Jan Björklund (L):
Det var flera frågor som Eva Olofsson ställde i sitt inlägg. En handlade om anslagen till den allmänna vuxenutbildningen och att 70 procent av kommunerna har minskat antalet platser sedan år 2003. Märk väl att den stora minskningen av vuxenutbildningsplatser på senare år skedde under den förra regeringen med stöd av Vänsterpartiet. Det var en mycket kraftig neddragning av antalet vuxenutbildningsplatser i början på 2000-talet i Sverige.
Den neddragning som vi nu har gjort är en bråkdel av den som då gjordes. Vi måste alltid ha en omfattande vuxenutbildning av hög kvalitet i Sverige. Det exakta antalet platser år från år måste variera med konjunkturen. Det är så. Det har det alltid gjort oavsett regering i Sverige, och så gör det nu också.
När många människor får jobb och försörjer sig själva minskar söktrycket på komvux. Grundskolan dimensionerar sig själv efter hur många barn som föds. Vuxenutbildningen dimensioneras delvis efter arbetsmarknadsläget. Den måste variera. När vi hade hög arbetslöshet i slutet på 90-talet byggdes vuxenutbildningen ut kraftigt. Nu när vi har låg arbetslöshet minskar man vuxenutbildningen. Jag tycker att det är en helt rimlig princip. Så har tidigare regeringar med stöd av Vänsterpartiet också agerat.
Jag hör att Vänsterpartiet kritiserar den neddragning som nu sker. Jag hörde aldrig att ni kritiserade den neddragning som ni själva gjorde för några år sedan. Jag menar att det är en fullt rimlig princip. Om arbetsmarknadsläget svänger i framtiden måste vuxenutbildningen återigen förmodligen byggas ut. Så är det. I stället för att bara gå arbetslös är det bättre att man går en utbildning. Men när människor får ett jobb är det bättre att de jobbar och försörjer sig än att just då tvingas in på komvux.
När det gäller diskrimineringslagstiftningen är det helt korrekt att i det förslag som nu har lagts fram och som riksdagen kommer att besluta om ingår inte funktionsnedsättning. Det innebär inte att det inte kommer att göra det i framtiden, som Eva Olofsson vet. Det innebär bara att frågan var man sätter gränsen inte är tillräckligt beredd och utredd. Det är så man ska problematisera det hela.
I Stockholms kommun byggdes nyligen en byggnad för gravt hörselskadade elever om för att anpassas till denna grupp. Det är väl 20-30 elever. Kostnaden var 50-100 miljoner. Inga kommuner oavsett vilka partier som styr kommer att kunna bygga om 6 000 skolor i Sverige till samma standard. Det är inte möjligt.
Att hävda att alla skolor alltid ska ha högsta möjliga nivå för att kunna ta emot alla elever med alla typer av funktionsnedsättningar kommer inte att vara möjligt. Det kommer inget parti att kunna lova och leverera. Kostnaden blir fullständigt ohanterlig när enbart 20 elever med hörselskador kostar 50 miljoner. Däremot måste vi komma längre än i dag. Där är Eva Olofsson och jag överens.
Därför kommer vi att titta på hur vi i den nya skollagen ska kunna skruva upp ambitionerna för elever med funktionshinder så att också de får rätt och möjlighet att välja mellan fler skolor än dem som i dag är anpassade efter deras behov. Det finns en kostnad med detta att bygga om som naturligtvis landar hos kommuner och sist staten. Oftast är det ganska dyra investeringar som måste göras.
Jag menar att detta ska gälla lika också för fristående utbildningsanordnare. Samma krav i lagstiftningen ska gälla för enskilda skolor antingen de är kommunala eller fristående. Det ska inte vara någon skillnad. Det exempel som Eva Olofsson nämnde om en elev som inte fick utbildning uppfattade jag så att det handlade om en kommunal utbildningsanordnare.
Det vore felaktigt att skapa bilden att det är just privata utbildningsanordnare som är de som slarvar och att de kommunala sköter sig. Jag tror att det är relativt jämnt spritt med både goda och dåliga exempel. Lagstiftningen ska vara likadan när det gäller offentliga och enskilda utbildningsanordnare. Det är min utgångspunkt.