KBLab/rixvox huggingface dataset:
Gabriel Wikström (S):
Det är som sagt ingen lätt fråga vi debatterar här i kväll. Som jag sa i mitt tidigare inlägg handlar det om avvägning mellan den personliga integriteten å ena sidan och att värna säkerheten för patienter och för dem som arbetar på klinikerna å andra sidan. Jag tror dock att jämförelsen med flygplatskontroller haltar lite.
På en flygplats är man frivilligt för att genomföra någon form av resa. Därmed ställer man också upp på denna typ av kontroller frivilligt. Det är villkoret för att man ska kunna ta sig vidare i världen. De rättspsykiatriska patienterna, som ju befinner sig på kliniken av tvång, är människor som har väldigt få fria rättigheter kvar i sitt liv.
Då blir det extra viktigt att värna de rättigheter som de ändå har. Det är bland annat därför lagen ser ut som den gör.
Det finns samtidigt möjligheter inom lagens ram att vid misstanke öppna postförsändelser och paket för att försäkra sig om att inte några otillåtna eller farliga ämnen, vapen eller liknande, tas in.
Det är möjligt att man skulle behöva se över både rutiner och kunskapsstöd när det gäller när man får öppna paket och hur detta ska tillämpas i praktiken. Men jag vidhåller ändå att lagen som den ser ut ger möjlighet till denna typ av kontroller.
Det finns också ett noga övervägt resonemang om å ena sidan den personliga integriteten och å andra sidan det säkerhetstänk som är så nödvändigt vid den här typen av anläggningar.
Gabriel Wikström (S):
Återigen: Det vi talar om här är avvägningen mellan den personliga integriteten och säkerheten vid rättspsykiatriska kliniker. Jag tar fasta på något som Eva Lohman sa i sitt avslutningsanförande, nämligen att man kan befinna sig på en sådan klinik under väldigt lång tid.
Beroende på vilken diagnos man har och vad som är bakgrunden till att man är där tar det också olika lång tid innan man skrivs ut, och processen ser olika ut. Jag tror att det är väldigt viktigt att man tar hänsyn till varje individuellt fall när man gör bedömningar av huruvida en patient anses vara benägen att ta in eller få tillgång till otillåten materiel eller inte.
Det är också en anledning till att lagen ser ut som den gör och att så mycket ansvar ligger på chefsöverläkaren, som till syvende och sist måste göra bedömningen om det finns något att misstänka och om man ska gå vidare och öppna en postförsändelse. Jag tar naturligtvis intryck av debatten. Jag tror att det finns anledning att fundera på både rutiner och kunskapsstöd.
Jag tackar än en gång för interpellationen och för de frågor som jag tidigare har fått i det här ämnet.
Gabriel Wikström (S):
Rickard Nordin har frågat mig dels hur jag ser på att resurser helt saknas för att stötta personer med ett överdrivet dataspelande och deras anhöriga, dels hur jag kommer att agera för att dessa personer ska få ökat stöd. Dataspelande kan, vilket Rickard Nordin också lyfter fram, ha positiva effekter på exempelvis kognitiv förmåga och språkförståelse.
Vissa dataspel bygger på att spelarna samarbetar och umgås i grupper, vilket stärker en social gemenskap även utanför den virtuella världen. Dataspelande sågs för inte så länge sedan som någonting världsfrånvänt och negativt. I dag är dataspelandet för många en livsstil som är självklar och långt ifrån asocial. Utvecklingen inom området e-sport är ytterligare ett exempel på detta.
Dock förekommer också att dataspelande sker i sådan omfattning och under sådana omständigheter att det påverkar de spelandes vardagsliv, sociala kontakter, skolgång eller arbete. Jag uppfattar att det är detta Rickard Nordin avser med problematiskt dataspelande. Rickard Nordin tar upp den senaste versionen av den amerikanska diagnosmanualen Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders , som publicerades 2013.
Diagnosen spelberoende om pengar, hasardspelsyndrom, placerades då i samma kategori av diagnoser som beroende av beroendeframkallande substanser, det vill säga alkohol, tobak, narkotika och dopningsmedel. Tidigare sågs diagnosen som en impulskontrollstörning och inte som ett beroendetillstånd. Även problematiskt dataspelande behandlades i översynen av tidigare DSM men togs inte upp som beroendediagnos.
Den svenska översättningen hasardspelsyndrom syftar till att tydliggöra att det är spel om pengar som avses och inte annan spelproblematik, exempelvis dataspelande. Dataspelande är relativt nytt i samhället, och kunskapen om varför vissa hamnar i ett okontrollerat spelande är bristfällig. För vissa som spelar för mycket kan det nog vara som Rickard Nordin säger: Spelandet är ett symtom på andra saker i livet som inte fungerar.
Det är därför inte självklart att denna problematik ska mötas med samma typ av behandling som hasardspelberoende. Hälso- och sjukvården har ansvar för att förebygga och behandla även problematiskt dataspelande om det bedöms finnas ett vårdbehov, precis som vid andra psykiatriska sjukdomstillstånd. Genom ett samarbete mellan kommuner och landsting kan varje individ få det stöd som just han eller hon behöver för att komma ur ett problematiskt dataspelande.
Samarbetsformerna finns reglerade i sjukvårdslagen och socialtjänstlagen. Regeringen avsätter ca 1 miljard kronor per år under 2016-2019 för insatser inom psykiatri och psykisk hälsa. Den 17 december 2015 beslutade regeringen om en ny strategi för statens insatser inom området psykisk hälsa 2016-2020.
Syftet med regeringens strategi är att skapa förutsättningar för ett långsiktigt och strategiskt arbete, med ett gemensamt ansvarstagande inom ordinarie strukturer. Målet är att främja psykisk hälsa, motverka psykisk ohälsa, förstärka tidiga insatser till personer som drabbas av psykisk ohälsa och förbättra vården och omsorgen för personer med omfattande behov av insatser.
Gabriel Wikström (S):
Det som Rickard Nordin påpekar stämmer: Hälso- och sjukvården är inte alltid den bästa när det gäller att bemöta personer med spelproblematik eller, för den delen, psykisk ohälsa i allmänhet. Det beror till stor del på att strukturerna inte är tillräckligt väl utbyggda. De satsningar man har gjort under en lång rad år på arbetet för att främja psykisk hälsa och motverka psykisk ohälsa har ofta skett i projektform.
Det har handlat om tillfälliga medel, och inte alltför sällan har det varit inriktat mot den specialiserade psykiatrin. Detta har gjort att vi inom svensk hälso- och sjukvård inte har haft så bra möjligheter att tidigt möta människor som lider av psykisk ohälsa eller en problematik som kan kopplas till spel eller andra beroenden. Vi har inte heller kunnat arbeta tillräckligt mycket förebyggande.
Det som regeringens nya strategi på detta område syftar till är att prioritera insatser som handlar om att förebygga psykisk ohälsa i olika former men också tidiga insatser. I dag är det primärvården som ska vara vägen in till hälso- och sjukvården, men många inom primärvården känner inte att de i första hand har ett ansvar för att behandla psykisk ohälsa och känner heller inte alltid att de har kunskapen.
Då hamnar individer många gånger mellan stolarna, och det är ett stort problem. Med tanke på att utvecklingen när det gäller psykisk ohälsa visar på ett växande behov har regeringens inriktning och nya strategi tagit formen av att satsa på tidiga insatser och förebyggande arbete.
Gabriel Wikström (S):
Jag tror att det bästa sättet att ta till vara de goda exempel som har uppkommit i tillfälliga projekt eller genom ideella krafter är att bygga starkare strukturer för att möta den psykiska ohälsan. Det handlar om tidiga insatser.
Dessa kan till exempel ta sig uttryck i att man etablerar barn- och ungdomshälsocentraler, som jag vet finns på sina håll i landet, eller att man stärker kompetensen inom primärvården när det gäller att hantera psykisk ohälsa av olika grad.
Ett exempel som regeringen tittar på tillsammans med Sveriges Kommuner och Landsting för att skapa bättre strukturer, men också för att sprida kunskap över landet, är att inrätta så kallade psykiatricentrum, som kan fungera som en väg mellan akademin, den specialiserade psykiatrin, primärvården och, naturligtvis, det ideella samfundet.
Jag tror att det är just genom att stärka denna typ av strukturer och bygga ett långsiktigt arbete som vi kan ta till vara den kunskap som har uppkommit och som finns om olika typer av problematik.
Om vi återigen börjar diskutera enskilda aspekter av psykisk ohälsa eller beroendeproblematik utan att göra det i ett sammanhang är risken stor att vi på nytt hamnar i en karusell av tillfälliga insatser, projektmedel och ideella krafter, som trots den kunskap och det engagemang man besitter tvingas ägna en stor del av tiden åt att söka projektpengar.
Jag ser det därför som helt självklart för staten att satsa långsiktigt, satsa på strukturer och fokusera på ett antal områden. Annars kommer vi inte att komma framåt vare sig när det gäller den psykiska ohälsan i stort eller beroendeproblematik specifikt.
Gabriel Wikström (S):
Låt mig börja med att säga att jag helt delar Per Ramhorns uppfattning att detta är väldigt bekymmersamt för den svenska vården. Det som regeringen gör är, förutom generella anslagshöjningar till kommuner och landsting och riktade satsningar till landstingen i form av professionsmiljarden och satsningar på kvinnors hälsa, också åtgärder som direkt riktar sig till de sjukaste patienterna för att minska köerna inte minst inom cancervården.
Vi håller just nu tillsammans med Sveriges kommuner och landsting på att bygga ut ett system med standardiserade vårdförlopp som kraftigt ska minska ställtiderna från det att man har fått misstanke om en cancertumör till dess man kommer i behandling. Systemet har redan provats i Danmark och Norge med goda resultat. För denna satsning tillför vi 2 miljarder under mandatperioden.
Gabriel Wikström (S):
Som sagt tror jag att detta problem måste angripas från många håll samtidigt. Jag tror att två underliggande orsaker är dels brist på viss nyckelpersonal, bland annat specialistsjuksköterskor, dels att man behöver uppdatera sina rutiner och sin organisation. Jag besökte förra måndagen Lindesbergs lasarett i Örebro län, som har lyckats väldigt väl med att korta väntetiderna och också fördubblat antalet operationer per år. Det var väldigt intressant.
Gabriel Wikström (S):
Tack för frågan, Cecilia Magnusson! Jag håller helt med om att kultur är något oerhört viktigt för hälsan. Inte minst vet vi från senare års forskning att människors status i samhället - hur man ser på sig själv och omgivningen samt inflytande över både närmiljön och samhället i stort - är avgörande för hälsostatusen. Detta gäller inte minst i fråga om förväntad medellivslängd. Regeringen gör ett flertal satsningar på kultursektorn.
En av de mest omdebatterade har varit gratis inträde till statliga museer - en fantastisk reform som erbjuder inte minst barn och unga från mindre bemedlade hem möjlighet att kunna ta del av vårt rika, fantastiska kulturarv. Vi gör också satsningar i skolan och på kulturskolan och har ett brett anslag för att kulturen ska komma så många människor till del som möjligt och bland annat bidra till bättre hälsa.
Gabriel Wikström (S):
Svaret på Anette Åkessons första fråga är: Ja, hon har missat någonting i budgeten! Vi avsätter bland annat pengar till en professionsmiljard. Ett av tre prioriterade insatsområden är just ehälsoarbetet. Jag håller helt med Anette Åkesson. Om vi kan förbättra ehälsan inom den svenska hälso- och sjukvården har vi inte bara en stor effektivitetsvinst att göra, utan vi kan också värna patientsäkerheten och ta till vara resurser - bland annat personalresurser - på ett mycket bättre sätt.
Regeringen håller just nu, tillsammans med SKL, på att ta fram en ny styrmodell för ehälsoområdet. Vi håller också på att ta fram en ny handlingsplan som konkret ska stipulera vilka steg som ska tas för att uppfylla visionen om att vi 2025 ska vara det land som bäst tar till vara digitaliseringens möjligheter inom sjukvården. Vi gör också konkreta lagförändringar.
Jag hoppas att senare i höst kunna presentera en lagförändring som innebär att vi får på plats en gemensam läkemedelslista, någonting som efterfrågats under lång tid inom den svenska vården.
Gabriel Wikström (S):
Jag tror inte att man kan basera sin kritik mot regeringen på en textsökning i ett dokument, utan man måste faktiskt se på det vi har producerat. Det vi har gjort är - förutom att antal överenskommelser med Sveriges Kommuner och Landsting där vi har tillsatt pengar - att vi har aviserat att det kommer en konkret handlingsplan i närtid. Vad jag förstår är detta precis vad Anette Åkesson efterfrågar, så jag uppfattar det som att vi är överens om både digitaliseringens möjligheter och behovet av att snabbt agera.
Gabriel Wikström (S):
Regeringen har sedan förra hösten, då ett väldigt stort antal asylsökande kom till Sverige, vidtagit en lång rad åtgärder för att öka antalet hälsokontroller och förbättra genomströmningen. Det har handlat om allt ifrån att införa samordningsnummer för att sjukvården lättare ska kunna hålla koll på patienterna till att förenkla den typen av kontroller i de led där det går att förenkla.
Vi har också upptäckt att verksamheten i många landsting har varit undermålig under ett antal år, men den har nu börjat effektiviseras när man har sett att behoven har ökat. Därmed har också genomströmningen ökat. Folkhälsomyndigheten har naturligtvis tittat närmare inte minst på risken för tbc-spridning, och man konstaterar att den fortsätter att vara låg. Det är just riktade hälsokontroller och riktade insatser som är det effektiva sättet att förebygga spridning av tbc.
Gabriel Wikström (S):
Det sistnämnda håller jag helt med om. Det har vidtagits en lång rad åtgärder av landstingen och av staten för att förbättra tillgången till hälsokontroller. Det syns en märkbar förbättring. Det viktigaste nu är att följa de rekommendationer som Folkhälsomyndigheten och smittskyddsläkarna runt om i landet ger, nämligen att inte springa iväg och kräva obligatoriska kontroller - som dessutom är ett grundlagsbrott.
Gabriel Wikström (S):
Tack, Mikael Dahlqvist, för frågan! Det är mycket riktigt så att möjligheten att erbjuda sprututbytesverksamhet har funnits under mycket lång tid, men det har funnits ett krav på att landstingen måste vara överens med den kommun där sprututbytesverksamheten ska ligga. Det har uppenbarligen betytt att verksamheten inte har kommit igång på många platser. Det regeringen gör nu är att lägga ansvaret helt och hållet på landstingens sida.
Det är helt i enlighet med övrigt ansvar för smittskydd, som ligger helt och hållet på landstingens sida. Det positiva är att en rundringning som Sveriges Radio har gjort har visat att i stort sett alla landsting planerar eller diskuterar att införa sprututbytesverksamhet. Jag hoppas att vi med lagförslaget kan se en kraftig ökning av sprututbytesverksamheten över hela landet.
Gabriel Wikström (S):
Det kommer även i fortsättningen att finnas ett krav på att landstingen samråder med kommunerna inom sina områden innan man startar sprututbytesverksamhet. Det finns redan i dag krav på att landsting och kommuner ska teckna samordningsavtal för vård och behandling av personer som befinner sig i missbruk och beroende. Via avtalen ges alla möjligheter för kommunerna att fortsätta att ha ett inflytande över de delar som har att göra med vård och behandling av missbrukare.
Gabriel Wikström (S):
Tack, Anna Vikström, för frågan! Det finns som Anna Vikström säger stora problem i förlossningsvården på olika håll i landet. Störst är problemen kanske här i Stockholms läns landsting, där det borgerliga styret under lång tid har lekt experimentverkstad med bland annat förlossningsvården i form av att introducera marknadslösningar som har visat sig inte fungera.
Från regeringens sida ser vi mycket allvarligt på situationen och gör därför en historiskt stor satsning på kvinnors hälsa och då särskilt på förlossningsvården. I år handlar det om en halv miljard som går till bland annat förstärkt kompetensförsörjning inom förlossningsvården men också till resurser som kan användas till bättre kunskapsspridning. En stor fråga som många kvinnor oroar sig för är förlossningsskador.
Här vet vi att om den senaste tidens kunskap i större omfattning kunde användas i verksamheten skulle dessa skador kunna undvikas.
Gabriel Wikström (S):
Tack för frågan, Emma Henriksson! Det här är ett allvarligt problem. Jag tror att alla vi här i kammaren kan åtminstone försöka föreställa oss hur det är att vara 16, 17 eller 18 år gammal och komma till ett nytt land väldigt långt hemifrån och gå en osäker framtid till mötes.
Det är klart att det gör att risken för att hamna i psykisk ohälsa och att må riktigt dåligt ökar. Det är med den utgångspunkten vi nu måste se över vilka åtgärder samhället ska vidta för att hjälpa dessa barn. Vi hade ett möte i tisdags då vi hade kallat samman representanter för både civilsamhället och myndigheterna. En sak som kom fram där och som vi nu tar fasta på är att stärka de vuxna som befinner sig runt de här barnen.
Det handlar om bättre kunskap och bättre verktyg för att kunna möta den psykiska ohälsan och hjälpa barnen.
Gabriel Wikström (S):
Precis som Bengt Eliasson säger är detta en viktig fråga. Det är oerhört många, hundratusentals människor, som rider och som gör det varje vecka. Det är märkligt att detta inte ingår i friskvårdsavdraget. Både jag och finansministern har tidigare sagt just det som Bengt Eliasson påpekar: Detta behöver utredas, och vi behöver förmodligen se över hela avdragsrätten när det gäller friskvård.
Tidigare besked gäller, det vill säga att det ska ske under mandatperioden. Tyvärr kan jag inte vara mer precis än så här i dag.
Gabriel Wikström (S):
Detta är en väldigt angelägen fråga eftersom det, precis som Anna-Lena Sörenson påpekar, innebär en stor risk för den enskilda patienten att ligga kvar på sjukhus onödigt länge. Det innebär också att man tar upp en vårdplats som skulle kunna gå till någon annan. Konsekvensen av detta har vi bland annat sett på landets akutmottagningar, där patienter har tvingats ligga kvar i stället för att komma till rätt vårdavdelning. Det har många gånger skett på grund av att platsen upptas av en färdigbehandlad patient.
Regeringen har nyligen presenterat ett lagförslag som sätter större press på kommunerna och landstingen att komma överens om dessa patienter. I korthet går det ut på att redan när en patient skrivs in ska vården inom 24 timmar skicka ett meddelande till berörda aktörer om att man har en patient inskriven som kommer att skrivas ut inom en viss förmodad tid och att mottagaren ska förbereda sig på att ta emot patienten. På detta sätt ska vi kunna snabba upp det hela.
Vi skärper även konsekvenserna för om man inte sluter ett sådant avtal.
Gabriel Wikström (S):
Vi svarar på det sätt som jag precis redogjorde för. Vi skärper kraven på kommuner och landsting att komma överens. Det gör vi bland annat genom att sätta en tidsgräns som innebär att man inom 24 timmar ska meddela berörda aktörer att man har en patient som är inskriven och som förmodligen kommer att behöva vård och omsorg inom en snar framtid. Vi skärper även tidsgränsen för när betalningsansvaret för kommunen börjar träda in. Vi jobbar alltså både med skärpta krav och med skärpta konsekvenser.
Gabriel Wikström (S):
Tillgängligheten i vården är en av de absolut största utmaningarna. Precis som Carina Herrstedt påpekar är den nära sammankopplad med personalbristen på många håll. Därför har regeringens största prioritering varit att underlätta för landsting och andra vårdgivare att få tag i personal att anställa. Vi har utökat antalet utbildningsplatser.
Vi har anslagit en särskild professionsmiljard till landstinget som ska gå till att jobba med personalförsörjningsfrågor. Nu senast har vi också inom ramen för professionsmiljarden vikt 300 miljoner kronor som ska kunna gå till studielön för de sjuksköterskor som väljer att utbilda sig. Det är några exempel på vad regeringen gör. Men samtidigt ska man komma ihåg att de som har huvudansvaret och störst möjlighet att göra någonting i det akuta läget är landsting och andra vårdgivare.
Där förväntar jag mig att man gör mer än vad man gör i dag.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill ändå påpeka att det ser olika ut över landet. I vissa landsting klarar man vårdgarantin väldigt väl och har personal både på akutmottagningar och i andra delar av hälso- och sjukvården. Men i flera landsting är det bekymmer, och det är många gånger kopplat just till personalsituationen. Det är klart att det hänger ihop. Läkare, sjuksköterskor och andra anställda inom vården flyttar över landet.
Det här är en fråga som vi måste lösa gemensamt mellan regeringen och landstingen.
Gabriel Wikström (S):
Den första delen av Anders W Jonssons anförande beskriver en bild som jag till stor del delar. Det finns stora problem inom primärvården. Vi behöver göra mer för att både satsa resurser och se till att personal vill arbeta i primärvården, för det är själva basen för både dagens och framtidens hälso- och sjukvård. Däremot är jag mer tveksam till den andra delen. Jag ser inget motsatsförhållande.
Regeringen vill reglera den flora av olika regelverk som har vuxit fram de senaste 25 åren och se till att vi får bättre ordning och reda i välfärden, så att man kan vara säker på vilka spelregler som gäller, oavsett om man är offentlig eller privat vårdgivare. Därmed är regeringens ambition också tydlig. Vi ska reglera detta på ett bättre sätt, men vi vill behålla en mångfald av olika aktörer.
Gabriel Wikström (S):
Mitt fokus är just att öka tillgängligheten i hela vården. Där är jag alldeles övertygad om att regeringen och Centerpartiet kan mötas på olika sätt. Men att skapa ordning och reda i välfärden tror jag är en ambition som inte kan vänta. Vi har under 25-30 års tid haft en situation där vi har experimenterat ganska mycket i svensk välfärd och ändrat på regelverken. Vi har en flora av olika regelverk och aktörer.
Detta måste regleras upp.
Gabriel Wikström (S):
Tack så mycket för frågan, Amir Adan! Precis som jag sa tidigare är detta en mycket angelägen fråga just för att det är allvarligt. Det handlar om barn och barn som är beroende av samhällets omsorg på olika sätt.
Det vi ska komma ihåg och som framkom både vid mötet i socialutskottet i förra veckan och vid det möte som jag och Åsa Regnér bjöd in till den här veckan tillsammans med myndigheter och civilsamhällets organisationer är att en bidragande orsak, förutom det trauma som många av dessa barn har gått igenom, är just osäkerheten som finns runt omkring dem.
Det är klart att den osäkerheten många gånger förstärks av att de inte förstår språket och att det är ett helt nytt land och ett helt nytt system. Det vi behöver göra nu är att skapa ökad lugn och ro kring dessa barn. Det handlar om att kunna stärka de vuxna som finns i barnens närhet, bland annat med kunskap men också med andra verktyg för att möta psykisk ohälsa som sådan och framför allt för att hjälpa och ge bra stöd till barnen.
Gabriel Wikström (S):
Jag vill börja med att säga att det som kom fram vid träffen med myndigheter och civilsamhällets organisationer var att alla var rörande överens om att det vi behöver prata om är psykisk ohälsa i vidare bemärkelse. Det finns absolut exempel på självmord och självmordsförsök. Det tar vi på väldigt stort allvar. Men om vi bara fokuserar på det riskerar vi att tappa alla de barn som vi skulle kunna hjälpa mycket tidigare innan de hamnar i ett så allvarligt läge att de försöker ta sitt liv eller till och med lyckas ta sitt liv.
Vi måste se hela vidden.
Gabriel Wikström (S):
Till att börja med vill jag påpeka att läkemedel många gånger är en del i behandlingen av olika psykiska sjukdomar och psykiska tillstånd. Som Cassandra Sundin antyder finns det emellertid såklart anledning att tro att det finns en viss slagsida åt läkemedelsförskrivning till nackdel för andra behandlingar.
Genom regeringens stora satsning och den överenskommelse som vi har slutit med Sveriges Kommuner och Landsting ska man kunna etablera mer av tidiga insatser inom hälso- och sjukvården och också mer av ett förebyggande arbete. Ett problem inom hälso- och sjukvården är att det saknas medvetenhet och kunskap inom stora delar av primärvården om hur man ska hantera psykisk ohälsa.
Då kan det vara enkelt att använda de verktyg som man känner till, det vill säga läkemedel, medan andra verktyg inte används i lika stor omfattning.