Sven-Erik Österberg (S):
Vi får hoppas att talmannen inte för statistik över närvaron i kammaren denna dag. Det blir i så fall ett bottennapp. Men det kanske är så strax före jul. Det kanske är svårt att finna den där riktiga debattinspirationen, om jag ska vara riktigt ärlig. Bortsett från detta ber jag att få tacka finansministern för svaret. I och för sig är allt som står i det rätt, såvitt jag kan se.
Men jag tycker ändå att svaret är lite krystat med anledning av min interpellation om vad som är skälet till att man tar bort skattereduktionen. Det är vällovligt att den moderatledda regeringen vill skaffa flera jobb. Det har jag naturligtvis ingenting emot. Sverige behöver flera jobb. Det tror jag att vi i allra högsta grad kan vara politiskt överens om.
Däremot tror jag att vi har skilda åsikter om vägen dit - vilka som ska vara med och från vilka pengar ska tas i fråga om de olika prioriteringar som regeringen har gjort.
Jag har ju sett att finansministern har gjort en prioritering som bland annat innebär att fackföreningsmedlemmar får vara med och betala här genom att den skattereduktion de haft inte får finnas kvar; den tas bort.
Att orsaken, som antyds i svaret, skulle vara att det här är ett led i finansieringen tror jag egentligen inte ligger bakom det som här kommer från den moderatledda regeringen. Jag har länge följt utvecklingen. Den här möjligheten fanns före regeringsskiftet 1991 men togs bort vid det tillfället för att senare återinföras.
Det har varit en ideologisk inriktning inte minst från Moderaterna att inte vilja ha den här möjligheten därför att detta - som jag uppfattat många interna debatter - gynnar fackföreningsrörelsen och medlemskapet och stärker arbetstagarnas organisationer på arbetsmarknaden. Jag ser det hela som ett tydligt led i sammanhanget. Jag har tidigare, fru talman, här i kammaren ställt samma fråga till finansministern. Det här ger en obalans.
Man pratar mycket från regeringens sida om att man vill att arbetsmarknadens parter ska vara starka. De ska sköta avtal. Vidare gäller det rätten beträffande kollektivavtal och så vidare. Men de här samlade åtgärderna - bland annat skattereduktionen - tillsammans med en försämrad a-kassa, inte minst genom en högre avgift, gör att den ena parten på arbetsmarknaden utsätts för ett väldigt hårt tryck.
Jag är mycket rädd för att vi i det läge som nu är får en obalans, att vi får svagare fackföreningar medan arbetsgivarsidan går helt skadeslös ur den här processen. Det talar ju också finansministern om i sitt svar. Bland annat gäller det a-kasseavgiften. Det här gör att den ena parten blir svagare. Vilka konsekvenser det får på arbetsmarknaden vet jag inte.
Om det innebär att organisationsgraden sjunker kan väl den som inte gillar fackföreningar - jag vet inte om finansministern hör dit - glädjas över det. Men den stora oron gäller att det skapar en turbulens och en obalans. Det gör att det kan vara svårare att driva lönerörelser.
Vi är i allra högsta grad betjänta av väl balanserade lönerörelser med löneuttag som är sådana att man också långsiktigt kan hålla en god ekonomi och låg inflation i landet. Därför tycker jag nog att regeringen, när man vidtar de här åtgärderna och ensidigt missgynnar den ena parten på arbetsmarknaden, lite grann leker med elden när det gäller någonting som är oerhört viktigt som en ordentlig substans för att ha en bra stabilitet i svensk ekonomi.
Därför tycker jag att det som regeringen just i den här delen lagt fram är en missriktad åtgärd.