Vasiliki Tsouplaki (V):
Titeln på det betänkande vi debatterar i dag, Kultur för alla , skulle kunna vara hämtad från Vänsterpartiets valplattform. Kultur för alla, inte bara några få, är en av rubrikerna där och en tydlig inriktning för oss. Därför finns det också ett flertal förslag från Vänsterpartiet med i de handlingar som ligger på kammarens bord i dag. Jag står bakom alla våra reservationer, men i dag yrkar jag bifall endast till nr 19.
De kulturpolitiska målen anger att alla ska ha möjlighet att delta i kulturlivet. Med detta menas bland annat att kön, funktionsnedsättning, klass, bakgrund eller bostadsort inte ska vara ett hinder för delaktighet i kulturlivet. Ett sätt att få en indikation på om alla verkligen har möjlighet att delta i kulturlivet är att undersöka vilka som deltar i dag och om detta skiljer sig åt mellan olika grupper i samhället samt mellan olika kulturaktiviteter.
Vi har en myndighet som gör detta åt oss - det är perfekt. Myndigheten för kulturanalys skriver i sin rapport om kulturvanor från 2017 att kvinnor, yngre och människor boende i städer är mer delaktiga och aktiva i kulturlivet jämfört med män, äldre och människor boende på landsbygden. Social härkomst, uppnådd klass och inkomst påverkar i vilken utsträckning människor deltar i kulturlivet.
För de flesta av oss är detta ingen nyhet, men det är viktigt att vi får det svart på vitt i rapporten. Det visar sig att ju högre utbildning vi har, desto mer kulturaktiva är vi. Därför finns det tydliga kopplingar mellan det arbete som vi gör och det som sker i kulturutskottet. Lika möjligheter till kultur betyder inte att kulturen behöver vara lika över hela landet, att det ska vara samma erbjudande överallt.
Det går mycket väl att tänka sig att det finns en variation i utbud och kulturvanor utan att vår ambition och kulturpolitikens intentioner om lika möjligheter går förlorade. Det är inte en likriktad kultur vi vill ha. En viss regional variation eller skillnader mellan olika gruppers kulturvanor är i sig inte något problem eller något konstigt så länge alla medborgare har möjlighet till deltagande.
De som är underrepresenterade i dagens kulturliv kommer också att vara mindre delaktiga i den process där vi över tid gemensamt formar vårt kulturarv. Detta påverkar alltså även den delen. De trösklar som utgörs av kostnader för exempelvis att gå på kulturskolan eller besöka ett museum eller hur långt det är till närmaste bibliotek kan relativt lätt förändras med hjälp av kulturpolitiken och vilka prioriteringar som görs.
Innevarande mandatperiod har Vänsterpartiet genom förhandlingar med regeringen om statsbudgeten medverkat till att inträdet till statliga museer har tagits bort, att avgiften till kulturskolan sänks och att det nu ska genomföras en omfattande satsning på att öka tillgängligheten till biblioteken. Så långt har vi alltså verktygen. När det gäller att påverka de kulturvanor som har med samhälleliga mönster och mekanismer att göra är det svårt att förändra endast med hjälp av de kulturpolitiska verktygen.
I den rapport från Kulturanalys som jag nämnde tidigare understryks skolans och utbildningens centrala roll för allas möjlighet att delta i kulturlivet. Det kan handla om hur väl skolan integrerar professionellt framställd kultur i sin verksamhet. Men det kan också handla om skolans innehåll. Bland annat de estetiska ämnena och satsningar på ökad läsförståelse är viktiga delar.
Även studie- och yrkesvägledarnas roll och hur de kan uppmuntra elever att bryta sociala mönster och att våga söka nya utbildningsvägar är en del av hur vi kan bredda rekryteringen till de konstnärliga utbildningarna framöver. I dessa frågor kommer vi att återkomma med motioner i betänkanden längre fram i vår. Men jag vill ändå nämna det i detta sammanhang.
I de kulturpolitiska förarbetena är målet om allas möjlighet att delta starkt kopplat till geografisk tillgänglighet. Denna viljeinriktning ligger till grund för den kulturella infrastruktur som vi kan se att vi har i landet med folkbibliotek, länsteatrar, länsmusik och länsmuseer. Den senaste uppföljningen av de kulturpolitiska målen visar, som jag sa, att det spelar roll var någonstans i landet vi bor.
Kommuners och regioners kulturutgifter har ökat. Man har satsat, men olika mycket. Tillgängligheten till exempelvis kulturskola och bibliotek varierar i landet. Det är främst invånare i större städer och de som lever under de mest gynnsamma förhållandena som tar del av professionell scenkonst och konstnärlig kultur. Skillnaden mellan stad och land i stort gäller särskilt kultur som kräver fysisk närvaro - konsertbesök och teaterbesök.
Det är förstås en självklarhet. När det gäller lättillgänglig kultur och kultur som kan upplevas och skapas hemma är skillnaderna förstås mindre. I detta sammanhang vill jag lyfta fram vår motion som handlar om att utnyttja digitaliseringens möjligheter. Det är en viktig pusselbit i detta sammanhang.
En del i att skapa möjligheter att delta i kulturella aktiviteter handlar förstås också om vilka villkor som vi har för de professionellt verksamma kulturskaparna. Det är de som ska stå för mycket av det som vi efterfrågar. Kulturskaparnas arbets- och levnadsvillkor är förstås viktiga i dag men också för de barn som vi nu uppmuntrar att gå i våra kulturskolor och ta del av de aktiviteter som erbjuds.
Vilken arbetsmarknad ska de ha i framtiden? När vi nu uppmuntrar dem att gå dessa utbildningar och läsa de estetiska ämnen som kommer tillbaka till gymnasieskolan är det rimligt att de också får möjlighet att jobba inom kultursektorn framöver. Vänsterpartiet har länge drivit på för att stärka villkoren för de professionella kulturskaparna. Det måste vara möjligt att leva på sitt kulturskapande under rimliga förhållanden.
Det handlar om ersättningar, att MU-avtalet ska följas, att kulturskaparna ska få möjlighet till fast anställning på kulturinstitutionerna och att socialförsäkringarna anpassas till den verklighet som kulturskaparna lever i och att det inte finns någon annan fantasibild. Detta ska vara anpassat till det läge som frilansarna har i dag.
Vi ser fram emot den stora utredning som pågår om dessa frågor och lägger inte fram några nya förslag på detta område i dag. Däremot har vi ett ganska omfattande förslag när det gäller konstförsäljning.
När konst ökar i värde och handlas för högre priser tycker vi att det är en konstruktiv och ekonomiskt förnuftig tanke att detta värdeskapande på den kommersiella konstmarknaden kan gå tillbaka som satsningar till nutida konstnärer och bidra till att underlätta för ny konstproduktion och säkerställa mångfald och framtida värdeskapande på konstmarknaden.
Vi har sneglat lite grann på hur man har jobbat i Norge ända sedan 1948 med en modell med en konstavgift som hänger ihop med följerätten. Syftet är att konstnären och konstnärens anhöriga ska ha rätt till en del av värdestegringen när konstverk säljs vidare. Man har en fond som i första hand ska ge äldre konstnärer och avlidna konstnärers familjer en inkomst och pension.
Fortfarande är det så i Norge att en stor del av denna fonds tillgångar går till konstnärer över 60 år men även till arbetsstipendier till unga konstnärer, etableringsstöd, projektstöd och olika konstpriser som ett positivt inslag. Detta har man faktiskt sneglat på i Sverige tidigare. Redan 1996 tillsatte regeringen en utredning för att titta på ett regelsystem som påminner om det norska.
Det presenterades ett betänkande som hette En fond för unga konstnärer . Vi beklagar att det inte blev verklighet i Sverige. Vi skulle vilja lyfta fram den frågan nu igen, så att vi kan få en konstfond likt den i Norge men utifrån svenska förhållanden. Detta är i dag en underfinansierad bransch, och detta skulle kunna säkerställa god återväxt av samtida konst. Det gynnar även konsthandeln på lång sikt.
Det är därför som jag väljer att lyfta fram reservation 19 i dag.