KBLab/rixvox huggingface dataset:
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Vi inom Alliansen förstår verkligen vikten av att vi har en barnomsorg som svarar mot behoven, Håkan Bergman. Det var därför vår regering, alliansregeringen, var den första regering som skrev in detta i skollagen. Er tidigare regering hade samma möjlighet. Men varför hände inte det då, Håkan Bergman? Vi ser att bland de kommuner som har infört nattis är en majoritet alliansstyrda.
Vi delar oron och bekymren över dagens situation, och vi måste jobba vidare med detta. Men det är glädjande att vi ser att den lag som infördes den 1 juli 2011 har haft effekt. Mätningen sträckte sig fram till den 15 oktober, och den visade 13 procents och 10 kommuners ökning. Vi tror på ordning och reda i statsfinanserna, och vi vill fortsätta att ta ansvar för det.
Det säger också er nye partiordförande att han vill liksom er ekonomiska talesperson. Men denna insikt verkar inte ha smittat socialdemokraterna i utbildningsutskottet. Tycker inte också du, Håkan Bergman, att det är svårt att bara skjuta från höften innan man vet hur behoven ser ut. Visst kan väl och du och jag åtminstone vara överens om att det ser oerhört olika ut i olika kommuner i olika delar av landet.
Vi vill först ha en kunskap om situationen innan vi agerar ytterligare för att med säkerhet veta att pengarna används på rätt sätt och för att kunna ha en långsiktighet och en hållbarhet i det vi föreslår. Det handlar också om kraften att genomföra detta, herr talman.
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Jag börjar med att konstatera att Håkan Bergman nogsamt undviker att svara på mina frågor. En rad frågor tornar upp sig när man hör Socialdemokraternas förslag. Är ni överens om att det är en rättighetslagstiftning vi ska diskutera? Det är faktiskt inte det som ni socialdemokrater har föreslagit till skillnad från en del av dina koalitionskompisar på vänsterkanten. Är det detta som Socialdemokraterna nu kommer att gå fram med?
Då är det intressant att se hur man tänker finansiera det hela, för då talar vi om helt andra pengar. Hur ska Håkan Bergman finansiera sina förslag om bidrag? Vem ska få dem? Hur ska Socialdemokraterna ta diskussionen med de kommuner som redan har infört barnomsorg på obekväm arbetstid? Ska de inte få bidrag? Om de inte får det - hur tror Håkan Bergman att det kommer att tas emot? Det gäller till exempel det socialdemokratiskt styrda Göteborg som förvisso har nattis - det ska sägas - och som naturligtvis bekostar det inom kommunens budget.
Men de har aldrig någonsin klarat av att leva upp till kraven på barnomsorg på fyra månader. Vi pratar då, enligt de beräkningar som gjordes i det då socialdemokratiskt styrda Utbildningsdepartementet, om 2-3 miljarder. Det är oerhört mycket pengar, Håkan Bergman! Hur stora delar av dessa miljarder tänker ni er som stimulansbidrag, och på vilket sätt tycker du att det ska finansieras?
Återstår gör att Alliansen fattar beslut utifrån kunskap om de skiftande behoven i kommunerna. Därför vill vi avvakta denna enkät. Återstår gör det faktum att vi kan konstatera att lagen har fått effekt. 13 procents ökning på några månader visar faktiskt detta. Återstår gör att bland kommuner som erbjuder barnomsorg på obekväm arbetstid är en majoritet allianskommuner.
Återstår gör att Alliansen tar ansvar för ekonomin och fattar ansvarsfulla beslut baserade på kunskap.
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Jag kan i mångt och mycket dela oron, Rossana. Men är man ute på Sveriges förskolor kan man se att bilden är ganska skiftande. Det finns ganska små barngrupper, och det finns tyvärr ett antal förskolor som har alldeles för stora. Vi har en ganska skiftande bild. När vi i dag får fram snittet för hur en förskolegrupp ser ut ligger det inte på de siffror som du beskrev. Men det gör inte problemet mindre.
Vi måste naturligtvis ta problematiken på allvar. Det var vad jag nämnde förut, som du hade hört om du hade lyssnat på vad jag sade. Det är inget sätt att skylla på kommunerna. Det är ett faktum att enligt vår skollag har huvudmannen ett ansvar för att se till att barngrupperna har en lämplig sammansättning och storlek och att barnen i övrigt erbjuds en god miljö. Det står i skollagen.
Över huvudmännen har vi en statlig tillsynsmyndighet som ytterst har att se till att det efterlevs. Hittar man stora brister i hur det organiseras har alliansregeringen sett till att det i dag finns nya sanktioner mot både enskilda och offentliga huvudmän där en form av vite är ett exempel. Vi måste följa utvecklingen och ta den på allvar och hitta saker och sätt att möta den.
Tror Rosanna själv att det bästa är att vi sätter upp nya regler och normer för en modern förskola som på så oerhört många olika sätt skiljer sig från den förskola som Socialstyrelsen en gång satte upp normer för?
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Det är inte något nytt att jag och Rossana inte delar uppfattning om vad valfriheten betyder för människor och för föräldrar och barn i vårt land. Jag skulle önska att Rossana ville göra mig sällskap på en mindre turné till olika fristående förskolor. Det skulle möjligen minska hennes oro för de kapitalistiska onda företagen, som håller barnen i en hemsk miljö med knappa resurser och med en kall syn på barnen.
Men det finns en annan bild. De här besöken skulle visa för henne att det är en verksamhet som visar på en fantastisk mångfald, en stark delaktighet från barn, föräldrar och inte minst från personalen. Påfallande ofta har man en mycket medveten och driven kvalitetsutveckling. En trend som drivs på, framför allt av de fristående förskoleföretagen, är utformningen av lokalerna, det som man kallar den tredje pedagogen.
Förut i dag nämndes det att det var en lägre utbildningsnivå. Det kan till viss del vara sant, men vad man tydligt kan se gällande den andra problematik som Rossana tar upp är att enligt statistiken är antalet barn i barngrupperna mindre. Den statistiken är oerhört tydlig. Så till pedagogisk omsorg.
Om det hade varit så att vi hade haft ett enormt genomslag för pedagogisk omsorg och det hade varit väldigt många som hade valt detta hade det möjligtvis kunnat betraktas som ett större problem. Men den lilla, lilla procentandel - för min del skulle det gärna få vara fler - som tar det lilla utbud som finns är tecken på valfrihet. Den tänker jag fortsätta att värna.
Camilla Waltersson Grönvall (M):
När jag gnällde förut över att det finns politiker som inte tar den här frågan på allvar menade jag inte dem som sitter i den här lokalen. Det hoppas jag att ni har förstått. Det känns jätteroligt att jag, Rossana, Håkan och de övriga här upplever att vi har en gemensam god ambition och intention att se till att den svenska förskolan blir så bra som den bara kan vara. Förskolan är extremt viktig, och den ska vi ha under ständig debatt.
Därför tycker jag att Socialdemokraternas utspel är både intressant och viktigt och förtjänar att i allra högsta grad tas på allvar. Många av de argument som ni för fram kan vi dela. Jag ser fram emot att i olika sammanhang fortsätta debattera den här viktiga frågan.
Mina egna funderingar baseras på den erfarenhet jag möjligen får när jag är ute på mina studiebesök men också av de ganska regelbundna kontakter jag har med personal och förskoleforskare. Även ni identifierar att det är en stor skillnad mellan goda och dåliga förskolor. Vad gör vi för att få de förskolor som inte är riktigt bra bättre?
Där tycker jag att vi har den stora knutfrågan, att vi inte ser till att vi får skillnader i likvärdighet redan i förskolan. Hade det inte varit bättre att lägga alla de här myckna pengarna på kompetensutveckling? Det är en av de delar där vi har identifierat brister och där vi ytterligare behöver göra insatser. Sedan vill jag bara påpeka de olika förskolelyft som vi har initierat och genomfört.
Där arbetas det med en del av de här sakerna.
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Inledningsvis vill jag påpeka att de utbildningsinsatser som vi har gjort, speciellt de för 2012-2014, har som syfte att utbilda våra ledare, våra förskolechefer och våra förskollärare med riktning mot barn i behov av särskilt stöd samt utvärdering av detta. Det finns många saker som kan utvecklas.
Just förskolechefens viktiga roll är en av de saker som jag skulle kunna tänka mig att utveckla och diskutera vidare. I dag har vi en obligatorisk utbildning för rektorerna i grundskolan, men vi har inte det för våra förskolechefer. Det skulle vara en sak som vi skulle kunna diskutera vidare och som jag tror inte bara har ett starkt signalvärde utan ger det stöd som våra förskolechefer ute i landet behöver i dag.
De jobbar under olika förutsättningar; det ska vi vara ärliga och säga. Jag har i mitt uppdrag kontakt med bland annat två av Sveriges främsta förskoleforskare, Ingrid Pramling Samuelsson och Sonja Sheridan, som är verksamma vid Göteborgs universitet. De håller på med en studie som vi följer väldigt noggrant. De har 700 förskollärare och deras grupper knutna till den här studien.
De konstaterar redan nu att det finns barngrupper som är alltför stora, men de är väldigt tveksamma till att säga att det är normer vi ska falla tillbaka på. De ser att det är lärarnas kompetens det kommer an på. Det är kunskapen och kompetensen, förmågan att organisera sig och att se barnen som är det helt avgörande. Jag tror att det finns många olika saker vi måste göra, och jag ser fram en fortsatt debatt i frågan. Lycka till i april!
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Det är glädjande och näst intill rörande hur överens jag och Rossana Dinamarca är när det gäller det bekymmersamma med resultaten i den svenska skolan.
Det ligger nära till hands att bolla tillbaka och fråga varför alla dessa goda idéer och dessa fantastiska insikter har kommit först på senare år när det är så många år - det är ändå ett faktum - då det har varit en rödgrön majoritet som har suttit på möjligheterna att förändra och vända den skuta som man ibland talar om redan när förändringen skedde.
Det kan väl ändå inte ha gått någon förbi att så fort alliansregeringen tillträdde 2006 satte man full fart med utredningar och remissomgångar. Det är bara att vända sig till våra olika remissinstanser. SKL kan säkert ge dig en del information om hur arbetsbördan har sett ut när det gäller denna bit.
Det är väl ganska självklart när man tar över ett departement och hamnar i regeringsställning att man först måste utreda ordentligt för att veta att man kommer med förslag som får en bra effekt och som görs på rätt sätt. Detta tog alliansregeringen ansvar för och gjorde.
Man hade en ganska bred remissrunda för att se till att alla de människor, institutioner och organisationer - fackliga och andra - som har kunskap och insikter om hur svensk grundskola fungerar fick vara med och säga sitt. När detta väl var gjort lanserades de olika reformerna. 2011 var det största reformåret någonsin i svensk historia. Vad har Rossana själv att komma med tillbaka?
Och framför allt: Hur ser ett gemensamt alternativ ut? Det känns ganska spretigt när man lyssnar till er.
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Det är ganska förbluffande. Jag känner mig tvingad att rapa upp en del av de saker som vi har gjort eftersom det tydligen har gått Rossana Dinamarca fullständigt spårlöst förbi vad som gjordes 2011. Jag kan bara nämna ett fåtal exempel. Vi har reformerat en skollag som var ett lapptäcke. Det infördes 2011.
Vi har infört en ny lärarutbildning i stället för den utbildning som i mångt och mycket saknade evidensbaserad forskning för vad man skickade ut i klassrummet sedan. Det var lärare som i hög grad examinerades utan att ha en gedigen utbildning i hur man undervisar. Det är ganska anmärkningsvärt, och jag tror att det är en större del av förklaringen än vad Rossana kanske skulle vilja tillstå till att det ser ut som det gör med de svenska kunskapsresultaten.
Vi införde nya och mer rättvisa betyg, och vi lade tidigare betyg - redan i sexan. Vi har gjort förskolan till en egen skolform eftersom vi vet hur viktigt det är att börja i rätt tid, med en reviderad läroplan, ett förtydligat pedagogiskt uppdrag och så vidare. Vi införde en ny gymnasieskola som bättre passar kraven för ett modernt samhälle och åtskilligt mycket mer. Varför gjordes då detta?
Därför att det var så här under en tid då Socialdemokraterna med kompisar i en rödgrön röra lät lärarna examineras utan vetenskaplig grund. Lärarna undervisade ibland utan att ha en utbildning i undervisning, och flumpedagogik fick ta överhanden. Synen på kunskap värderades inte, utan fick en minskad betydelse. Detta är en mycket viktig del i det hela.
Sedan vet jag inte om du har märkt att det sprudlar i alla allianspartier när det gäller att komma med förslag. Vi är inte färdiga. Det kommer att komma en rad förslag. Till skillnad från den rödgröna oppositionen är vi fulla av tillförsikt när det gäller att vi precis som vanligt kommer att hitta olika lösningar tillsammans att föreslå.
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Jag tycker att vi inte gör något annat än att ta ansvar för tidigare misslyckanden. Samma fråga upprepas, och risken är att jag får upprepa mig en gång till. Vi har för några veckor sedan inlett 2013, och det var 2011 som alla reformerna rullade i gång. Jag är inte en människa med stort tålamod.
Jag är frustrerad och vill oerhört gärna att det ska hända saker och ting snabbare, och det delar jag säkert med Jabar Amin och många andra av oss här i salen. Jag kan inte tillräckligt nog understryka att jag hoppas få se, och förväntar mig, att de reformer vi har genomfört ganska snart börjar ge resultat. Det är jag också övertygad om att de kommer att göra. Men det tar mer än ett år att få genomslag.
Jag tror också att svenska medborgare har en förståelse för att det tar tid att förändra en institution som den svenska skolan. Jag har haft förmånen att få vara i Kanada, där man vände skolresultaten ganska snabbt. Man var i en situation som liknade vår. Man låg i topp i de olika mätningarna, det gick utför och man tog tag i det.
En del av de saker som jag ser som de viktigaste delarna i detta var att man införde ett coachsystem där man tillät riktigt duktiga lärare och pedagoger att få vara förebilder och att ta ett stort ansvar, inte bara för enskilda klasser utan för hela skolor. Det var en av de viktigaste delarna. Det tror jag också är en av de lösningar vi ska använda för att se till att vi skyndar på utvecklingen även i svensk skola.
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Jag lovar dig, Jabar Amin, att om vi möts 2025 här i talarstolen eller någon annanstans kommer du att vara tvungen att backa ganska rejält från den kritik som du levererar just nu. Vi kommer att ha en helt annan utveckling för svensk skola. Det är jag helt övertygad om. Det gör mig så glad att du lyfter upp exempelvis McKinsey & Company. Vi kunde kanske också diskutera Michael Fulham eller John Hattie.
De personerna och den forskning och evidens som finns bakom detta och som är allmänt erkänd och världsberömd har aldrig använts och implementerats av en rödgrön regering. Det är det fundament som alliansregeringen bildar mycket av sina slutsatser på och som ligger till grund för mycket av de reformer som vi genomför. Detta har vi inte sett från de rödgröna.
Min fråga är: Hur ska det över huvud taget kunna finnas ett alternativ med oppositionens olika förslag som spretar så kolossalt? Det gläder mig återigen att du hänvisar till detta, men det är vi som har utgått från dessa forskningsrapporter. Jag har inte sett mycket av förslag från er sida när det gäller detta.
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Ja, det är budgetdebatt, och det är tydligen en budgetdebatt där mycket vinklad och delvis tom politisk retorik kommer att användas. Sedan 2006 har Sverige kunnat satsa mer på utbildning och på barns lärande och utveckling än någonsin tidigare under modern skoltid.
Vi har kunnat satsa 5 miljarder mer på skolan sedan 2006. Av alla de satsningar som i dag görs lägger vi bland annat stor tonvikt vid vår stora satsning på lågstadielyft.
Det som vi tror är den enskilt absolut viktigaste satsningen är att ge våra barn ett starkt stöd tidigt. Därför satsar vi pengar där vi ser att de gör absolut mest nytta. Jag måste fråga Jabar Amin: Hur kommer det sig att ni inte ser samma behov?
Hur kommer det sig att vi har fått återinföra en speciallärarutbildning som den gamla regeringen tog bort därför att man inte ansåg att det särskilda stödet var så viktigt? Hur kommer det sig att ni inte har sett samma behov som man så självklart sett i så många andra länder, bland annat i Finland som aldrig har släppt särskilt stöd och är väldigt noga med det? Varför gör inte ni de satsningarna?
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Jabar Amin påstår att vi skär ned. Vi har gjort satsningar i den här budgeten, och vi har gjort det i åtta års tid, och jag försökte ge dig bakgrunden till att vi har möjlighet att göra satsningar. Det handlar trots allt om en tidigare och fortsatt ansvarsfull ekonomisk politik. Det är lätt att lova allt till alla, men det är svårare att hitta finansiering för det.
Sverige har i dag en av Europas absolut stabilaste finanser och högst sysselsättningsgrad i en tid då övriga Europa har skakats av den värsta lågkonjunkturen sedan världskrigen. Det måste ändå vara en viktig utgångspunkt. Vi skär inte ned. Vi gör satsningar och vi gör andra prioriteringar. Det handlar politiken om. Men man kan inte tala om att skära ned i en budget som inte har existerat.
Det här är ingen nedskärning. Det handlar om en väldigt tom och innehållslös retorik. Det är ingen nedskärning. Vad plockar då Jabar Amin och hans kompisar pengarna ifrån? Jo, från unga människors arbete. Effekten, om den politiken hade fått genomföras, hade blivit att intäkterna i den gemensamma välfärden hade minskat.
Den baseras på arbete och ekonomisk tillväxt. Därifrån kommer de stabila resurser som vi har kunnat göra under åtta års tid men som också dagens budget lägger grunden för.
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Jag tycker att det är en synnerligen klädsam och ödmjuk inställning fru utskottsordförande har när det gäller tilltron till sin egen påverkan på vår budget.
Om man tittar bakåt och studerar hur vi systematiskt har arbetat för att höja anslagen till svensk utbildning tror jag att slutsatsen blir att detta är en ganska naturlig fortsättning på en långsiktig politik där vi under många år har arbetat för att höja kunskapsresultaten.
Vi fick förra veckan en IFAU-rapport på bordet som visar att de svenska kunskapsresultaten började att gå åt fel håll före kommunaliseringen och före friskolereformen. Det är någonting som Alliansen tagit fasta på.
Vad gjorde Lena Hallengrens parti som gör att hon kan stå och tala om att man tog de här initiativen för att vända utvecklingen? Några sådana initiativ såg vi aldrig, Lena Hallengren. Däremot satte vi igång direkt redan 2006 med en rad reformer som var så omfattande att svensk skola inte sett en sådan förändring sedan 1800-talet.
Det berodde på att väldigt många saker inte svarade mot en modern skola. Vi införde en ny skollag och gjorde en gymnasiereform. Vi gjorde förskolan till en egen skolform, vilket är en av de reformer jag gärna lyfter fram. Det blev också en ny lärarutbildning. Det var ett ganska omfattande reformpaket. Självklart tar sådant tid att genomföra. Men nu är äntligen Sverige på rätt väg.
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Jag tror att det är väldigt viktigt för den fortsatta gemensamma utbildningsdebatten att vi också lyfter fram hur mycket positivt som händer inom svensk skola. När jag pratar om att det är på rätt väg menar jag att vi har några tecken som tyder på att det är mycket i utvecklingen som är på väg åt rätt håll. Jag hoppas att vi under den kommande tiden ska kunna konstatera det gemensamt.
Men hur kan Lena Hallengren påstå att alla de satsningar som gjorts under de senaste åren inte kostar några pengar eller inte har behövt finansieras? Det har jag väldigt svårt att se. Det här har varit reformer som kostat oerhört mycket pengar och som också krävt finansiering. Jag kan till exempel peka på karriärtjänstreformen och alla andra stora satsningar i form av till exempel olika kompetenslyft.
Inte ens Lena Hallengren kan neka till att dessa satsningar har gjorts. Detta är en del av den svenska skolan som har varit sorgligt eftersatt. Jag fick inte något svar på varför den tidigare socialdemokratiska regeringen inte svarade upp till det på något som helst sätt. Sanningen är ju, Lena Hallengren, att vi inte såg några förslag under de år före 2006 då resultaten började falla.
Efter 2006 började däremot arbetet för att återupprätta den svenska kunskapsskolan. Det finns mycket som vi får anledning att diskutera längre fram. Jag ser fram emot en fortsatt debatt.
Men det är naturligtvis så att vi genom den ekonomiska politik som förts för arbete har kunnat lägga grunden för en ekonomi också för skolan, och regeringen har inte föreslagit borttagande av alla de delarna.
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Min utgångspunkt som medlem i Moderaterna i det samarbete Alliansen har är naturligtvis att vi vill göra något för eleverna. Jag tror faktiskt att vi gemensamt vill elevernas bästa, både jag och Daniel Riazat.
Den politik som vi förde under åtta års tid avser vi att fortsätta genomföra, förutsatt att väljarna ger oss den möjligheten. Vi står upp för våra förslag, för våra idéer, för det vi delgav våra väljare under valrörelsen. Precis som Daniel Riazat talade vi om vad vi skulle göra om vi fick möjlighet.
Det är också vad vi röstat för i kammaren när vi haft möjlighet, och det är utgångspunkten för det vi i dag står här och pratar om. När det sedan gäller resurser till skolan, Daniel Riazat, kan jag säga att valfriheten har varit väldigt gynnsam för våra barn.
Hade du varit på så många olika både kommunala och fristående skolor som jag - det vet jag inte om du har, men det låter inte så - hade du kunnat se vad den här valfriheten och pedagogiska mångfalden gett för kraft och möjligheter till barnen och hur oerhört viktigt det har varit för väldigt många barn. Det innebär inte att dåliga skolor ska få finnas.
Men de dåliga skolorna får inte finnas bland vare sig fristående eller kommunala skolor. Vad det handlar om i dag är att säkerställa kvaliteten för alla skolor, oavsett om de är kommunala eller fristående. Därför skulle jag vilja fråga Daniel Riazat: Vad är det som är så hotande med de fristående skolorna? Många av dem delar inte ens ut vinst.
Camilla Waltersson Grönvall (M):
Jag upprepar: För oss i Alliansen är det viktigt att föra fram den skolpolitik som vi tror gynnar våra barn och våra ungdomar på allra bästa sätt. Det är utgångsläget när vi bedriver all politik. Jag läste på Twitter för några dagar sedan något som kanske kan ge perspektiv på saken från en partikamrat till Daniel Riazat som heter Lars Ohly.
Jag tror att det löd ungefär så här: Oj, vad jag hade blivit arg om jag hade blivit uppmanad av borgerligheten att rösta på deras förslag just för att mitt riskerade att gå igenom! Jag vill också återföra det högtravande, skuldbeläggande tal som Daniel Riazat försöker ge till honom.
Det här var tydligen inte en speciellt stor issue när vi förde debatt och diskussion med socialdemokrater och vänsterpartister som inte tyckte att det var speciellt svårt att tillsammans med Sverigedemokraterna rösta när det gällde det ekonomiska ramverket för ett år sedan. Jag vill alltså rikta den frågan tillbaka till er. Ni kanske får titta på ert eget agerande och ställa samma fråga.
Men tillbaka till en av mina hjärtefrågor, som jag skulle vilja ställa. Är det tillåtet att ha pedagogisk mångfald även i en friskola? Är det så? Menar Daniel Riazat att det är ett ställningstagande? Jag tycker att det är oerhört cyniskt att försöka jämföra det med att driva en glasskiosk. Nu ska ingen skugga falla över någon som driver glasskiosk - det är oerhört glädjande att vi har många sådana, och må vi få fler.
Men vi har alltså en rad väldigt duktiga entreprenörer som har utvecklat svensk skola genom vår friskolereform. Dem ska vi känna den allra djupaste respekt för. Jag inbjuder dig till att följa med på fler studiebesök där, Daniel Riazat.