KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulla Andersson (V):
Låt oss konstatera att stabilitetsfonden som till 52 procent betalas av skattebetalarna inte kommer att förändra bankernas beteende. Det kommer inte heller kapitaltäckningskraven att göra även om man höjer dem. Det ger en större säkerhet, men det ändrar inte bankernas grundläggande beteende. Det vi behöver komma åt är den oansvariga spekulationen som drivs på av att man vet att någon annan står för förlusterna.
Finansinspektionen sade i en utfrågning att garantierna innebär ungefär 25-30 miljarder kronor i förtjänst för bankerna i Sverige. Brittiska centralbanken har kommit fram till att de indirekta och direkta statliga garantierna för banksektorn motsvarar hela vinsten 2007, det vill säga 50 miljarder pund.
Det visar vilken enorm betydelse de indirekta och direkta statliga stöden har. Vi är överens om att ägarna ska stå för förlusterna, men vi är inte överens om hur det ska gå till.
Även om jag, precis som Peter Norman, vill höja kapitaltäckningskraven kraftigt och tycker att de skulle uppgå till 20 procent för att vi ska stå stabilare kommer det inte att ändra det grundläggande problemet som jag menar att vi måste komma åt. Peter Norman har inte svarat på min fråga om han avser att räkna på hur stor del av svensk banksektor som är traditionell verksamhet och hur stor del som är annan mer spekulativ verksamhet.
Om det är sådana enorma belopp som 10 000 miljarder till 13 000 miljarder visar det vilken enorm risk det är. Att staten subventionerar spekulationen känns illa. Det kan vara svårt att sätta upp ett regelverk eller skapa en lagstiftning som är hållbar över tid, men det vi har nu är absolut inte hållbart över tid. Det är faktiskt den här finanskrisen som har drivit fram hela EMU-krisen.
Vi lever i ett otryggt och ofritt samhälle när vi har en finanssektor som beter sig på det här viset. Det kommer den att fortsätta med så länge man vet att man har skattebetalarna bakom ryggen.
Ulla Andersson (V):
Det stora flertalet länder som har problem nu hade inte problem före finanskrisen. Man gick in och räddade banker. Vänsterpartiet var tidigt ute med högre kapitaltäckningskrav. Där är vi helt överens. Jag tycker inte att den här diskussionen behöver handla om det. Du tycker att det är lösningen. Jag menar att det inte är den grundläggande lösningen på incitamentsstrukturen. Du säger också att aktieägarna får betala, och du gav några exempel.
Visst är det så, men det är de systemviktiga bankerna vi behöver komma åt. Det är de som vet att de har garantier och det är de som tjänar mycket på de indirekta statliga stöden. Därför är det dem vi måste rikta in oss på. De behöver ju aldrig stå för förlusterna, eller hur. Det stora problemet i dag är att vi snart inte har råd att rädda dem om de går omkull. Det är det vi måste angripa, menar jag.
Det är svårt att gå igenom balansräkningen för en så stor bank. Anders Borg sade att det skulle ta 40-50 dagar. Det visar vilket komplicerat handelssystem de använder. Det var så England fick göra. Man fick rädda sådant som inte var systemviktigt, utan också olika former av spekulation. Man tillsatte utredningen för att visa hur bankernas affärer kryper in i varandra.
Om man delade upp bankerna i olika verksamheter skulle de bli mer genomskinliga och det skulle betydligt minska riskerna i hela systemet, menar jag. Då skulle man ju se vad de höll på med i systemviktig verksamhet, det vill säga in- och utlåning. Det finns också en reell bas i den utlåning man har. Det kan man inte säga att det gör i en stor del av den spekulativa verksamheten. Det är bra att vi är överens om kapitaltäckningskraven.
Jag hoppas att vi ska komma närmare varandra också i den andra frågan.
Ulla Andersson (V):
Peder Wachtmeister tar upp en viktig sak i sitt anförande när han säger att vi fick detta den 13 september och mycket har hänt sedan dess. De olika parlamenten ska svara före den 12 november. Det menar jag visar på en brist i systemet. Medan vi diskuterar om vi ska ta första steget in, med subprövningen, pågår hela tiden förhandlingar om vad det faktiskt ska innehålla.
Från ett demokratiperspektiv är det oroväckande. Jag tänkte passa på att ställa en fråga till majoriteten i kammaren. Peder säger att ingen vet vart bankunionen är på väg. Så är det, det är mycket tydligt. Ingen vet egentligen vilket underlag vi faktiskt tar ställning till, och det i sig är ganska oroväckande.
Majoriteten skriver att tillsyn hör ihop med avveckling och finansiering. Trots att ni, Peder Wachtmeister, konstaterar att ingen vet vart det är på väg säger ni att ni ändå är villiga att gå med.
Vad gäller tillsynen är ni villiga att vara med på den bara ni får rösträtt, och ni är beredda att ta steget att både vara med på en gemensam insättningsgaranti och en avvecklingsfond för banker runt om i Europa. Det är dit ni är på väg helt enkelt. Sedan försöker ni lägga in kapitaltäckningsreglerna som någon form av argument, något som över huvud taget inte hanteras i detta ärende.
Jag tycker att ni är ute på svag is och skulle därför vilja fråga: Är ni beredda att ta dessa steg? Nu tar ni det första steget, trots att ni inte vet vilka konsekvenser det får för vår egen tillsyn. Dessutom säger ni tydligt att vi ska vara med hela vägen, för det hänger ihop.
Ulla Andersson (V):
Nu är vi där igen och talar om kapitaltäckningsreglerna fast de inte har någonting med det här ärendet att göra. De hör till Basel III. Där bestäms vilka kapitaltäckningsregler de olika nationerna får sätta, om det blir ett minimiregelverk eller om det blir lika över hela skalan. Där har vi en gemensam syn. Vi vill att Sverige ska kunna ha högre kapitalteckningskrav på grund av att vi har en så stor banksektor.
Just därför är också tillsynen över den mycket central, för om den brister kommer det att få enorma konsekvenser i form av arbetslöshet, fattigdom och sådant. Därför blir jag orolig när Peder Wachtmeister medger att ingen vet vart det hela är på väg och att vi inte vet vad det får för effekter på vår egen tillsyn.
Jag tycker att man som ansvarig riksdagsledamot och regering borde ha mer på fötterna innan man bestämmer sig för att vi ska försöka vara med på resan. Utifrån mitt perspektiv borde man helt enkelt inte vara med i en bankunion, för jag har svårt att se hur det ska gå ihop.
Om vi för över tillsynen dit är vi sedan tvungna, enligt er egen argumentation, Peder Wachtmeister, att vara med också i de andra två delarna, det vill säga den gemensamma insättningsgarantin och den gemensamma avvecklingsfonden. Menar Moderaterna på fullt allvar att det är den vägen vi ska gå, att vi ska garantera verksamheten i andra länders banker? Jag tycker att det är helt horribelt. Jag menar att svenska skattebetalare och medborgare inte ska utsättas för det.
Men ni är beredda att pröva den vägen, och om ni då är nöjda med steg ett är vi därmed med i steg två och steg tre eftersom ni säger att de hänger ihop.
Ulla Andersson (V):
Timmen är sen, och jag misstänker att det är flera i denna kammare som känner sig lite sega nu när vi har varit i gång i 13 timmar, men eftersom det inte är så ofta man får diskutera en bankdelningslag i kammaren tänker jag faktiskt passa på. År 2009 hade vi två banker som var väldigt nära att gå i konkurs. Allting var förberett och klart för att de skulle göra det, och det var inte första gången - vi har varit med om detta förut.
Nu hade vi turen att det inte skedde. Vi har en banksektor som är fyra gånger vår bnp. Ingen vet hur stora de så kallade investmentdelarna och spekulationsdelarna är, men man tror att de omsätter ungefär motsvarande vår bnp, alltså 3 000 miljarder kronor. Det är ganska mycket pengar, eller hur? Vi vet också att även om de har höjt kapitaltäckningen är det en väldigt liten andel av den stora, totala omsättningen.
Det är alltså en väldigt stor risk uppbyggd i bankverksamheten, och även hela deras beteende sätter hela samhällen i gungning. Detta är en banksektor och en finanssektor som har tillåtits att växa ohämmat, och det leder till en osund ekonomi. Vänsterpartiet har i flera år drivit kravet på en bankdelningslag, och fler och fler börjar diskutera det. Vi ser också att fler och fler länder tar upp frågan. Moderaterna säger dock nej.
Jag skulle vilja veta: Vad är argumenten?
Ulla Andersson (V):
Jag vill först och främst önska Ardalan Shekarabi välkommen till finansutskottet, också så här offentligt. Det känns bra att ha dig med i finansutskottet. Jag reagerade på en sak som du sade i ditt anförande. Men innan jag kommer dit kan jag säga att vi gör ungefär samma bedömning när det gäller regeringens misslyckade jobbpolitik och att det skulle behövas en helt annan linje i svensk politik. Man ska bort från den ensidiga skattesänkarvägen. Det ska vara en politik för jobb- och sysselsättning, helt enkelt, som skulle skapa bättre förutsättningar.
Det ska också vara en politik där regeringen faktiskt tar ansvar för hushållens ökade skuldsättning. Men du sade en sak som gjorde att jag kände att jag skulle begära ordet. Du sade att det är svårt att utreda ett mål som aldrig har nåtts. Det målet har funnits sedan 93. Det är ganska lång tid. Borde då inte de folkvalda faktiskt utreda detta och ta reda på varför man inte har nått det här målet? Det är 20 år sedan i dag.
Och vi vet att det kostar ungefär 40 000 arbetstillfällen per år för att man inte har nått det här målet. Det är ändå en central frågeställning. Har vi råd att förlora de arbetstillfällena eller de uteblivna arbetstillfällena? Jag skulle säga nej, för Sverige har under lång tid haft alldeles för hög arbetslöshet. Och då har penningpolitiken självklart en viktig och central betydelse.
Vänsterpartiet, LO och TCO har kommit fram till att det tydligt visar just att man inte har nått målet, att det behövs ett sysselsättningsmål för penningpolitiken. Därför tycker vi också att det vore rimligt att vi parlamentariskt tittade över målen för penningpolitiken men också varför man inte har nått målen. Därför vill jag ställa min fråga: Varför är det inte rimligt att utvärdera varför man inte har nått målen?
Vi har 20 år bakom oss nu, och det är lite som säger att det skulle gå bättre i framtiden om vi inte vidtar några åtgärder.
Ulla Andersson (V):
Vi är överens om väldigt mycket. Även vi anser att vi behöver ett sysselsättningspolitiskt ramverk med mål för sysselsättningen och på olika sätt andra insatser för att pressa ned arbetslösheten. För oss är arbetslösheten så central att vi menar att vi måste använda alla verktyg som finns och vända på alla stenar som går att vända på för att se hur vi ska ta oss ur den här situationen. Även tidigare har vi tyvärr haft alltför hög arbetslöshet. Nu har den ökat väldigt mycket mer och är mycket högre än den var 2006.
Framför allt har långtidsarbetslösheten ökat kraftigt. Men penningpolitiken är ett verktyg som vi menar behöver användas. Du säger här, Ardalan, att de redan i dag har två mål och är delade mitt itu. Så är det, för de tolkar de två målen väldigt olika. Då kan de som är lagstiftare tänka: Javisst, de tolkar målen olika. Låt dem göra det, så får vi se vart det här leder, och så får vi se om det tar 20 år innan de kommer överens om vilket mål det är som ska gälla och hur de ska vägas.
Annars kan vi titta på om vi behöver se över lagstiftningen. Är det någonting i lagstiftningen som gör att Riksbanken aldrig når sitt inflationsmål? De har ju trendmässigt understigit det i 20 år, och det har kostat 40 000 arbetstillfällen per år. Vi från Vänsterpartiet tycker att det är värt att titta på det och se vad vi lagstiftare kan göra för att förbättra situationen och även kunna använda de verktyg som finns i penningpolitiken. Men visst, jag delar din kritik mot regeringen i övrigt.
Den debatten kommer vi att fortsätta att föra. Men jag vill passa på tillfället att lyfta fram penningpolitikens betydelse och de konsekvenser det får att de inte når sitt inflationsmål.
Ulla Andersson (V):
Jag får väl bidra till att penningpolitiken debatteras även i denna kammare. Det brukar jag försöka göra varje år, så även detta år. Jag skulle vilja fråga Jörgen Andersson hur det känns att vara en del av ett regeringsparti som har bidragit till att Riksbanken fått överta finanspolitikens ansvar för hushållens skuldsättning och därmed pressat Riksbanken att föra en penningpolitik som gör att arbetslösheten tvingas vara högre än den faktiskt skulle behöva vara.
Det blir ju konsekvensen av att regeringen inte tar sitt ansvar för hushållens skuldsättning, liksom de inte tar ansvar för att föra en ansvarsfull jobbpolitik. Tittar vi på hur det ser ut kan vi se att den förda politiken med avskaffande av förmögenhetsskatt och fastighetsskatt, ROT och bristande bostadsbyggande samt ombildning av hyresrätter till bostadsrätter har påverkat hushållens skuldsättning och bostadspriserna väldigt mycket.
Studerar vi den befintliga teorin och empirin kring penningpolitikens effekter på hushållens skuldsättning kan vi notera att det på kort sikt finns väldigt liten effekt och på lång sikt ingen alls. Tittar vi på de protokoll som finns från riksbanksdirektionen kan vi se att Lars E O Svensson menar att skulle man genom penningpolitiken pressa ned bostadspriserna med 10 procent skulle det kosta ungefär 150 000 arbetstillfällen.
Det är beräkningar, det är teori, men det visar ändå på något väldigt signifikant, det vill säga att penningpolitikens huvudansvar inte bör vara att pressa ned hushållens skuldsättning, utan det bör vara finanspolitikens och därmed regeringens ansvar. Jag tycker ändå att Jörgen Andersson bör svara på detta.
Varför tar inte regeringen ansvar för hushållens skuldsättning, så att Riksbanken därmed får ta ansvar för penningpolitiken och därmed också skulle kunna bidra till att sysselsättningen faktiskt ökar i det här landet? Det behöver den göra.
Ulla Andersson (V):
Visst är det så att vi behöver vidta många olika åtgärder. Det skulle jag kunna tänka mig. Det är därför vi också föreslår att vi borde utvärdera och utreda det. Vad är det som gör att Riksbanken inte når sitt penningpolitiska mål? Det har trendmässigt understigits i snart 20 års tid. Det är väl ändå en signal om att det är någonting som är fel. Därför borde det vara viktigt att titta på vad det är som är orsaken till detta. Är det någonting i lagstiftningen som vi behöver se över?
Är det någonting annat? Är det själva målsättningen i lagstiftningen som vi behöver se över? Vad är det för någonting som gör att man inte når målen för penningpolitiken? Du sade tidigare också att det är Riksbanken själv som har fastslagit målen för penningpolitiken. Det tycker jag i och för sig också är ett problem. Jag menar att det borde vara den lagstiftande församlingen som fastslår målen för penningpolitiken. Sedan ska Riksbanken självständigt genomföra penningpolitiken.
Du säger också att regeringen har gjort ganska mycket för att pressa ned hushållens skuldsättning. Sverige ligger ju i klass med Spanien och Irland i bostadspriser och tyvärr högre än Spanien och Irland i hushållens skuldsättning, så vi har stora problem. Tittar vi på hur det ser ut bland hushållen kan vi se att bland nya bolånetagare här i Stockholm är skuldsättningen så hög som 600 procent.
En orsak till det är ju att ni inte vill bygga hyresrätter över huvud taget. Ni gör ingenting för att bygga hyresrätter. Det pressar upp bostadspriserna och därmed pressar det också upp hushållens skuldsättning. Ert bristande ansvar för bostadspolitiken får även effekt här. Jag har väldigt svårt att förstå varför man som representant för ett regeringsparti eller här i riksdagen inte vill titta på varför Riksbanken inte når sitt penningpolitiska mål. Jag tycker att det vore väsentligt.
Jag tycker också att det vore väsentligt att titta på om målen är de rätta i dag. Det kan inte vara så att vi ska lösa samma samhällsproblem i dag som de som fanns för 20 år sedan. Det borde ha hänt någonting både i teorin och i verkligheten som gör att man behöver se över detta.
Ulla Andersson (V):
Egentligen hade jag tänkt begära replik på Carl B Hamilton, men vi var överens i så mycket, vilket var lite ovanligt, så därför tar jag replik på Anders Sellström i stället. Anders Sellström säger att Riksbanken tar ansvar för hushållens skuldsättning, och det gör man. Det är detta som diskussionen handlar om.
Jag tyckte att Carl B Hamilton mycket tydligt sade att Riksbanken har tagit på sig en roll som man enligt den lagstiftning som finns inte ska ha. Riksbanken har tagit på sig den roll som regeringen ska ha, det vill säga att ansvara för att hushållens skuldsättning inte ska öka. Vi i Vänsterpartiet har lagt fram en rad förslag för att minska hushållens skuldsättning. Framför allt vill vi öka bostadsbyggandet.
Byggandet av hyresrätter är helt avgörande för att hålla prisutvecklingen på bostadsmarknaden nere så att människor faktiskt har ett alternativ till att skuldsätta sig. Det alternativet finns inte i dag. Likaså vill vi minska ombildningen av hyresrätter till bostadsrätter. Det är också ett sätt att öka hushållens skuldsättning.
Vi vill att bankerna ska tvingas förhandla utifrån reporäntan med sina kunder för att pressa ned räntan och därigenom möjliggöra för bolånekunderna att amortera i mycket större utsträckning. Det är några av våra förslag. Vi har också sträckt ut handen till regeringen och sagt att vi kan se över ränteavdragen och hur vi kan göra med dem. Vi har alltså väckt en rad förslag. Regeringen gör det däremot inte.
Ett sysselsättningsmål har både LO, TCO och Calmfors, och de flesta andra länder har ett sysselsättningsmål i penningpolitiken. Det skulle alltså inte vara unikt för Sverige. Det är många andra bedömare som också tycker att Sverige behöver det. Jag nämnde LO, TCO och Calmfors. Ett högre inflationsmål är något som IMF:s chefsekonom har initierat en debatt om.
Man menar att de låga inflationsmålen har bidragit till att vi har så låga räntor, vilket ökar skuldsättningen och också har inneburit att man inte kan pusha på ekonomin i den utsträckning man behöver när det blir en sådan djup kris. Det är detta det handlar om. Det är en stor internationell debatt, och jag tycker att vi ska kunna föra den här i riksdagen utan att hamna i ankdammen.
Ulla Andersson (V):
Anders Sellström talar om att vi ska avhända oss verktyg. Tvärtom handlar detta om att vi ska skaffa oss fler verktyg. Finanspolitiken har det överordnade ansvaret för att skapa jobb och sysselsättning. Så ser jag på det. Sedan har självklart marknaden och parterna en roll, men finanspolitiken ska ha ett stort ansvar för att stimulera ekonomin och se till att vi skapar jobb och sysselsättning. Det har er regering misslyckats med. Vi har högre arbetslöshet i dag än vi hade 2006.
Den är kraftigt högre - det är 92 000 fler arbetslösa - och andelen långtidsarbetslösa har ökat mycket, med över 100 procent. Samtidigt fungerar matchningen på arbetsmarknaden allt sämre. Ni har alltså inte tagit det ansvaret, och ni tar inte ansvar för hushållens skuldsättning. För Vänsterpartiet är frågan om full sysselsättning så pass avgörande att vi är beredda att lyfta på varenda sten och se på vilka av de verktyg som finns vi kan ta till oss och komplettera verktygslådan med.
Då menar vi att penningpolitiken är en del i det. Därför menar vi att Riksbanken också borde ha ett tydligare mål för sysselsättningen. Vi vet att penningpolitiken påverkar investeringarna i samhället och därmed också antalet jobb. Vi vet också att penningpolitiken påverkar den strukturella arbetslösheten. Därför är målen för penningpolitiken också väldigt avgörande för hur vi lyckas med sysselsättningen.
Jag tycker att vi bör ta till oss detta och se vad vi kan göra och vad vi kan förbättra. Det är därför vi har lagt fram förslaget om ett sysselsättningsmål, vilket också LO och TCO tycker behövs. Även professorer i nationalekonomi tycker att det behövs, och många andra länder har det. Jag tycker att det är ett redskap vi ska använda. För oss är det avgörande att få ned arbetslösheten, och jag tycker att det är värt att pröva även det instrumentet.
Ulla Andersson (V):
Tack, det uppskattas! I Vänsterpartiet har vi tittat både på verkligheten, det praktiska utfallet, och på den ekonomiska teorin. Man kan se att offentliga investeringar har störst påverkan på sysselsättningen. Det vill säga att man kan styra ekonomin genom att göra stora samhällsnyttiga investeringar, bygga bostäder och att införa investeringsstöd för att bygga hyresrätter. Det skapar mängder av nya byggjobb.
Man kan öka investeringarna i järnväg, miljöteknik och energiomställning. Det finns mängder av offentliga investeringar som vi skulle kunna göra som ökar sysselsättningen. Ni för däremot en politik som gör att man ökar inkomstskillnaden väldigt mycket, vilket är dåligt för samhällsekonomins utveckling.
Med Vänsterpartiets skattepolitik får alla som tjänar upp till 30 000 kronor betala samma skatt som i dag, men människor med högre inkomster får bidra mer, så att vi kan anställa fler i äldreomsorgen och skolan och så att vi kan bygga bostäder. Det är en bra utveckling som skapar jobb.
Ulla Andersson (V):
Det kanske är så att det är socialministern som surar för att vi oroar oss för de brister som har framstått av privatiseringen. I ditt svar redogör du väldigt tydligt för att affärsintresset helt enkelt är överordnat allmänintresset och samhällsnyttan, och vi oroar oss över detta. Vi oroar oss också över den situation som har uppstått.
Vi hade ett apotek som gjorde bra vinst, som själv kunde ha öppnat 200 nya apotek, utökat öppethållandet med två timmar per dag, varje dag, året runt, och ändå haft en vinst över. Hade det varit den politiska viljan hade det varit möjligt utan att slå sönder en stordriftsfördel och en infrastruktur med samordning som faktiskt fanns.
Det hade också varit möjligt utan att höja subventionerna av läkemedlen med 500 miljoner kronor, som ni gav till de privata företagen för att de över huvud taget skulle vara privatiserade. Det hade också varit möjligt utan att betala ytterligare 20 miljoner till de här företagen för att de skulle upprätthålla apotek i glesbygden, som inte har fått ett enda nytt apotek. Jag kommer från Gävle.
Där har vi fått ett nytt apotek, och det är ändå en stor stad. Där har Apoteket AB fått öppna i källaren i vårt köpcentrum. Det apotek som Apoteket AB hade på huvudgatan i Gävle övertogs av ett riskkapitalbolag. Det är vad som har hänt i Gävle. Det som dessutom har hänt är att det är väldigt svårt att få tag i sin medicin, eftersom ingen samordning över huvud taget finns.
Det betalar vi en massa pengar för helt enkelt, och det är inte att vara rädd om skattebetalarnas pengar. Göran Hägglund! Är affärsintresset så pass överordnat allmänintresset att du är beredd att fortsätta försvara den bristande öppenhet som har framgått i alla olika reportage och den bristande tillgängligheten till mediciner?