Anders Borg (M):
Vi delar hållning här: Vi ska ta fram bättre mått på vad som ger människor lycka och trygghet. Men jag vill också säga att det finns en väldigt grundläggande skillnad mellan min och Annika Lillemets samhällssyn. Jag tror att ekonomisk tillväxt och hårt arbete är väldigt bra för människor, väldigt bra för samhället och väldigt bra för vår upplevelse av lycka. Låt mig ta detta på ett väldigt konkret sätt.
Åren 1975 till 1995 steg reallönerna med 0,3 procent per år. Därefter har reallönerna ökat med 2,3 procent. Jag ska inte säga att det är någons fel att det gick åt pipan - det är många som delar ansvaret för det - men hade vi haft samma reallönetillväxt som vi hade därefter hade vi haft 50 procent högre konsumtionsmöjlighet. Reallönerna för vanliga löntagare hade varit 50 procent högre.
Det hade varit jättebra. Det hade varit jättebra om fler människor kunnat åka på en längre semester, om fler kunnat ta sina barn till Hennes & Mauritz och köpa den här tröjan som flickorna vill ha, om fler kunnat köpa den bok de önskar, bygga om hemma och göra vad de önskar. Arbete, enligt min samhällsbild, är väldigt nära förknippat med lycka.
Familj, natur, ens djur och ens liv är viktigt, men att spotta i nävarna och göra någonting, att göra ett ordentligt dagsverke och sedan gå hem efter en lång arbetsdag, det är också att vara lycklig. Det är för människor att känna att de betyder något för samhället, för sina medmänniskor, för arbetskamraterna och också för sin familj.
Jag anser naturligtvis att människor själva ska få välja vad som gör dem lyckliga. Vi ska naturligtvis inte ha någon straffbeskattning på arbete som gör att människor inte vill arbeta. Arbete är bra för människan. Det är bra för samhället. Det ger oss mer möjligheter till välfärd. Det ger också möjlighet för fler människor att arbeta därför att det är så viktigt. Låt oss se ut över världen. Vi lever i en unik tid. Människan har funnits i 250 000 år.
I 200 av dem har vi vuxit med mer än 3 procent. De senaste 30 åren har vi upplevt länder som kan växa snabbare än 3 procent. Det är alltså 30 år av 250 000 där vi snabbt kan lyfta människor ur fattigdom till rikedom. Låt mig ta Tanzania som exempel, för jag gjorde ett litet räkneexempel där. Om Tanzania fortsätter att växa i den takt man gör i dag kommer man om 20 år att ha nått Marockos och Indonesiens bnp per capita.
Fortsätter man att växa med de 5-6 procent vi nu ser kommer man om 30 år att ha nått Kinas och Thailands utvecklingsnivå. Om 40 år kommer man att ha nått Lettlands och Botswanas utvecklingsnivå. Då gör man den resa som vi i Sverige gjorde på 100 år, från 1870 till 1970, i termer av att man går från att vara ett fattigt land till att vara ett rikt land.
Det är klart att denna tillväxtexplosion - byggd på marknadsekonomi, på avregleringar, på privatiseringar, på flexibla arbetsmarknader, på stabila statsfinanser, på låg inflation och på ordning och reda med offentliga investeringar i utbildning, forskning och infrastruktur - har lyft människor, precis som den gjorde i Sverige, från fattigdom till relativ rikedom.
Det tycker jag är fantastiskt. Jag välkomnar varje tillväxthöjning vi ser hos fattiga människor. Vi kan inte omfördela bort fattigdomen i Afrika. Det måste ske genom att Afrika och utvecklingsländerna växer. Sedan är det bra med omfördelning ändå eftersom vi vill ha ett samhälle som präglas av sammanhållning. Vi ska fördela. Det är nyttigt för samhället. Men vi måste komma ihåg att hårt arbete är grunden för all välfärd.