen kanske vill jobba deltid. Många vill jobba deltid under en tid av livet, och de ska ha rätt till det också. Det gäller att inte kasta ut barnet med badvattnet. Vi ska se till att alla som vill jobba mer får göra det.
Lösningen är inte mer lagstiftning som stänger ute alltfler från arbetsmarknaden. Det handlar om att förändra attityder. Där kan vi göra mycket på många håll i vårt samhälle. Jag vill också förlita mig mycket mer på parterna i det avseendet än vad Camilla Sköld Jansson verkar vilja göra.
Stefan Attefall (KD):
Det var ju, som vanligt när socialdemokrater framträder, en skrytvals över allt man har gjort och allt man är på väg att göra. Det är i och för sig sant att det finns en del utredningar som har kommit i gång ganska sent, för det har varit ganska trögt med initiativ från den socialdemokratiska regeringen. Jag känner igen många förslag som nu ska utredas som vi och andra partier har drivit sedan många år tillbaka.
Diskrimineringskommitténs betänkande och det huvudarbete som har gjorts om en sammanhållen lagstiftning var ursprungligen inte heller riktigt spontant från Socialdemokraterna utan den kom till tack vare ett starkt tryck från oppositionen. Men det är en del saker på gång, det ska erkännas. Förhoppningsvis blir det också bra resultat av en del av det utredningsarbete som är i gång, även om det kanske var trögt i portgången.
Problemet är kanske inte vad som ska dras i gång utan det är vad resultatet blir. Det andra är den praktiska politiken. Den aktiva diskrimineringen kan man bekämpa med lagstiftning. Men den indirekta diskrimineringen, de faktiska beteenden som gör att människor blir diskriminerade i praktiken, sker på grund av alla andra mer generella åtgärder ute i samhället.
Exempelvis tog jag i min tidigare debatt med Camilla Sköld Jansson upp hur vi skapar möjligheter för människor med invandrarbakgrund som kanske har lite sämre förutsättningar än vi andra, med språket, med att kunna det svenska systemet, att bli egenföretagare eller att komma in på arbetsmarknaden när man möter regelkrångel, när man möter en lagstiftning som gör det allt svårare för människor som är utanför att komma in över huvud taget.
Där gör ju Socialdemokraterna faktiskt ingenting, och gör man någonting gör man det snarare i fel riktning, försvårar ytterligare. Den effekten gör ju att vi har betydligt lägre förvärvsfrekvens bland människor med invandrarbakgrund. Och bland dem som formellt har ett arbete finns det många sjukskrivna, många förtidspensionerade, många i åtgärder och liknande saker.
Siffrorna, som är dystra på papperet, även om de kan jämföras med andra länder och se hyfsat bra ut, är de facto sämre i verkligheten. Varför inte lägga energi på de områdena, Luciano Astudillo?