KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hillevi Larsson (S):
Det är inte bara bemanningsföretagen som är ett hot mot anställningstryggheten och turordningsreglerna, utan det finns många andra sätt, tyvärr, för arbetsgivare att göra sig av med obekväm personal. Bemanningsföretagen öppnar upp ytterligare en väg, och det gör det ännu enklare att runda turordningsreglerna. Då kan man helt enkelt ställa upp personalstyrkan på en rad och välja ut dem man vill behålla, kanske ingen i vissa.
Man kanske behåller några, och resten åker ut utan någon som helst trygghet. Det är inte alla som kan få avgångsvederlag, utan många blir helt utan ersättning och hamnar i arbetslöshet. Bemanningsföretagens villkor är så klart olika, det är inte likadant överallt.
Men de problem som jag tar upp är konkreta fall där människor har känt att de har fått sämre villkor, att de har gått från en fast anställning med ett bra kollektivavtal till en mer osäker situation via bemanningsföretag. De kanske jobbar kvar hos samma arbetsgivare, har precis samma arbetsuppgifter men sämre lön och sämre villkor. Det betyder inte att det är lika illa överallt, men i de här fallen är det ett problem.
Där ska det bli intressant att se vad regeringen gör av EU-direktivet, som faktiskt uttryckligen säger att man ska ha samma villkor som man skulle ha haft om man var anställd i det företag där man jobbar via bemanningsföretaget. Jag har inte riktigt fått svar på mina frågor.
Den ena frågan var om regeringen kan tänka sig ett absolut förbud mot att bakvägen säga upp människor via bemanningsföretag och urholka deras anställningstrygghet. Den andra frågan är mer allmän: Vad tänker regeringen göra med anledning av den här utvecklingen att företagen alltmer rundar anställningstryggheten och turordningsreglerna?
Hillevi Larsson (S):
Den här frågan tycker jag är viktig av många olika anledningar. Den första och mest självklara är arbetslinjen. Det är självklart jättepositivt att kunna arbeta även om man har familj. Den andra anledningen är barnen. Det blir en väldigt osäker situation för barnen om de ska forslas runt mellan ens släkt och vänner och kanske till och med få följa med på jobbet.
Även de barnen har ju rätt till kvalitet. Arbetslivet har förändrats mycket. Det blir allt vanligare med jobb på obekväm arbetstid. Det gäller inom vården, och det gäller inom handeln, där det dessutom allt oftare är kvällsöppet, och vi har hela kultursektorn och underhållningsindustrin. Det räcker att titta på vilka som jobbar där.
Det är ju självklart en hel del småbarnsföräldrar. Utvecklingen har inte hängt med här, utan på många håll är barnomsorgen anpassad efter att man jobbar bara dagtid och vardagar. Det är till och med så illa att många känner att man måste gå ned till deltid för att hinna hämta innan dagis stänger. Det leder till en kvinnofälla, för det är ofta kvinnan som går ned på deltid.
I värsta fall kanske man till och med tvingas tacka nej till jobb för att man helt enkelt inte får ihop det med barnomsorgen. I ett modernt samhälle måste självklart barnomsorgen vara anpassad efter föräldrarnas arbetstider, för själva poängen med barnomsorg är givetvis att barnen ska få god omsorg och pedagogisk utveckling.
Men det råkar också vara så att barnomsorgen utnyttjas just när föräldrarna arbetar, och då måste den finnas även på obekväm arbetstid. Det som jag tycker är allra värst är att problemet har förvärrats. Makalösa föräldrar har frågat kommunerna i Sverige hur det ser ut med barnomsorg på obekväm arbetstid. Tidigare var det ungefär hälften av kommunerna som erbjöd barnomsorg på obekväm arbetstid.
År 2009, alltså rätt nyligen, var det 60 procent av kommunerna som inte erbjöd barnomsorg på obekväm arbetstid. Läget har alltså försämrats. Dessutom har vi hög arbetslöshet, så det är liksom ett dubbelt problem. Regeringen vill inte lagstifta för att kräva att kommunerna ska göra någonting.
Man vill inte heller skjuta till statsbidrag, vilket är en del i att kommuner med dålig ekonomi har svårt att klara uppdraget, och då blir det barnomsorg på obekväm arbetstid som de drar in. De kanske nätt och jämt lyckas erbjuda barnomsorg dagtid inom en viss tidsram så att föräldrar inte ska behöva vänta för länge, men det andra har de inte råd med.
Därför skulle jag så klart önska dels ökade statsbidrag till kommunerna, dels en skärpning av lagen. Vi socialdemokrater har diskuterat den här frågan med Vänstern och Miljöpartiet. De är positiva till att fler ska få tillgång till barnomsorg på obekväm arbetstid, så jag tror att det är fullt möjligt att vi också kan lagstifta om det.
Men jag hoppas ändå att frågan ska lösas så snabbt som möjligt för alla småbarnsföräldrars och alla de berörda barnens skull.
Hillevi Larsson (S):
Jag tror att de allra flesta småbarnsföräldrar sätter sina barn främst. Det förändrar livet att få barn. De flesta vill inget hellre än att kompromissa. Problemet är att arbetsgivarna sällan är lika villiga att kompromissa. Jag har ett konkret fall från vården i Skåne. En kvinna som jobbade på ett sjukhus fick barn.
När hon kom tillbaka från föräldraledigheten uppstod ett dilemma. På den här arbetsplatsen delade man på nattpassen eftersom det var mest rättvist. Arbetsgivaren gav kvinnan en tidsfrist. Hade hon inte löst problemet med barnomsorg inom en viss tid skulle hon bli uppsagd.
Under tiden fick hennes kolleger rycka in och ta fler kvälls- och nattpass. När tiden gick ut hade hon inte lyckats ordna barnomsorg eftersom det inte fanns någon att tillgå, och hon blev uppsagd. Då gällde det att hitta ett nytt jobb, men är man utbildad inom vården har många jobb dessa villkor.
Det är inte så lätt att hitta ett annat jobb med andra arbetstider. Det är lätt att säga att arbetsgivaren ska ta ett ansvar, men i praktiken är det arbetsgivaren som bestämmer arbetstiderna. Det är inte heller så roligt för de kolleger som inte har småbarn att de alltid ska behöva jobba kväll och natt. Det kan vara jobbigt nog att ha obekväm arbetstid.
Problemet är att det blir den enskilde småbarnsföräldern som drabbas i praktiken och tvingas ge sig ut att söka ett nytt jobb utan någon garanti att hitta ett. Därför är det samhällets ansvar att fixa barnomsorgen. Det här är också bra för kommunernas ekonomi.
Ju fler som arbetar och betalar skatt, desto mer resurser har kommunen att ordna både vanlig barnomsorg och barnomsorg på obekväm arbetstid. Det är svårt att sätta en exakt gräns. Öppettiderna brukar vara 7-17. De tiderna kanske gällde förr i tiden. I dag är det dock många jobb som slutar kl.
17, och det räknas inte som obekväm arbetstid. Då kan det bli problem att hämta barnen. Det förekommer även att förskolor stänger redan kl. 16, och då tvingas man gå ned till deltid. Samtidigt har regeringen ett krav på att man ska jobba heltid. Det rimmar alltså illa. Att man ska tvingas ta ett jobb med pendlingsavstånd ställer också till problem.
Har man en timmes pendling fram och tillbaka hinner man inte hämta på dagis innan det stänger. Arbetslinjen och barnomsorgen krockar här. Man kan inte bara lämna över ansvaret till den enskilde arbetstagaren att kompromissa, för det kan han eller hon inte mot arbetsgivarens vilja.
Vad innebär det i praktiken att arbetsgivaren ska fixa barnomsorg? Ska även en mindre arbetsplats erbjuda barnomsorg? Då skulle jag vilja se en tvingande lagstiftning på det från regeringen. Det är ett vansinnigt förslag, men något måste göras. Det kan inte vara så att den enskilde småbarnsföräldern ska drabbas - eller samhället för att färre jobbar.
Hillevi Larsson (S):
Jag håller med om att förskolan inte bara handlar om barnomsorg när föräldrarna arbetar. Det finns även viktiga pedagogiska mål. Det förvånar mig att regeringen inför vårdnadsbidrag. Det är ju en uppmuntran till att stanna hemma med barnen. Under de tre första åren som det handlar om händer det väldigt mycket. Det finns mycket pedagogisk utveckling att hämta där. Jag kan utgå från min egen situation.
Min dotter är två år och har gått på förskolan ett bra tag och utvecklats oerhört väl. Vi kunde inte ge henne den stimulansen hemma som hon har fått på förskolan. Det rimmar lite illa att utmåla barnomsorg på obekväm arbetstid som ett hot mot den pedagogiska utvecklingen när man samtidigt uppmuntrar till vårdnadsbidrag. Det är få föräldrar som jobbar enbart nattetid.
Ofta har man en del kvälls- och nattpass. Då behöver barnen omsorg. Självklart behövs det även dagtid. Det kan också handla om oregelbunden arbetstid. Jag tror inte att det kommer att bli något problem att fylla behovet. Även kvällsverksamheten, att läsa godnattsagor för barnen, kan vara väldigt pedagogiskt utvecklande.
Ett sådant innehåll är inte uteslutet ur nattbarnomsorgen. Ungefär 40 procent av kommunerna erbjuder barnomsorg på obekväm arbetstid. Vad jag vet har det inte inneburit någon katastrof för barnen och att de totalt har missat sin pedagogiska utveckling. Både kommunerna, föräldrarna och barnen är nöjda. Det visar väl att det går att genomföra detta.
Jag hoppas på ökade statsbidrag till kommunerna för att genomföra det samt skärpt lagstiftning.
Hillevi Larsson (S):
Det är sant att en del av reglerna inte har varit i kraft så länge. Det finns ändå anledning att titta på det som varit i kraft lite längre tid och hur det har fallit ut. Jag tänker då framför allt på ombildningar från hyresrätt till bostadsrätt. Där kan man se att det inte har blivit som man sade att det skulle bli. Man hade sagt att det skulle leda till att människor i miljonprogrammen skulle kunna göra boendekarriär inom sitt område.
Men det är väldigt få ombildningar som har skett där. Dessutom riskerar man att hamna ganska illa till med tanke på att renoveringsbehoven är väldigt stora. Då får man plötsligt själv som bostadsrättsinnehavare stå för de eftersatta behoven. Risken är att man har liten möjlighet att sälja vidare lägenheten och tjäna några pengar på det. Man är på det sättet dubbel förlorare.
Jag vill fråga om det ändå inte finns anledning att se över hur det man sade skulle leda till ökad integration och blandade upplåtelseformer har slagit ut. Det har snarare ökat segregationen i praktiken. Jag tänkte också fråga om förvärvslagen. Man har visserligen infört skarpare krav de första åren efter att man har köpt en fastighet.
Jag tror att vi alla är överens om att det är väldigt positivt att man har infört den möjligheten. Men jag tror ändå att man måste förebygga. Det handlar ju om fall där oseriösa värdar har kommit över nya fastigheter.
Är det inte bättre att som en kompletterande bestämmelse hindra att de kommer över fastigheten i första ledet, det vill säga inte återinför den gamla förvärvslagen, eftersom den hade brister, men skärper den och vässar den i enlighet med vad remissinstanserna föreslog? Är inte det en möjlighet?
Hillevi Larsson (S):
Vi har absolut ingenting emot bostadsrätter och inte heller radhus och villor. Det är en utmärkt boendeform, och det är många som väljer att bo på det sättet och trivs alldeles utmärkt med det. Men vi måste se till att det blir balans på bostadsmarknaden. Inte minst i storstadsregionerna kan man se att den stora bristen gäller hyresrätter. Då tänker jag framför allt på hyresrätter med någorlunda rimliga hyror.
Det byggs en del hyresrätter som är väldigt fashionabla, med väldigt mycket service, som kan kosta till och med 10 000 kronor i månadshyra eller ännu mer. Det är naturligtvis positivt för dem som kan efterfråga det. Men vi har en stor grupp som inte kan det.
Vi har många med lägre inkomster, inte minst ungdomar, ungdomar som flyttar hemifrån, ungdomar som ska studera på en ort men inte hittar någonstans att bo, ungdomar som inte har fått fast jobb och därmed har svårt att ta lån och därmed efterfråga en bostadsrätt. På grund av detta behövs det hyresrätter. En del vill faktiskt bo i hyresrätter, och en del kan inte efterfråga ägande, det vill säga en bostadsrätt.
Dessutom är det viktigt för rörligheten. Vi vill ju se rörlighet, där människor flyttar dit jobben finns och där människor kan tänka sig att pendla till jobben, inte minst i storstadsregionerna. Man kan se att det har blivit en riktig kris på det området, där människor till och med tvingas tacka nej till jobb som de erbjuds därför att de inte hittar någonstans att bo. De flesta som pendlar till ett nytt jobb vill inte skaffa en bostadsrätt, eftersom det är rätt stor risk också.
Man vet ju aldrig hur mycket man får när man säljer den. Vi har absolut ingenting emot bostadsrätter, villor och så vidare. Men vi vill främja hyresrätten. Vi ser att antalet hyresrätter nu krymper med regeringens politik. Vi ser också att områdena inte är blandade. Min fråga är fortfarande: Vad vill ni göra för att komma åt de här problemen?
Hillevi Larsson (S):
Det är en märklig situation där vi i oppositionen ifrågasätts, precis som om det var vi som hade makten. Vi har bara att utgå från den verklighet vi ser. Vi kan se att antalet hyresrätter krymper, och det är mycket till följd av regeringens politik. Att det är lätt att ombilda från hyresrätt till bostadsrätt har lett till ombildningar framför allt i storstädernas innerstäder.
Det betyder att det blir ännu färre hyresrätter där det behöver bli fler. Vi kan också se att det minskade, eller rättare sagt utraderade, stödet för byggande av hyresrätter har fått till följd att det nästan inte byggs några hyresrätter. Det är i stort sett bara den kommunala allmännyttan som bygger lite hyresrätter. Och så bygger man en del fashionabla dyra hyresrätter som väldigt få har möjlighet att efterfråga.
Jag skulle egentligen i stället vilja ifrågasätta regeringens politik. Det känns i så fall mer bakåtblickande att man har låst fast sig i lösningar som uppenbarligen inte fungerar, för vi kan väl ändå vara överens om att det finns för få hyresrätter. På samma sätt som det finns ett behov av bostadsrätter, villor och radhus finns det ett behov av hyresrätter, uppenbarligen.
När det gäller kritiken mot våra förslag vill jag säga att våra förslag inte alls är tillbakablickande, tvärtom. Vi vill skärpa förvärvslagen. De brister som fanns vill vi rätta till. Vi vill framför allt inte ge upp kampen mot de oseriösa hyresvärdar som brer ut sig. I till exempel Malmö, som jag kommer från, kan man se att vanvården fortsätter trots regeringens lagar som skulle lösa det här problemet.
Min fråga blir: Vad gör ni åt de problem som nu växer?
Hillevi Larsson (S):
Jag börjar med ombildningarna. Människor, enskilda personer, gör i stor utsträckning klipp. Det handlar inte så mycket om att människor vill gå från hyresrätt till bostadsrätt, utan så som det har gått till handlar det mer om att man vill göra ett ekonomiskt klipp.
Om man bor i en hyresrätt i centrala innerstäder kan man köpa sin lägenhet till ett förhållandevis lågt pris, och sedan kan man sälja den vidare till ett betydligt högre pris. Många gör just så. De bor inte kvar, utan de säljer vidare direkt. Konsekvenserna av det är att vi får betydligt färre hyresrätter. Det här hotar allmänintresset, för i allmänintresset ligger att vi ska ha tillräckligt många hyresrätter och att vi gärna ska ha blandad bebyggelse.
I miljonprogramsområden vill vi självklart att det även ska byggas bostadsrätter och villor. I innerstäderna ska det byggas hyresrätter, men man ska också bevara de hyresrätter som finns. Det är inte heller så att regeringen har kompenserat bortfallet av hyresrätter i innerstäderna med stöd till ökat byggande av hyresrätter. Tvärtom tog man bort allt stöd.
Egentligen har vi en katastrof på bostadsmarknaden med tanke på hur många som nu vill komma in och få någonstans att bo och hur få som har möjlighet till det. När det gäller förvärvslagen var det ändå så, trots problemen med lagen, att en tredjedel av alla förvärv som anmäldes till hyresnämnden stoppades.
Det var rätt många som besparades att bo hos dåliga hyresvärdar. Men vi vill skärpa det här. Vi vill att man prövar alla typer av förvärv, även förvärv av aktier och bolag som äger hyreshus. Jag undrar: Varför motsätter ni er det här? Det skulle gynna hyresgästerna.
Hillevi Larsson (S):
Jag vill börja med att säga att vi inte har sagt att regeringen ingenting gör, eftersom det har aviserats en översyn av kontraheringsplikten. Men vi tycker att det går för långsamt. Vi tycker att man borde sätta i gång översynen redan nu med tanke på de problem som har visat sig, att det fortfarande är så många som får avslag.
Som det har blivit i praktiken har det många gånger varit en ren formalitet, det vill säga att försäkringsbolagen nu måste göra en motivering, men det är en väldigt kort motivering som räcker. Därför krävs denna översyn. Målet måste vara att alla barn ska få försäkringsskydd.
Att det har blivit lite bättre i vissa fall räcker inte, för de här barnen och också deras föräldrar är helt skyddslösa om det händer något, inte minst när det gäller deras ekonomi. Översynen måste sättas i gång direkt. Målet för översynen måste vara väldigt tydligt, att alla ska få skydd.
Sedan blev jag väldigt förvånad när den andra frågan kom upp, som handlar om osanna uppgifter, för det finns helt klart en oro bland föräldrar. Det finns också en oro bland människor som arbetar på barnavårdscentralerna för att det som de skriver i journalerna kan användas av försäkringsbolagen.
Om till exempel de som jobbar på barnavårdscentralen, läkare eller någon annan, ser något som är problematiskt med ett barn skriver de självklart in det i journalen. Vad det framför allt handlar om är föräldrars oro: Hon går inte och lägger sig på kvällen. Vad kan det bero på? Hon är skrikig. Det är problem med potträningen. Ja, det kan vara precis vad som helst.
Det mesta av den här oron är ingen grund för att det skulle vara något medicinskt fel, men det kan ju tolkas så av bolagen. Det som oron handlar om för dem som jobbar på bvc är vad man vågar skriva in om föräldrarnas oro.
Hillevi Larsson (S):
I det konkreta fall som jag tog upp visade det sig att man nekade försäkring, inte bara med hänvisning till låg födelsevikt utan även utifrån noteringar som hade gjorts på barnavårdscentralen. Då uttryckte barnavårdscentralen sin frustration över att det som de hade skrivit i anteckningarna, som inte alls betydde att det var något fel på barnet, kunde misstolkas av försäkringsbolagen.
Jag tror ändå att man kan säga att i de fall där anteckningar förts som sedan ligger till grund för försäkringsbolagens beslut blir det självklart en frustration bland både personal och föräldrar. Det innebär självklart inte att personalen skriver in felaktiga uppgifter eller underlåter att skriva in någonting som de bedömer är viktigt.
Men risken är att föräldrarna känner att de inte kan tala fritt med personalen. Det kan också vara en oro hos föräldrarna över att det som de säger kan tas till intäkt av försäkringsbolaget om ett eller flera år för att neka försäkring. Sedan är det självklart så att oron inte finns överallt, men speciellt i de fall där försäkring har nekats är det klart att det leder till frustration.
Grundproblemet är att det fortfarande finns barn som nekas försäkring, och det finns ett ytterligare större antal som får ett begränsat försäkringsskydd. De förnekas inte försäkring, men de får ett sämre skydd och högre premier. Det här måste regeringen ta tag i. Det ena utesluter ju inte det andra.
Att riksdagens utredningstjänst gör en utredning är alldeles utmärkt, men det kan inte utesluta att regeringen också gör en översyn. Det kan inte bara vara riksdagens utredningstjänsts utredning som sedan ligger till grund för en eventuellt förändrad lagstiftning. Jag förstår inte riktigt problemet. Vi borde kunna enas här om att det inte är tillräckligt bra, även om det möjligtvis har blivit lite bättre. Snarast möjligt bör vi ta tag i det.
Hillevi Larsson (S):
Det är tur att det åtminstone händer någonting i regeringen när det gäller de här viktiga frågorna. Jag tycker att det är mycket märkligt att säga att en utredning inte får arbeta för snabbt på grund av att det finns andra utredningar som också jobbar med frågan. Det är väl bra om den angrips från så många håll som möjligt. Birgitta Ohlsson har tagit initiativ till en utredning som är kopplad till de här frågorna.
Det är trevligt att det finns ett engagemang där. Jag tror inte att det utredningsarbetet försvåras av att man till exempel sänker gränsen från fem år till tre år när det gäller processen för skuldsanering. Det skulle tvärtom underlätta. Likaså om man sänkte beloppet för att bevilja skuldsanering. Jag tror inte alls att detta motverkar varandra utan tvärtom.
Huvudproblemet är att regeringen inte tog tag i den här frågan när den var rykande färsk och aktuell, det vill säga när Jan Ertsborn kom med sin utredning och remissinstanserna var så positiva som de var. Drar man en fråga i långbänk uppstår nya frågor på vägen. Någon form av förslag på det här området har ju kommit även om det är alldeles för lite och marginellt.
Jag tycker inte att det är någon anledning att dra det i en ny långbänk, vilket riskerar att ske. Det är inte ett speciellt starkt krav att Jan Ertsborns förslag skulle kunna förverkligas inom mandatperioden. Det har redan gått alldeles för lång tid.
Hillevi Larsson (S):
Den här frågan om näringsidkare är definitivt ingen ny fråga. I praktiken handlar det om en handfull fall. Hade man tagit tag i de här frågorna tidigare hade man inte behövt ha som skäl nu för att utreda frågan att det har gått ett par år sedan man tittade på den senast. Nu är läget som det är, och självfallet ska man utreda detta med näringsidkarna, men man behöver inte göra det under oändligt lång tid. Det är uppenbart vad målet är.
Målet är att både privatpersoner och näringsidkare ska kunna börja på ny kula för sin egen skull och för samhällets skull. Man ska kunna fortsätta med företagandet trots att man har varit i skuldfällan. Vi vill att utredningen ska få drygt ett år på sig. Det är trots allt lång tid med tanke på att de här frågorna har stötts och blötts tidigare och att Jan Ertsborn har kommit med utmärkta förslag som jag anser fortfarande håller.
Jag kan inte förstå varför man ska dra ut på processen ännu längre än så, utan jag tycker att det är ett rimligt krav att vi ska kunna få frågan på riksdagens bord om drygt ett år. Den här frågan handlar faktiskt om liv eller död, även om man kanske inte tänker på det på det sättet. Jag sade tidigare att det är 15 procents dödlighet bland människor som är aktuella för skuldsanering och 0,46 procent bland befolkningen i genomsnitt i samma åldersgrupper.
Det är också nio gånger vanligare med stressrelaterade sjukdomar i den här gruppen. Det handlar alltså om hälsa och liv, vilket gör att jag tycker att man bara av den anledningen ska prioritera och snabba upp processen. Vi har drygt 500 000 överskuldsatta personer i Sverige i dag. Med dagens skuldsaneringsregler är det ungefär 7 000 som får skuldsanering varje år. Med Jan Ertsborns förslag skulle det kunna vara uppemot 20 000.
Det är alltså inga gigantiska förändringar, men för varje enskild människa är det otroligt viktigt, så jag vidhåller mitt förslag att snabba upp processen.