KBLab/rixvox huggingface dataset:
Patrik Björck (S):
Den här debatten är, precis som Luciano var inne på, lite märklig. En fråga som vi känner igen som en moderat frågeställning i interpellationen - vad man ska göra åt fackets alldeles för starka makt på arbetsmarknaden - får ett svar som Luciano eller jag själv nästan skulle kunna ha avgivit.
Det här ställer på något sätt till det i politiken. När medborgarna i demokratins namn ska välja vilket samhällssystem de vill ha är det naturligtvis viktigt att vi politiker är tydliga med vad vi står för och vilken ideologi vi har - alltså vilket samhällssystem vi företräder.
Hittills har det varit ganska tydligt var högern har stått och vad den har velat. Jag kan inte påstå att jag tycker om åsikterna; jag tycker att de i många fall både är ganska samhällsfarliga och besvärliga för de individer som drabbas av politiken. Men det har varit ett tydligt val, och det är ju det demokratin är till för. Man ska kunna ta ställning för eller emot.
Jag måste erkänna att Fredrick Federleys olika inlägg under dagen inte är sådana som jag delar. Men jag är förtjust i hans ideologiska tydlighet. Han gör det enkelt för medborgarna att välja sida när han agerar från talarstolen. Jag är inte riktigt lika förtjust i arbetsmarknadsministerns partibeteckning. Däremot är jag förtjust i hans svar. Det är där någonstans som schizofrenin blir total.
När det gäller frågan om krav på kollektivavtal så är ett exempel som kommer upp ett företag som man säger har väldigt goda villkor - de överstiger till och med kollektivavtalets villkor. Man undrar varför ett sådant företag kan få utsättas för konfliktåtgärder. Den självklara frågan blir naturligtvis: Varför skriver inte företaget på avtalet?
Jag skulle inte försvara ett företags agerande om det hade villkor som var sämre än kollektivavtalet. Men det skulle på något sätt vara mer logiskt om ett företag inte ville skriva under ett avtal om det skulle bli fördyrande. Jag tycker av många andra skäl att argumentet inte håller, och det tar kanske mer än fyra minuter att förklara det för den som inte har fattat det redan.
Men om man nu har så goda villkor är det självklart att man skriver under avtalet. Om man skulle ta bort möjligheten för fackföreningarna att utsätta företag för blockad eller att ta till stridsåtgärder när de vägrar skriva under avtal så faller hela den svenska modell som interpellanten Bengt-Anders Johansson säger sig stå för.
Man kan inte hylla den svenska modellen och vårt sätt att avtalsvägen skaffa en samhällsmodell som har varit väldigt framgångsrik, som har balanserat kravet från de anställdas rättigheter och kravet på flexibilitet från företagen samt möjligheten att bedriva effektivt och lönsamt företagande. Man kan inte försvara det och hävda det samtidigt som man tar bort det som är grunden för kollektivavtalsmodellen.
Det som arbetsmarknadsministern också konstaterar i sitt svar är naturligtvis mycket riktigt. Problemet är att arbetsmarknadsministern måste övertyga regeringens medlemmar och ledamöterna om det här. Näringsminister Maud Olofsson förstår ju inte heller det här. Och riksdagsledamöterna, i det här fallet personifierade av Bengt-Anders Johansson, förstår det inte heller.
Patrik Björck (S):
Jag kan svara varför jag skrattade till. Jag skrattade till för att det var ett sällsynt korkat förslag. När man hör ett sällsynt korkat förslag kan man skratta eller gråta. Då föredrar jag att skratta. På den punkten är jag väldigt lik arbetsmarknadsministern. Om man inte förstår varför det var så korkat kanske det inte heller går att förklara på två minuters talartid.
Men om man leker med tanken att man skulle skriva in i lagen att religiösa skäl skulle undanta en från lagregler eller avtalsregler eller något annat kan man fundera vidare på vart det skulle leda. När det gäller frågan som vi pratar om och att det är så dubbla budskap har jag och Luciano samma uppfattning där. Arbetsmarknadsministern sade att det var bekymmersamt att det störde mig när det handlade om den dubbla inställningen.
Problemet är väl inte så mycket att det stör mig. Problemet är att det stör väljare när man ska lägga lappen i röstlådan. Vilken lapp ska man välja? Det är det som är problemet. Det andra problemet är att det uppenbarligen skapar stora problem inom den borgerliga alliansen, eftersom det kommer upp förslag här nu från interpellanten Bengt-Anders Johansson att man ska införa någon sorts statlig lönepolitik. Det var ju det som var förslaget.
Samtidigt ska man upprätthålla kollektivavtalsmodellen. Det är en omöjlighet. Man kan inte åka åt två håll på samma gång. Luciano ställde frågan var arbetsmarknadsministern står i den här frågan. Jag tror att jag vet lite grann vad svaret kommer att bli. Det blir väl någonting i likhet med det som står i interpellationssvaret. Men då skulle jag vilja göra det här enklare och tydligare.
Vad tycker arbetsmarknadsministern om blockaden i Smålandsstenar? Den är ju ett väldigt bra exempel på när man använder den självklara konflikträtten för att hävda kollektivavtalen. Vad arbetsmarknadsministern svarar där kommer att bli väldigt intressant, för det kommer egentligen att bli det riktiga svaret på frågan.
Patrik Björck (S):
Den här interpellationsdebatten är väldigt snarlik den vi hade tidigare. Våra roller i den här teatern är också snarlika. Vi har alltså en ledamot från den borgerliga sidan som är frustrerad över den vänstervridna arbetsmarknadspolitik som Sven Otto Littorin står för och därför interpellerar.
Sedan har vi arbetsmarknadsministern som lämnar ett svar som jag som socialdemokrat i det stora hela kan känna mig rätt tillfreds och nöjd med. Sven-Erik Österberg räckte ut en hand i den förra debatten.
Jag skulle väl kunna vara beredd att räcka ut en hand i denna och säga att om det gäller försvaret av lagen om anställningsskydd, att det finns en intention från regeringens sida att fortsätta slåss för den, har man även där ett mycket starkt stöd i kammaren, eftersom det här svaret i huvudsak är av den arten att jag som socialdemokrat känner mig nöjd med det.
Men det är samma problematik i denna debatt som i den förra. Hur mycket kan vi lita på detta? Interpellanten Fredrick Federley börjar ungefär som den tidigare interpellanten med att säga: Jag gillar den svenska modellen, men . Sedan kommer det förslag till förändringar som totalt kullkastar den.
Den typen av judaskyssar blir så att säga inte riktigt enkla att hantera eftersom man säger en sak och gör en annan. Då finns det naturligtvis hela tiden en oro, inte bara hos mig och den socialdemokratiska riksdagsgruppen utan självklart bland arbetare, fackliga organisationer och arbetsgivare.
Var står den borgerliga riksdagsgruppen egentligen i den här och andra frågor? Om man står för det svar arbetsmarknadsministern förde fram nu finns det en tillfredsställelse i det från min sida. Men återigen blir jag orolig när jag hör Fredrick Federley, Carl B Hamilton och de andra. Då undrar jag hur debatten går vidare i den interna diskussionen.
Fredrick Federley säger lite förvånad att han förstår av svaret att den borgerliga regeringen bygger sin arbetsmarknadspolitik på . och så vidare. Det är först nu det går upp för Fredrick Federley, fastän han är medlem av den borgerliga riksdagsgruppen, vad den borgerliga arbetsmarknadspolitiken innebär. Fredrick Federley ser inte alls lika nöjd ut som jag.
Här har vi en inbyggd spänning i politiken som gör att det finns anledning att ställa dessa frågor. Jag vill vara klar och tydlig och förvissa mig om att jag har förstått det här rätt. Kommer den nuvarande regeringen, företrädd av arbetsmarknadsministern, att slåss för att behålla lagen om anställningsskydd på det sätt den finns i dag?
Kommer man att lägga fram några förslag till förändringar i maktbalansen mellan parterna? Om jag kan få ett bra svar på detta kan det bli en spännande och intressant debatt när interpellanten kommer upp.
Patrik Björck (S):
Till Carl B Hamilton vill jag säga att om man ska citera så kan man konstatera att summan av det som Calmfors skriver i sin artikel är att han underkänner regeringens förslag. Och om du inte tror på det, Carl B Hamilton, kan jag visa dig artikeln, för jag har den i bänken. Det finns till och med en rubrik till artikeln.
Oavsett om ersättningsnivån har stor effekt på sysselsättningen, som Hamilton och även regeringen tror, eller inte, kan vi för det första konstatera att forskningen inte har något entydigt svar på detta. Man har inte kunnat påvisa någonting. Det är bara fråga om ett påstående som inte byggs under någonstans.
För det andra kan man, ifall det vore på det sättet, börja fundera om de länder som valt en modell där den arbetslöse inte slängs till vargarna utan i stället får någon sorts rimlig levnadsnivå då skulle höra till de länder som har högst arbetslöshet i världen. Man skulle kunna jämföra olika länder och se hur man tar hand om de arbetslösa och hur det korresponderar med arbetslöshetsstatistiken.
Vi kan konstatera att Sverige, trots att vi fortfarande har ett stort problem med att folk inte är i arbete, är ett av de länder som kommit längst, som har flest medborgare i förvärvsarbete. Ett annat land som kommit långt på den vägen är Danmark.
Om Danmark och Sverige hör till de länder som kommit längst när det gäller att sätta sina medborgare i arbete kan man ju fundera över om Sverige och Danmark också hör till de länder i världen som har den lägsta arbetslöshetsersättningen. Så är ju inte fallet, utan det är precis tvärtom. Poängen när man läser OECD-rapporten är just att det finns två sätt att lösa detta på, och det ena sättet slänger inte de arbetslösa till vargarna. Det är det sättet som vi socialdemokrater föreslår.
Patrik Björck (S):
Framtiden ville statsrådet prata om, och det är just den vi är bekymrade över. När man gjorde den här stora förändringen i arbetslivsforskningen och drog ned resurser och pengar sade man att man skulle återkomma i framtiden. Problemet är att det inte händer någonting nu, och man tappar en massa tid.
Det är möjligt att vi återigen får stå här och diskutera när vi ser förslaget om hur man ska satsa och hur man ska prioritera rörande detta område i den kommande forskningspolitiska propositionen. Men under tiden har man tappat väldigt mycket tid. Och man har tappat väldigt mycket jobb för jobben. Man gör någon sorts läpparnas bekännelse när man i den praktiska politiken alltid sviker.
Finn Bengtsson har inga inlägg kvar här i talarstolen, vad jag har förstått. Då får jag ställa den fråga som Lars Lilja ställde till Finn Bengtsson, vad han tyckte om forskningen kring mäns våld mot kvinnor, till statsrådet i stället som har inlägg kvar.
Jag hoppas och tror att statsrådet tycker att det är en viktig och riktig satsning, eftersom han till och med karakteriserade den som en julklapp, alltså något positivt, en positiv satsning, att regeringen lägger pengar på det.
Jag hoppas att statsrådet inte har den uppfattningen att det här skulle vara något politiskt tendentiöst eller någon konstig styrning, som skulle ta bort integriteten eller seriositeten hos de forskare som ska få det här uppdraget. Jag hoppas att statsrådet har en helt annan uppfattning. Det skulle vara kul att få det fastställt och få det till protokollet att det är en rimlig satsning som regeringen gör när det gäller att studera mäns våld mot kvinnor.
Patrik Björck (S):
Finansministern säger att detta att det går bra och att folk får jobb är någonting som vi skulle kunna glädjas åt gemensamt. Det håller jag med om. Det är klart att vi gläds åt det gemensamt.
Orsaken till att det går bra är att vi har en stark högkonjunktur, att vi har en situation i det här landet där vi har haft ett högt förtroendekapital och en stark finanspolitik, en bra lönebildningsprocess som har satt oss i den situationen att det går så bra som det gör. Det är konjunkturen och den tidigare förda politiken som gör det.
I Statistiska centralbyråns arbetskraftsundersökning konstaterades det bland annat att det senaste året med en socialdemokratisk regering ökade sysselsättningen med 153 000 och under alliansregeringens första år var ökningen 81 000. Den socialdemokratiska regeringen hade alltså dubbelt så hög ökning som alliansen. Det hade vi trots att vi förde en rättvis politik. Trots att vi inte slängde folk till vargarna lyckades vi alltså bättre. Det var inte bara rättvist utan också bättre.
Det som bekymrar mig är inte att folk får jobb i en högkonjunktur. Det skulle vara konstigt att man inte fick jobb i en högkonjunktur. Det kan till och med en alliansregering lyckas med.
Det som bekymrar mig är de strukturella problem som alliansregeringen skapar när man krossar lönebildningen, när man inte tar ansvar för effekterna av Vaxholmsdomen, när man lägger sådana krav på a-kassan att arbetsmarknadens parter konstaterar att man inte längre kan sluta några långsiktiga avtal och när arbetsmarknadens parter börjar säga att man ska säga upp avtalen för att man är rädd för inflationen och reallöneökningarna.
Vårt förslag är att man ska föra en politik som skapar en stark stabilitet och en möjlighet till rimlig lönebildning, och sedan vill vi naturligtvis utbilda arbetskraften för att motsvara de behov som företagen har så att man därigenom kan utöka utbudet och verkligen tillfredsställa den arbetskraftsefterfrågan som faktiskt finns i en högkonjunktur och som alliansregeringen har misslyckats med.
Patrik Björck (S):
Som sagt var: Vi har ett klokt folk, ett klokt folk som förstår att se verkligheten som den är och inte som den ser ut på kartan på Finansdepartementet. Nu ser vi att lönerna ökar, säger finansministern. Det tycker jag är ett märkligt påstående. Tack vare socialdemokratisk politik har vi haft tio år med reallöneökningar. Det är ingenting som alliansregeringen över huvud taget har med att göra. Däremot håller ni med er politik effektivt på att slå sönder det, och det är det folk ser.
De ser att reallöneökningarna är i fara när inflationen stiger. Folk är inte dumma. Underskatta inte folk. Statsministern sade för något år sedan i någon debatt att så fort folk öppnar sina lönekuvert så kommer de att ändra opinionssiffrorna. Nu vet jag inte vad statsministern har för uppfattning om hur ofta man får lönekuvert, men jag kan säga att de flesta får dem åtminstone en gång i månaden. De flesta har alltså fått ett lönekuvert tolv gånger sedan statsministern sade det här.
Folk stöder inte alliansen, för de ser vad som verkligen händer. Folk är kloka. Finansministern tror att folk inte ser och förstår ekonomi, men det gör folk. De förstår sin egen plånbok, och de ser att tio år av oavbruten mycket framgångsrik politik som har lett till starka reallöneökningar håller på att slås sönder. Det är därför finansministern inte har några människor som stöder finansministerns politik längre.
Lite brutalt och lite obehagligt. Det var statsministerns förklaring till att man tappade i opinionen. Jag tror att statsministern äntligen har förstått. Statsministern har förstått att politiken uppfattas som brutal och obehaglig, och det är kanske någonting som finansministern också borde ta till sig.
Den politik som genomförs skapar inget förtroende hos svenska folket, och då får man de här effekterna. Den analysen är en rimlig och korrekt analys som jag delar med experterna och Konjunkturinstitutet.
Patrik Björck (S):
För andra gången säger Elisabeth Svantesson att de flesta är kvar i nystartsjobben. Bekymret med nystartsjobben är att i januari har siffran gått upp till 13 000 personer, och den var 12 700 i november.
Man säger att utvecklingen av antalet nystartsjobb har varit svag under andra halvåret och att anledningen till det är att inflödet av nya nystartsjobb har varit mindre samtidigt som utflödet av personer som haft nystartsjobb och av någon anledning lämnat detta har tagit fart. Alltså har en usel start blivit en riktigt dålig fortsättning. Det är resultatet av denna politik.
Min andra fråga i interpellationen gällde om arbetsmarknadsministern möjligen, mot all förmodan, skulle vilja öppna öronen och lyssna - lyssna på arbetsgivarna och lyssna på de arbetslösa och faktiskt förstå att en viktig insats för att komma till rätta med att matcha arbetslösa och jobb är utbildning. Den debatten har vi haft här i kammaren vid flera tillfällen. Frågan har jag ställt i interpellationen.
Arbetsmarknadsministern har besvarat den nekande. Arbetsmarknadsministern är inte beredd. Men jag gör ett sista försök. När jag är ute och träffar arbetslösa och arbetsgivare är det inte i första hand lägre arbetsgivaravgifter eller subventioner de frågar efter. I första hand frågar de efter rätt arbetskraft med rätt kvalifikationer.
Har vi då ett antal människor som står utanför arbetsmarknaden som inte har utbildning och kvalifikationer är det fullständigt rimligt att ge dem det verktyget. Då skulle man kunna tillfredsställa de arbetslösa, som får en chans på arbetsmarknaden, och arbetsgivarna, som får en möjlighet att expandera, gå vidare och satsa. Där skulle jag vilja vädja till arbetsmarknadsministern att faktiskt lyssna.
Patrik Björck (S):
Nu är vi tillbaka i debatten om hur vi ser på arbetslöshet, sjukdom och annat. Den sittande regeringen anser att man väljer att inte arbeta. Då ska man också straffas genom att få en sönderslagen ekonomi. Man väljer att vara sjuk, och då ska man straffas på samma sätt. Vi har en annan syn.
Vi säger att den som tvingas ut i arbetslöshet eller drabbas av sjukdom ska vi tillsammans hjälpa med hjälp av generösa trygghetssystem. Man ska inte behöva gå från hus och hem eller hamna i orimliga situationer på grund av det man har drabbats av. Det är den tydliga skillnaden som finns när det gäller den politik som arbetsmarknadsministern står för och den som vi socialdemokrater står för.
Vi tror inte att folk väljer att vara arbetslösa. Vi vet att det är något som drabbar, och då måste man ha ett rimligt skydd. Så långt är det inget konstigt. Det är klassisk höger- och vänsterpolitik, det vill säga vilken människosyn man har. Det jag inte förstår - om man har den ståndpunkten - är varför man envisas med att säga att man vill ha en försäkring med ett gott inkomstskydd.
Jag skulle tycka att det var mer respektabelt om arbetsmarknadsministern framhärdar i sin högerståndpunkt att den som blir arbetslös får skylla sig själv. Då får man råka illa ut. Må så ske, sade en annan minister i en liknande debatt. Men om man har den ståndpunkten, varför hävdar man att man vill ha en inkomstskyddsförsäkring när man inte i praktiken har det?
Om en vanlig normal LO-arbetare får under 50 procent i ersättning vid arbetslöshet i dag går det inte att hävda att det finns ett inkomstskydd.
Patrik Björck (S):
Tack för svaret, arbetsmarknadsministern! Det här är väl ett av de interpellationssvar som jag har fått av arbetsmarknadsministern som jag är minst missnöjd med. Det är alltid något, kanske. Vi är mycket på ett gränsfält, och den svenska arbetsmarknadsmodellen har många delar.
Nu har tyvärr en hel del av de delar som upprätthåller den svenska arbetsmarknadsmodellen fått rätt rejäla törnar av den politik som arbetsmarknadsministern och alliansregeringen står för.
Det gör att det naturligtvis insmyger sig en viss försiktighet, eller kanske till och med i värsta fall misstänksamhet, när det gäller hur mycket handling som ligger i orden att arbetsmarknadsministern står bakom den svenska modellen. Det har vi hört i många debatter förr, som framkommer här. Sedan har handlingen visat någonting helt annat, och man har gjort någonting helt annat.
Varje del som man kan rädda av en modell som har varit exempellöst framgångsrik när det gäller att lägga grunden för en stor del av den fantastiska ekonomiska utveckling som vi har sett i det här landet under många år är viktig. Finns då den konstruktiva diskussionen mellan regeringen och parterna när det gäller den här frågan ser vi naturligtvis positivt på det.
Det är ingenting annat att säga på den punkten. Vad man då kan fundera över är detta. När generaladvokatens utlåtande kom i våras var vi alla på gott humör. Det fanns orimligheter i det också - man blir väl aldrig helt nöjd - men i huvudsak var ett utlåtande i den linjen någonting som vi hade kunnat leva med.
När domen sedan kom strax före jul var det väl inte bara jag som blev både förvånad och besviken utan många med mig.
Men just vid det tillfället upplevde jag i och för sig att arbetsmarknadsministern darrade lite på manschetten och yttrade sig väldigt tveksamt om han i det läget var beredd att ändra den svenska lagstiftningen så att man skulle kunna omintetgöra de negativa effekter som EG-domen har. Det är ändå ett samspel mellan EG-rätten och den svenska rätten som man måste få att fungera.
När man utformade utstationeringslagen en gång i tiden hade man naturligtvis den målsättningen och den tron att utformningen så som den var då skulle räcka för att möjliggöra svensk arbetsmarknadsmodell. Nu visade sig domstolsutslaget vara utformat på det sättet att den svenska lagstiftningen inte räckte till. I det här läget ser jag ändå positivt på att man är beredd att se över det här.
Jag kan naturligtvis sträcka ut en hand och säga att det känns bra om det finns en samsyn. Jag skulle också vilja att arbetsmarknadsministern på fler punkter och i fler frågor visade kärleken till den svenska arbetsmarknadsmodellen och inte bara delade ut björnkramar i alla andra fall. Det skulle kännas lite tryggare.
Det är väl tveklöst så att det ligger ett stort ansvar på arbetsmarknadens parter, men just nu ligger det stora ansvaret på regeringen att snabbt se till att täppa igen de hål som uppstår. Frågan är: Hur fort är man beredd att agera?
Patrik Björck (S):
Diskussionen med den franska arbetsmarknadsministern tycker jag låter positiv. Som sagt: Fortsätt att informera! Det finns ett litet bekymmer för den franska arbetsmarknadsministern, och det är att det finns väldigt dåligt med parter, om man ska uttrycka sig korrekt. Vi har i Sverige starka partsförhållanden. Vi har starka fackföreningar, starka arbetsgivare. Vi har en sådan tradition. Det är lätt att rasera, och det är svårt att bygga upp.
Bekymret de har i Frankrike är att de, om de vill gå vidare på den vägen, har ett långt arbete framför sig. Vi har den fantastiska utgångspunkten att vi redan har detta. Vad jag är rädd för är vad arbetsmarknadsministern gör genom andra förslag. Vi är hyfsat överens just i den här interpellationsdebatten, men det hör till undantagen. Alla andra förslag som kommer från arbetsmarknadsministern går ut på att riva ned det starka partsförhållande som vi har i Sverige.
Det är bara så att man ser kopplingen där. Annars tycker jag väl att det är rimligt och bra. Jag får tacka för svaret som sådant.
Jag kan lova att vi kommer att följa utvecklingen noggrant och otåligt och snart återkomma och se vad som har hänt, se att man följer upp de här goda intentionerna och den goda relationen vid det första mötet. Vi får hoppas att man kan lösa det på ett sätt som gagnar Sverige och den svenska arbetsmarknadsmodellen.
Men, som sagt var, jag hoppas att jag är lika nöjd nästa gång vi står här och diskuterar den här frågan.