KBLab/rixvox huggingface dataset:
Markus Wiechel (SD):
Politik är sällan svartvitt. Politik handlar om prioriteringar. Så även denna gång. Det är få tillfällen inom politiken som det är så glasklart vilka prioriteringar som man ska göra. I dag är det ett sådant tillfälle. Paula Bieler och även flera ledamöter från Alliansen har på ett förtjänstfullt sätt redan argumenterat för det som jag hade tänkt säga här i dag.
Trots det tänker jag säga några ord om varför det är så fullkomligt galet att stödja regeringens förslag. Varför är det så fullkomligt galet att göra det? Den frågan är väldigt enkel att svara på. Förslaget åsidosätter allting som är självklart när man lever i en rättsstat och när man har en reglerad migrationspolitik.
Det åsidosätter vårt huvudsakliga uppdrag som svenska riksdagsledamöter, att tjäna våra väljare och vårt land. Jag kan inte i min vildaste fantasi förstå hur man tänker när man väljer att lägga miljarder av våra gemensamma tillgångar på de 9 000 individer som helt saknar asylskäl. Det handlar om personer som till 99,4 procent är män.
78 procent av dem har fått sin ålder uppskriven av Migrationsverket och 0 procent har giltiga id-handlingar. Den så kallade feministiska regeringen prioriterar 9 000 i huvudsak män med bakgrund från Afghanistan framför våra pensionärer, skolelever, poliser och sjuka.
Den prioriterar dessa 9 000 framför en återupprättad välfärd och framför en återställd trygghet på våra gator och torg. Den prioriterar detta framför nödvändiga satsningar på infrastruktur, bostadsbyggande och svensk ekonomi i form av stöd till exempelvis näringslivet.
Det är sådant som faktiskt kan stärka den svenska ekonomin och kan se till att vi får en ekonomi som kan bistå med hjälp till nödlidande runt om i världen. Den skulle också kunna stärka välfärden här i Sverige. Regeringen prioriterar dessa framför en satsning för att på riktigt stötta de miljontals kvinnor, barn, gamla, unga och sjuka som har det svårt runt om i världen.
Det handlar om barn som i dag inte har någon utbildning eller ens kan få någon utbildning eller som än värre svälter eller dör till följd av brist på rent vatten och sanitet. Fru talman! Det här är inte en socialdemokratisk politik. Det är inte en liberal politik. Det är inte en socialistisk politik. Det är än mindre en grön politik. Ändå väljer man att göra en sådan prioritering. För mig är det fullkomligt galet.
Ställningstagande för detta tyder bara på en sak. Man struntar fullständigt i all den svidande kritik som har kommit från remissinstanserna. Man struntar i Lagrådet. Det enda som spelar roll är att den som hörs mest får stanna, kosta vad det kosta vill. Ett ja är alltid ett ja, har vi sett. Men regeringen visar i dag att ett nej inte alltid är ett nej.
Så kan man inte ha det i en rättsstat. Därför är det en aning märkligt att enskilda ledamöter går upp i talarstolen och säger att detta är ett uruselt förslag, men ändå är de beredda att stödja det. Avslutningsvis, fru talman, vill jag vädja till samtliga ledamöter att följa Sverigedemokraternas återförvisning av ärendet. Jag yrkar härmed bifall till det.
I andra hand yrkar jag avslag på förslaget i betänkandet.
Markus Wiechel (SD):
Det har länge förts en debatt om att kriminalisera fake news. Om jag var Kerstin Lundgren skulle jag vara orolig om det blir verklighet med tanke på alla den rappakalja Kerstin Lundgren sprider.
Till skillnad från Kerstin Lundgren tar jag personligen i min roll som riksdagsledamot ett ansvar för att bry mig om även de människor som bor i de mest hårdföra förtryckarstaterna och under en auktoritär regim.
Jag anser att fler ledamöter i Sveriges riksdag borde göra det och inte bara se till de människor som lever under förhållandevis lugna regeringar. Denna uppfattning delas också av FN-personal, hjälparbetare och oppositionella i Syrien. Kerstin Lundgren har ingen aning om vilka vi träffade när vi var i Syrien.
Men vårt schema är en offentlig handling, så det är bara att begära ut det. Vi träffade sex olika FN-organ, religiösa företrädare, minoriteter och oppositionella. Vår resa handlade om att bry sig om de svagaste.
Vad beträffar att sitta under ett porträtt av en viss person finns det många politiker som kan fastna på sådana bilder på resa eller i Sverige. Det är inget man ska lastas för när man bryr sig om de svaga i landet.
Markus Wiechel (SD):
Först och främst blev vi inte inbjudna till Syrien, utan vi kom med en begäran om att få åka dit, precis som Kerstin Lundgren kan göra om hon nu bryr sig om de människor som bor där. Denna begäran godkändes. Sedan finns det vissa skillnader här. Jag och även Johan Nissinen stöttade att vi skulle avsätta Agramunt. Nu kom vi aldrig till den omröstningen, men vi var fullt med på detta med tanke på att det som han gjorde inte var okej.
Han åkte som sagt dit under skydd av ryska trupper och syriska företrädare, inte för att träffa syrier, oppositionella eller religiösa företrädare, såvitt jag vet, utan troligtvis därför att det var en bjudresa från Ryssland. Detta var definitivt inte fallet för oss. Vi betalade vår resa själva, och vi träffade helt andra personer.
Jag tycker att det är lite tråkigt att Kerstin Lundgren ägnar sig åt någon form av guilt by association här. Varken jag eller Martin Kinnunen, som åkte på resan, har någon som helst koppling till Agramunt eller för den delen den ryska regimen eller något sådant.
Att jämföra oss med honom eller Ryssland skulle jag säga är att kasta sten i glashus, om man inte själv - det kanske Kerstin Lundgren vill - vill bli förknippad med Pinochet eller någon annan som har en delvis liberal politik. Det går inte att bara plocka personer och sedan hävda att de har någon form av samröre när de faktiskt inte har det.
Jag har inget samröre med Agramunt eller den ryska regimen, lika lite som Kerstin Lundgren har det med Pinochet eller någon annan som har en förhållandevis liberal politik. Dessutom är det ganska tydliga skiljelinjer mellan Agramunts politik och min politik.
Markus Wiechel (SD):
Jag vill börja med att säga att det är väldigt lätt att sitta på sina höga hästar och hela tiden klaga på Israel när man själv har grannar som Norge, Finland och Danmark. Israel har grannar som Hamas, Hizbollah, IS och al-Qaida. Det är en ganska stor skillnad. Vi kan titta på Hamas som styr i Gaza.
De har under de senaste dagarna, vid dessa protester mot ambassadflytten, använt sig av bebisar som mänskliga sköldar. Det finns bilder på nätet som visar att de har målat den israeliska flaggan på en åsna för att sedan tända eld på åsnan. Det är en brutal terroristorganisation. Innan Israel drog sig ur Gaza fanns det en fungerande infrastruktur.
Allt detta har Hamas förstört. Man har använt sig av avloppssystemen och byggt raketer av dem för att sedan skjuta mot civilbefolkningen i Israel. Det är en terroristorganisation som styr Gaza, och detta är någonting som Israel måste förhålla sig till.
När det gäller uttalandet om att Israel skulle stoppa truckar som går till Gaza skulle jag vilja fråga Eva-Lena Jansson hur många truckar hon tror går till Gaza från Israel varje år.
Markus Wiechel (SD):
Jag tror att samtliga ledamöter här i Sveriges riksdag står bakom att vi ska försöka hjälpa civilbefolkningen i Gaza och försöka stötta dem som är i behov av hjälp. Men vad är då alternativet för Israel? De har en skyldighet gentemot sina egna medborgare att skydda dem från terrorister.
Som vi mycket väl vet önskar man, både inom PLO och inte minst inom Hamas, fullkomligt utplåna staten Israel, eliminera judar och så vidare. Detta är ingenting nytt, utan det är någonting som man har vetat under väldigt många år. Jag ska återgå till transporterna. Under 2017 skickades minst 160 000 truckar från Israel med förnödenheter.
Det är Israel som bistår många av de civila i Gaza med de förnödenheter som de behöver, och det är Hamas och de terrorister som finns där som i många fall förstör den infrastruktur som Israel en gång har byggt upp. För bara två dagar sedan var det Hamas som stoppade två truckar som Israel skickade till Gaza. Hamas stoppade dessa truckar och skyllde sedan på Israel.
Detta är någonting som jag tycker är värt att tänka på innan man springer terroristernas ärenden.
Markus Wiechel (SD):
Tack, Anders Österberg, för ett intressant anförande! Sverigedemokraterna står som bekant också bakom en tvåstatslösning i Israel-Palestina-konflikten. Däremot har vi en avvikande uppfattning avseende erkännandet av Palestina som självständig stat.
Det finns flera frågetecken kring hur regeringen kunde gå vidare med detta med tanke på att det finns tre tydliga krav som enligt regeringen bör uppfyllas för att erkänna en självständig stat: det ska finnas ett folk, det ska finnas ett territorium och sist men inte minst ska det finnas ett organ eller folk som utövar kontroll över territoriet.
Något av kraven är garanterat inte uppfyllt, när det gäller andra är det lite tvivelaktigt. Ändå valde man att erkänna Palestina, vilket medför ett ansvar i den här frågan. Som jag nämnde i mitt anförande tidigare har det från svenskt håll slussats väldigt stora summor pengar till den palestinska myndigheten, från EU över 50 miljarder.
Man fortsätter med detta trots att det knappt sker några förbättringar. Vi vet i dag att pengar har gått till att finansiera terrorism, att det förekommer grov antisemitism på skolor i Palestina och att man aktivt sprider den här typen av strömningar bland befolkningen.
Min fråga till Anders Österberg är därför: Hur kan man bevilja ytterligare stöd till palestinska myndigheten? Även om stödet inte går direkt till palestinska myndigheten går det indirekt dit.
Markus Wiechel (SD):
För att börja med 140-paragrafen och området i Kurdistan var detta inte ett skäl till erkännande, utan det handlade snarare om att man faktiskt uppfyllde regeringens krav för ett erkännande. Var exakt gränserna sedan ska gå är en fråga för parterna. Men det genomfördes en folkomröstning i KRG-regionen i Irak, och vi menar att vi skulle ha respekterat den, inte minst med tanke på att det var en tydlig majoritet för att de skulle vara självständiga.
De har en fungerande statsbildning, de har egna säkerhetsstyrkor, de har fungerande institutioner och de är ett folk som vill vara självständigt. Jag ser inte hur man kan vara emot ett sådant förfarande. Men jag är väl medveten om att Socialdemokraterna inte tyckte att de skulle få den självständigheten. När det gäller Palestina och Irak är det två helt olika saker.
Palestina uppfyller ju inte alls regeringens egna krav för att vara en självständig stat. Dessutom har vi sett motsättningar där som på intet sätt gör Palestina till ett föredömligt exempel för andra stater som vill vara självständiga, medan man i Irak har försökt bygga upp samhället på ett fredligt och positivt sätt. Det är alltså en stor skillnad.
För att återgå till frågan om bistånd till Palestina vet vi i dag att det inte har gått bättre där, tvärtom. Korruptionen är enorm, antisemitismen är utbredd och de fortsätter att sprida antisemitism.
Det är en sak om man vill stötta enskilda aktörer i ett område, vilket man gärna får göra, men nu finansierar man indirekt den palestinska myndigheten, deras hatpropaganda och terroristlöner.
Markus Wiechel (SD):
Jag har besökt hjälparbetare, flyktingar och andra som berörs av fruktansvärda konflikter i flera länder runt om i världen. Några exempel är Jordanien, Libanon, där jag har varit två gånger, Syrien, Turkiet, Israel och Palestina. Jag har även besökt FN:s högkvarter i New York två gånger och träffat företrädare för organisationer som verkar i flera olika länder.
Det råder inget tvivel om att FN gör ett fantastiskt arbete för många utsatta runt om i världen, och jag är övertygad om att Maria delar den uppfattningen. Jag uppskattar därför hennes anförande och de varma orden om arbetet i och omkring kriser och deras närområden.
Det jag undrar är följande, med tanke på min ganska uppmärksammade resa till Syrien för inte så länge sedan: Varför struntar regeringen och Socialdemokraterna fullständigt i det viktiga arbete FN gör inne i Syrien?
Markus Wiechel (SD):
Det gläder mig naturligtvis att höra om regeringen skulle vilja öka stödet till dem som drabbas i Syrien. Regeringen har tidigare, bland annat genom Sida, bistått med medel till Islamic Relief. Det är en organisation som av många personer anses vara en del av Muslimska brödraskapet. Detta är naturligtvis ganska oroväckande med tanke på de kopplingar som finns där.
Jag hoppas att Maria och Socialdemokraterna kanske inte står bakom ett fortsatt stöd dit. I övrigt har det vid de möten jag har haft med företrädare för FN i och även omkring Syrien visat sig att svenska Sida inte ger några pengar direkt till det arbete som utförs i landet utan snarare till det arbete som utförs i länderna runt omkring.
Det här är naturligtvis problematiskt, för det omöjliggör för dem att finansiera viktiga projekt för nödlidande. Detta är en organisation som kan verka både i regimkontrollerade områden och i områden som kontrolleras av olika rebellgrupper. I något fall kan organisationen till och med verka i områden som kontrolleras av Islamiska staten. När de inte får direkt stöd till sina insatser där omöjliggörs en långsiktig planering av insatserna.
Min fråga är specifik: Är det så att Socialdemokraterna skulle vilja se ett ökat riktat stöd till FN:s organisationer i Syrien?
Markus Wiechel (SD):
Jag vill också önska Emma Nohrén välkommen till utskottet. Jag ser fram emot kommande debatter. Jag har många frågor till regeringspartiet Miljöpartiet. Men när Emma Nohrén glädjande nog lyfte fram behovet av att stötta kvinnor runt om i världen blev det ganska enkelt att välja vad jag ska fråga om.
Det gäller regeringens bistånd till vissa organisationer. Precis som i det tidigare replikskiftet med Maria Andersson Willner ställer jag mig lite frågande till hur regeringen genom Sida kan stötta Islamic Relief som av många bedömare anses vara en del av Muslimska brödraskapet.
Hur rimmar det med att dels försöka skapa jämställdhet och jämlikhet runt om i världen, dels stötta alla grupper?
Markus Wiechel (SD):
Miljöpartiet har tidigare haft ett antal företrädare som har fått lämna på grund av sina kopplingar till Muslimska brödraskapet. Det är ett av skälen till att jag är särskilt oroad när man i regeringsställning slussar pengar till en organisation som av många anses vara en del av detta brödraskap.
Om nu regeringen ser att Islamic Relief uppfyller ett antal villkor som regeringen ställer, vilka krav är det då man ställer på organisationer som denna?
Markus Wiechel (SD):
Anders Österberg har här än en gång talat varmt om bidrag till den palestinska myndigheten. Det reser med rätta en hel del olika frågor. För det första är erkännandet av Palestina i sig någonting man kan ifrågasätta.
Det gäller inte minst med tanke på att det inte uppfyller de krav som Sveriges regering har ställt på erkännandet. För det andra vet man i dag att det har slussats pengar från den palestinska myndigheten PLO till terrordömda personer.
Palestinska myndigheten ska varje år lägga motsvarande 2,7 miljarder kronor på löner och bidrag till personer som genomfört terrordåd. Det nämnde inte Anders i sitt inlägg. Man driver skolor där ett flertal skolböcker har visat sig innehålla antisemitiska drag. Man har i vissa fall till och med hyllat fruktansvärda människor som Adolf Hitler.
På vilket sätt uppfyller det regeringens mål och ambitioner?
Markus Wiechel (SD):
Svenska biståndspengar går bland annat till PLO. PLO har däremot betalat dömda terrorister med bidrag och löner. Indirekt går svenska skattepengar till att betala löner för dömda terrorister. Jag har stor respekt för att man vill verka för fred i regionen. Det hoppas jag att de flesta vill. Jag har också stor respekt för att man vill verka för en tvåstatslösning. Men vi är inte där än.
Faktum är att vi inte kommer att nå fred eller en hållbar utveckling där genom att stötta PLO som systematiskt motarbetar utvecklingen genom bland annat löneutbetalningar till dömda terrorister. Det är för mig fullkomligt orimligt hur man kan ha den hållningen. Regeringen vill stötta aktörer i området som verkar för mer fred. Det gör man inte genom PLO.
Då får man på något sätt hitta någon annan utväg. Det jag ville ha svar på tidigare handlade om hur regeringen kan motivera att man slussar pengar till PLO som man vet slussar pengar vidare till dömda terrorister och som styr en region där det förekommer antisemitism i skolböcker.
Markus Wiechel (SD):
Min fråga är av allmänpolitisk karaktär och rör kurdernas självständighet i Irak. Trots det första delningsavtalet som undertecknades i Sèvres 1920 efter första världskriget och trots löften om ett eget land från bland annat USA, Frankrike och England har kurderna ännu inte fått sin självständighet. Det är i dag världens största etniska grupp utan ett eget land.
I måndags fick de irakiska kurderna som sedan 2005 styr en erkänd autonom region i landet, KRG-regionen, äntligen rösta om sin självständighet. Utgången blev inte helt oväntat ja. KRG uppfyller samtliga krav som Sveriges regering har för att erkänna ett eget land och har i många avseenden visat sig vara ett föredöme i Mellanöstern.
Avser regeringen att erkänna de irakiska kurdernas vilja när frågan om deras självständighet nu finns på pränt?
Markus Wiechel (SD):
Jag gläds åt att regeringen är försiktig. Samtidigt har den här regionen varit väldigt stabil. Precis som ministern sa har den länge varit en autonom region där man har ett fungerande parlament, institutioner och demokratiska val. Man har egna säkerhetsstyrkor som dessutom har varit en viktig allierad för bland annat den svenska insatsen i Irak. Det finns alltså fortfarande mycket som tyder på att det här erkännandet faktiskt kan stabilisera området ytterligare.
Är det inte dags att faktiskt erkänna de irakiska kurdernas framgång?
Markus Wiechel (SD):
Min fråga är av allmänpolitisk karaktär. Som bekant bidrar Sverige i dag med en utbildningsinsats i Irak som stöd i kampen mot IS. Under den senaste tiden har vi sett hur irakiska regeringen med stöd av iranskstödda shiamiliser har attackerat kurder i norra Irak. De kurdiska peshmergastyrkorna har inte haft något annat val än att dra sig tillbaka då shiamiliserna har haft tillgång till moderna amerikanska pansarvagnar, stridsfordon och vapen.
Följden har blivit att kurdiska hem har bränts ned och tiotusentals, kanske upp emot 100 000 civila, har tvingats att fly. Så sent som i våras övervägde regeringen att insatsen som tidigare har varit fokuserad på att stötta kurderna i norra Irak även skulle innefatta andra delar i landet.
Jag skulle vilja veta om det verkligen är rimligt att regeringen efter detta stöder den irakiska regeringen.
Markus Wiechel (SD):
Jag har talat om följderna. De är fruktansvärda. Som bekant har Sverige bidragit med stöd till peshmerga, och det är positivt. Vad vi har sett är också att IS har dragit fördel av detta och attackerat på flera platser. Om jag tolkar ministern rätt, är det så att regeringen kan tänka sig att fortsatt stödja den irakiska regeringen?
Markus Wiechel (SD):
Sverige har i många år fört Europas mest liberala migrationspolitik. Som följd av detta har vi sett ökad segregation, försämrade skolresultat och problem med ökad kriminalitet. Vi ser också i dag omfattande problem inom den svenska sjukvården. Dessutom kan vi lägga till skattehöjningar och en lång rad andra problem. Vi har dock sett en förändring i debatten.
Så sent som i går talade statsministern om att den ohållbara migrationspolitiken hade lagts om. Man talar äntligen om volymfrågan, någonting som var väldigt svårt för bara några år sedan, herr talman. Man får nästan intrycket att mottagandet i dag inte är särskilt omfattande, inte minst efter prat om att man lagt sig på EU:s miniminivå.
Min fråga till migrationsministern är därför följande: Anser ministern att nuvarande nivå är att anse som låg eller normal?
Markus Wiechel (SD):
Jag noterar att ministern inte svarade på min fråga. Det är naturligtvis glädjande om det är så att regeringen har ställt om sin politik och än en gång gett Sverigedemokraterna rätt i många frågor. Under 2017 beviljades det näst flest uppehållstillstånd i hela Sveriges historia. Jag ställer frågan igen: Anser ministern att det här är en låg eller en "normal" nivå?
Markus Wiechel (SD):
I dag har vi en segregerande verksamhet som fortgår år efter år inom verksamheter som åtnjuter myndighetsstatus men som inte kan granskas. Skattemiljarder pumpas in i Folkbildningsrådet som sedan förs vidare till exempelvis studieförbundet Ibn Rushd. Försök från externa personer att granska dessa skattepengar har gjorts.
Men om vi får tro dessa källor visar det sig att svenska skattepengar slussas vidare via stiftelser till direkt segregerande och antidemokratiska verksamheter, exempelvis Muslimska brödraskapet. Det är uppenbart att detta är regeringens politik. Av den anledningen vill jag fråga Alice Bah Kuhnke om hon kan utveckla hur regeringen tänkte här.
Markus Wiechel (SD):
Jag tackar för svaret. Det låter naturligtvis lovande om regeringen på riktigt tar dessa problem på allvar. Men det som vi ser är exempelvis att Ibn Rushd har en verksamhetsplan som i väsentliga delar är mer inriktad på vad vi skulle kalla ett religiöst trossamfund än ett studieförbund och att skattepengar går till sådant som de inte ska gå till.
När vi vet att oberoende medier nu granskar detta, vill ministern då möjligtvis delge något innan nya nyheter dyker upp?
Markus Wiechel (SD):
Vi har under inte minst den senaste tiden sett hur extrema islamistiska krafter har nästlat sig in i den svenska politiken. Företrädare har fått betydande positioner i partier som Moderaterna och Centerpartiet men även i regeringspartierna Miljöpartiet och Socialdemokraterna. Vi vet även att nätverk som Muslimska brödraskapet har som ambition att få inflytande inom flera viktiga samhällsfunktioner för att på sikt kunna bygga en islamisk stat.
För bara lite över ett år sedan publicerade Myndigheten för samhällsskydd och beredskap en vetenskaplig förstudie som visade att Muslimska brödraskapets framfart är en ny faktor att ta hänsyn till för att kunna planera samhällsförmågan att skydda viktiga demokratiska värden.
Jag vill därför fråga Gustav Fridolin, som svarar på allmänpolitiska frågor, om regeringen har en plan för att säkerställa att dessa krafter inte tar sig in i eller gynnas av statliga myndigheter.
Markus Wiechel (SD):
Min fråga är av allmänpolitisk karaktär. SVT har gjort en granskning av korruptionen på de svenska ambassaderna. Tyvärr har resultaten inte varit vad vi hade hoppats på. Visum har stulits och sedan sålts, visum har getts ut till personer som har saknat skäl för att få visum och människor har mutat sig till bättre köplatser på ambassaderna.
Till följd av detta har Riksrevisionen gjort ett gediget arbete med att granska skyddet mot korruption på svenska ambassader, och de har kommit med omfattande kritik mot regeringens arbete. Dessutom har ambassaden i Jordanien, i samband med avslöjandena, mörkat genom att sekretessbelägga delar av mejl som har begärts ut.
Detta är fullkomligt oacceptabelt, så min fråga är ganska enkel: Varför har regeringen inte vidtagit tillräckliga åtgärder för att förhindra detta?
Markus Wiechel (SD):
Tack, Hans Rothenberg, för frågorna! Det är naturligtvis mycket som har gjort att vi har ändrat inställning i den här frågan. Om vi går till botten med det handlar det om att vi ser ett helt annat läge nu än vad vi gjorde för två, tre eller fyra år sedan. Vi ser hur fler partier som har en liknande syn på EU:s utveckling växer och blir starkare.
Vi ser en möjlighet att faktiskt kunna förändra EU så att det blir mer av ett mellanstatligt samarbete och mindre av ett överstatligt samarbete. Sedan har vi också sett hur det har gått för Storbritannien. Vi menar att man måste vara försiktig och hela tiden ha en annan utväg om man skulle vilja lämna unionen.
Men faktum är att vi nu ser vilken potential vi har när liknande partier växer och vi kan samarbeta med andra för att förändra så att vi faktiskt fokuserar på kärnområdena inom EU och kan fokusera på att bekämpa brott, bedriva miljöarbete och så vidare. Vi försöker återföra makten till medlemsländerna inifrån.