Anna Wallentheim (S):
I dag är det äntligen den 23 maj, och vi befinner oss i kammaren för att debattera kulturutskottets betänkande KrU9 En kommunal kulturskola för framtiden . Låt mig vara oerhört tydlig med att jag har längtat efter den här dagen. Jag har väntat på att få stå här i talarstolen och debattera det här förslaget, som grundar sig i den proposition regeringen lagt fram som heter En kommunal kulturskola för framtiden - en strategi för de statliga insatserna . Varför har jag det?
Jo, därför att den kommunala musik och kulturskolan är en grundbult i den socialdemokratiska kulturpolitiken och för vår regering. Den är ett praktexempel på den socialdemokratiska kulturpolitikens arbete för att det ska finnas kultur i hela landet för att kunna nå framför allt våra barn och unga. Därför har jag längtat efter att få stå här i dag.
Framför allt har jag längtat efter att i eftermiddag få trycka på ja-knappen och göra verklighet av regeringens proposition. Herr talman! Jag minns än i dag första gången jag kom i kontakt med kulturskolan i min hemkommun Hässleholm. Jag var tio år och gick på Vittsjö skola. Jag och mina klasskamrater skulle besöka biblioteket, för där skulle vi få testa de instrument som vi hade möjlighet att senare prova på.
Det var ett magiskt ögonblick därför att där inne, just då, var vi alla lika. Det spelade ingen roll om det var klassens bästa fotbollsspelare, mattegeniet eller den blygaste i klassen - när vi fick en blockflöjt eller en fiol i handen kunde vi alla skratta åt våra taffliga försök att få fram en ren ton. Det är ett minne som får mig att le än i dag. Där inne spelade det ingen roll att vi var olika.
Det besöket innebar att jag som tioåring valde att börja spela cello. Se framför er en tanig liten flicka som fram och tillbaka till skolan släpar ett instrument som är nästan lika stort som hon själv. Än i dag kan det minnet få mig att skratta. Resulterade detta i att jag i dag kan spela cello? Nej. Jag skulle antagligen inte kunna spela en enda ton rätt. Men det spelar ingen roll, för det här är något jag minns med glädje. Herr talman!
En annan sak som gläder mig är propositionens innehåll. Regeringen lyfter tydligt fram vilken betydelse kulturskolan har för våra barn och unga, för vårt samhälle och för Sveriges kulturliv. Därför är kulturskolan en verksamhet av stor betydelse och därmed av nationellt intresse, och därför kan jag lova att den kommunala kulturskolan är och kommer att förbli en kommunal verksamhet.
Men precis som propositionen beskriver är dess verksamhet av sådan betydelse att den är av nationellt intresse. När jag stod i valstugorna 2014, innan jag ens hade fått den stora äran att vara en del av riksdagens kulturutskott, pratade jag med väljarna om musik och kulturskolan. Jag lovade att om vi hamnade i regering skulle vi se till att utöka dess budget för att bland annat sänka avgifterna men också höja kvaliteten.
Som ni säkert anar var jag därför oerhört glad när regeringen 2016 införde ett årligt bidrag på 100 miljoner kronor för att genomföra just detta. Men vi var inte nöjda där, trots att vi genomfört ett vallöfte.
Innan dess hade regeringen tillsatt en utredning, som nu har resulterat i en proposition med ett övergripande nationellt mål som utgår från att staten ska verka för att tillgänglighet och jämlikhet främjas ett brett och angeläget utbud av kulturella och konstnärliga uttryck hög kvalitet såväl i den breda som i den fördjupade undervisningen god kompetensförsörjning.
För att nå det nationella målet har regeringen presenterat flera satsningar. Bland annat inför man ett nationellt kulturskolecentrum som ska fördela statliga bidrag, hjälpa till att ansvara för statistik, följa och sprida forskning och främja samverkan mellan kommuner men också med andra aktörer.
Just samverkan mellan kommuner och kulturskolor eller med andra aktörer ser vi som något väldigt spännande. Redan i dag ser vi fantastiska exempel på hur man tillsammans med till exempel El Sistema och studieförbund kan nå nya grupper. Detta är samarbeten som vi socialdemokrater ser väldigt positivt på och som vi hoppas kan utvecklas ytterligare.
När det sedan gäller det årliga bidraget på 100 miljoner görs det nu om till ett utvecklingsbidrag därför att regeringen har lyssnat på vad kulturskolorna säger och tagit hänsyn till deras behov av att bredda bidraget så att de kan fortsätta sin utveckling. Bidraget kan bland annat användas till att vidga utbudet för att nå nya grupper.
Det kan också användas till insatser för att nå barn och unga med funktionsnedsättning eller särskilda insatser för att nå barn från en socioekonomiskt utsatt bakgrund, men även till spetsutbildning. Detta är en viktig utveckling av bidraget för den kommunala kulturskolan, för att man ska kunna nå alla barn och unga och för att vi ska få både bredd och spets inom verksamheten.
När det sedan gäller utmaningar finns det tyvärr vissa akuta sådana som vi måste lösa. Ett problem som kulturskolan står inför är personalförsörjningen. Omfattande pensionsavgångar väntar, samtidigt som man har behov av att utveckla undervisningen och bredda rekryteringen. Regeringen föreslår därför ett stöd till förbättrad kompetensförsörjning, ett så kallat kulturskolekliv.
Redan i år satsar vi 25 miljoner kronor för att nästa år utöka till 40 miljoner. Med dessa förslag tar den socialdemokratiskt ledda regeringen ett stort steg framåt för en inkluderande musik- och kulturskola. Fru talman! Som jag nämnde i min inledning är musik- och kulturskolan en oerhört viktig verksamhet för oss socialdemokrater och för regeringen.
Det är en verksamhet som är ett resultat av att man redan på 40-talet ansåg att det var viktigt att ge alla barn möjlighet att till låg kostnad spela ett instrument. Därmed var musikskolorna en del av det svenska välfärdsbygget. Sedan de första kommunala musikskolorna startade har verksamheten vuxit och breddats till andra konstuttryck, såsom dans, teater och bildkonst.
Jag har besökt många fantastiska kulturskolor under min tid i riksdagen. Jag har träffat lärare, rektorer och elever som alla med stor entusiasm vill berätta om sitt arbete och sin verksamhet. Det handlar om orkesterverksamhet, körsång, modern dans, balett, filmskapande med mera.
Något som har genomsyrat alla mina besök sedan utredningens start är att alla skolor jag har besökt efterfrågar nationell stöttning. Inte en enda lärare, rektor eller skola har nämnt att det skulle vara problematiskt för dem som kommunal verksamhet att ha nationella mål. Inte en enda gång har jag fått höra att regeringen är ute och cyklar i denna fråga.
I stället efterfrågar man just detta stöd, både från verksamheten själv och från kommunala kulturpolitiker som vill driva sin kommunala kulturskola framåt och inte vill riskera budgetnedskärningar. Därför är det för mig konstigt att vissa partier i dag har talat om att de nationella målen skulle verka för styrning, när vi så tydligt menar att detta ska vara stöttning.
Det nationella målet är inte till för att styra kulturskolan eller för att vi vill att alla kulturskolor ska vara stöpta i samma form. Har man den inställningen har man nog inte lyssnat på de musik- och kulturskolor man besökt, eller på Kulturskolerådet, Lärarförbundet eller SKL. Alla dessa ställer sig nämligen bakom propositionen. Fru talman!
För mig är dagens debatt och votering väldigt enkel. Vi har inga tankar eller planer på detaljstyrning. Vår ambition är att stödja musik- och kulturskolan och se till att alla ni som brinner för musik- och kulturskolan ska kunna fortsätta att utveckla den verksamheten. Målet vi finner i propositionen är ett resultat av det lärare, rektorer och lokala kommunpolitiker själva efterfrågar.
Det är deras önskemål. Låt nu oss göra dem till verklighet. Med de orden, fru talman, yrkar jag bifall till kulturutskottets förslag i betänkande KrU9 och avslag på samtliga reservationer.