Mia Sydow Mölleby (V):
Då är vi alltså här igen med årets bästa boksläpp: JO:s ämbetsberättelse, som alltid är väldigt intressant och angelägen läsning. Det är 662 sidor, plus 60 sidor i bilagor, med viktiga uttalanden om hur myndigheter fungerar och agerar. Vi har nu hört om flera olika delar.
Vad man än är intresserad av när det gäller hur Myndighetssverige funkar kan man hitta saker att läsa i ämbetsberättelsen. Den är också faktiskt lättläst. Att alla invånare kan vända sig till JO och klaga om myndigheterna inte har behandlat ens ärende på ett bra och rättssäkert sätt är fantastiskt fint. Det är något att värna om och vara rädd om.
Då måste det finnas ordinarie tillsynssystem, så att JO:s resurser kan användas till den extraordinära tillsynen. Detta är väldigt viktigt till exempel vad gäller kriminalvården, som tidigare talare precis lyft fram. Det är inte rimligt att JO ska behandla så många anmälningar därifrån. De skulle mycket väl kunna granskas inom en ordinarie tillsynsmyndighet om en sådan fanns.
Det är hög tid att man ordnar med det för kriminalvården. Polisen behöver också få en särskild tillsynsmyndighet. Vissa saker återkommer i ämbetsberättelserna i princip vartenda år, till exempel frågan om långsam handläggning på olika ställen.
Det är tyvärr ett problem som finns med, men det kan vara olika myndigheter som det är brister i. I år kan man förstås se effekter av coronapandemin även i ämbetsberättelsen. Klagomål på Folkhälsomyndigheten och E-hälsomyndigheten har inte kommit in förut.
Klagomål om handläggningstider hos Tillväxtverket är också ett nytt fenomen, medan Migrationsverket ofta har haft problem med långa handläggningstider. Långa handläggningstider hos myndigheterna är ett jätteproblem för dem som berörs. För en del människor innebär det att hela livet står på vänt. Det kan innebära ekonomisk katastrof när man inte får beslut om till exempel ekonomiska ersättningar.
Andra frågor är nya eller får nya konsekvenser beroende på fenomen i samhället i stort. Ett sådant område, som jag har reagerat på här, gäller avvägningen mellan myndigheters öppenhet och skyddet av enskildas integritet. Myndigheter har ett ansvar att informera om sin verksamhet, och det är bra med öppenhet och insyn.
Men det är inte okej att det sker till priset av enskildas integritet. När polisen låter tv-team följa arbetet är det självklart att enskildas integritet måste värnas, precis som när verksamhet på en akutmottagning skildras eller när polisen är aktiv på Facebook.
I den här ämbetsberättelsen finns det inte några sådana ärenden med, men jag har reagerat på en del tv-inslag där det skulle kunna vara ganska lätt att identifiera personer om man till exempel är granne eller arbetskamrat. Jag hoppas att man tänker mer på detta framöver. Det är också en fråga som JO har ögonen på, vilket framkom vid det öppna möte vi hade med justitieombudsmännen.
Men ett väldigt tydligt exempel finns med där man verkligen har missat att tänka på de enskildas integritet och rätt till privatliv. Det är det fall där två poliser höll ett föredrag i en gymnasieklass om polisens utredningsverksamhet. Poliserna berättade om en avslutad brottsutredning som de själva hade jobbat med. Det är absolut bra att berätta om sitt arbete.
Men poliserna lämnade bland annat ut namn på personer som varit med i utredningen och blivit dömda. Domen hade vunnit laga kraft, och det var inte sekretess på uppgifterna, men polisen måste ändå ta hänsyn till kravet på skydd för den enskildes privat- och familjeliv i enlighet med Europakonventionen. Till saken hör att fallet hade lokal förankring.
Jag kan tänka mig att ungdomarna som lyssnade tyckte att det var spännande att få höra om utredningen och hur den hade gått till - utom den tjej i klassen vars mamma var en av dem som namngavs och hade dömts i fallet. Det är självklart bra att vara öppen och informativ. Men det är obegripligt att man då inte avidentifierar dem man pratar om.
Även om en dom vunnit laga kraft och det inte finns någon sekretess på uppgifterna måste man ta hänsyn till Europakonventionen, regleringen av personuppgifter, skydd mot ärekränkning och så vidare - liksom vanlig hederlig medmänsklighet. Poliserna kan ju omöjligt veta vilka som lyssnar och deras eventuella band till dömda eller brottsoffer. Detta är fullkomligt orimligt hanterat.
JO uttalar att riktlinjer för den här typen av informationsverksamhet bör tas fram av Polismyndigheten, och det får vi verkligen hoppas att man gör. JO:s granskning av åklagarens redovisning vid pressträffen om Palmeutredningen berör samma frågor, det vill säga enskildas integritet och en myndighets önskan att vara informativ.
JO är mycket kritisk till att en person som är avliden, som inte kan gå i svaromål och som enligt åklagaren själv inte skulle kunna dömas på de uppgifter polisen fått fram ändå framställs som skyldig vid pressträffen, trots att skuldfrågan alltså inte prövats. Det finns en grundläggande rätt att betraktas som oskyldig tills frågan är avgjord.
Åklagaren hade mycket väl kunnat presentera sitt beslut på ett annat sätt. I båda de här exemplen har öppenhet gått före skyddet av enskildas integritet. Men i de allra flesta fall fungerar ändå myndighetskontakterna bra, och när det går fel kan var och en av oss vända sig till JO. Det är en fantastiskt viktig institution, och ämbetsberättelsen är en mycket intressant läsning.
Jag rekommenderar den varmt till alla som är det minsta intresserade av hur myndigheterna fungerar.