Morgan Johansson (S):
Vi åser nu den värsta humanitära krisen i vår tid. Kriget i Syrien driver miljontals människor på flykt. Män, kvinnor och barn kläms mellan Bashar al-Asads terrorbombningar av sitt eget folk å den ena sidan och Isils och al-Qaidas barbari å den andra. När jag i våras besökte flyktinglägren i Jordanien och Libanon träffade jag också FN-personal som arbetade i Syrien.
De sa: En sak ska du veta, och det är att syrierna älskar sitt land. De skulle aldrig ge sig i väg från sitt land om de inte verkligen var tvungna. Syrien var inget u-land. Det var en diktatur och är en diktatur i dag. Men ekonomiskt och socialt var det ganska välutvecklat. De människor som jag träffade i flyktinglägren hade tills alldeles nyligen levt sina liv precis som ni och jag.
De vaknade på morgonen, skickade sina barn till skolan, drev företag eller arbetade som lärare, läkare, ingenjör, snickare, målare eller kanske plåtslagare. De såg fram emot att kunna fortsätta sina liv i sitt hemland med familj och barn omkring sig, i trygghet. Nu har allt det tagits ifrån dem. Kanske är deras livskamrat eller något av barnen döda. Deras hem är ödelagt.
Nu befinner de sig i ett flyktingläger mitt i öknen där det är 40 grader varmt, i ett av UNHCR:s plåtskjul med betonggolv. De lever. Men hur ser deras framtid ut? Det är det som de här människorna flyr ifrån. Sverige är en av världens största bidragsgivare till de FN-organ som håller dessa människor vid liv i flyktinglägren. Och vi kommer att öka vårt humanitära bistånd. Men det är en illusion att tro att bistånd kan ersätta flyktingmottagande. Behoven är helt enkelt alldeles för stora.
Och hur hjälper man på plats när på plats är sönderslaget? Jag är stolt över vad Sverige har gjort hittills. Från 2011 till 2015 kommer vi att ha gett skydd till över 100 000 syriska flyktingar. Det är 1 procent av vår befolkning. Om hela EU hade gjort på samma sätt hade vi under samma tid kunnat ge skydd åt 5 miljoner syriska flyktingar. Då hade vi inte haft flyktinglägren i Jordanien, Turkiet och Libanon.
Men alla länder måste hjälpa till. Det räcker inte att bara något land gör det. Därför har vi sedan regeringstillträdet arbetat hårt i EU för en jämnare fördelning. Vi knöt tidigt en allians med Tyskland, sedan med Italien, Frankrike och Österrike. Vi arbetade nära kommissionen, och steg för steg lyckades vi skapa majoritet för tanken att alla länder måste kunna ta emot flyktingar.
Beslutet som togs i tisdags om att fördela 120 000 flyktingar solidariskt i EU:s länder var därmed en viktig framgång, för Sverige men också för Europa. Nu kan man visa det politiska ledarskap som behövs i den krissituation som vi är i. Det var ett viktigt steg. Men det var bara ett första steg. För att vi ska få ordning och reda i den europeiska flyktingpolitiken behövs en permanent och tvingande omfördelning så att alla länder är med och delar på ansvaret.
Det fortsätter vi nu att arbeta för. Vi fortsätter också att arbeta för fler lagliga vägar till Europa. De 20 000 personer som EU i somras åtog sig att ta emot från flyktinglägren var en bra början. Men det måste öka. Om det inte finns fler lagliga möjligheter drivs flyktingarna i armarna på hänsynslösa flyktingsmugglare och tvingas ut i ranka båtar på Medelhavet. Vidarebosättning, det som kallas för kvotflyktingsystem, är vår tids vita bussar.
Det är en möjlighet att på ett säkert sätt få komma till Europa och tryggheten. Därför tycker vi att Europa bör ha ett vidarebosättningsprogram för åtminstone 100 000 personer per år som därmed fördelas solidariskt mellan våra länder. Flyktingsituationen utgör en stor press på Europa och på Sverige. I mitt nästa inlägg ska jag återkomma till vad vi ska göra i Sverige för att klara integrationen på lite längre sikt. Jag ska bara säga några ord om läget just nu.
Just nu kommer ungefär 1 000 asylsökande till Sverige per dag. Det är det högsta antalet asylsökande i modern tid. Just nu görs också ett fantastiskt arbete av såväl myndigheter som företag och privatpersoner för att vi ska kunna klara uppgiften att ge dessa människor mat för dagen och tak över huvudet från första dagen.
Migrationsverket, kommuner och volontärer arbetar nu mycket hårt på alla nivåer för att kunna klara att ge ett bra mottagande och ytterst för att rädda liv. Vi följer utvecklingen dag för dag, faktiskt timme för timme. De senaste dagarna har situationen blivit ännu mer ansträngd med svårigheter att få tag i boenden. Vi vidtar därför ett antal åtgärder för att på kort tid få fram boenden.
Det handlar framför allt om att ta fram fastigheter som staten förfogar över i dag - till exempel genom försvaret, Kriminalvården och alla de bolag som vi har - och där man kan förlägga familjer som behöver boende. Det arbetet bedrivs nu med stor skyndsamhet. Jag kan inte nog understryka min och den svenska regeringens stolthet och tacksamhet över alla de svenskar som arbetar hårt för att hjälpa människor på flykt. Det finns en grundläggande solidaritet i folkdjupet som kommer fram i tider som dessa.
Det är nu det avgörs vilket slags land Sverige ska vara, ett land som sluter sig och kastar ut människor tillbaka till kriget eller ett land som tar sitt humanitära ansvar på allvar. Jag vet att det finns en stark uppslutning i den här riksdagen för humanism, solidaritet och medmänsklighet. Jag hoppas att den ska bestå. Vi kommer att fortsätta söka samarbete över blockgränsen. Det är nämligen vad som behövs nu, samling. Vi har en svår höst framför oss.
Jag hoppas att vi, när vi om några år ser tillbaka på den här hösten, ska kunna säga att det var en höst då vi tog vårt ansvar för nedkylda, hungriga och trötta människor på flykt undan krig. Vi ska kunna säga att det var en höst då Sverige och det svenska folket visade sig från sin bästa sida.