Ibrahim Baylan (S):
Jag noterar att min fråga inte fick något svar: Om alla dessa goda föresatser inte infrias, är statsrådet beredd att omvärdera sin ganska hårda inställning? Det var min konkreta fråga som inte fick något svar. Däremot måste jag säga att det skriftliga svar som statsrådet har lämnat ger ytterligare frågor som man skulle kunna ställa sig.
Ett exempel på detta är den mening som Littorin skriver: "Skälen var att plusjobben varken är bra för individ eller samhälle." Min fråga till Littorin är då: Vad grundar han detta på?
Och med vilken rätt gör han sig till talesman för de många individer som får möjligheten att varje morgon gå till ett arbete efter långvarig arbetslöshet, som kan säga till make, maka eller sambo att "nu går jag till jobbet"? Det finns en oerhörd stolthet i just de orden, och dessa människor har fått chansen.
Littorin gör sig i det här interpellationssvaret till talesman för dessa individer och säger att det inte är bra för dem. Man skulle kunna kolla vad de själva säger, och jag har då två exempel. Det är Anita Kenneman, som i min interpellation har fått berätta om hur hon ser på det hela, och Peter Forslund som bor i Helsingborg.
Båda är 62 år och hade fått löfte om att vara kvar fram till pension men har nu abrupt fått veta att nästa år blir de återigen arbetslösa, och de får lita till de fagra löften som arbetsmarknadsministern lämnar. Vad säger de själva om de plusjobb de har fått som Littorin påstår inte är bra för dem?
Ja, Peter Forslund säger så här: Det var skönt att känna att man behövdes, och det var ju en trygghet att veta att man hade detta fram till pension. Det här är det bästa som hänt mig på länge. Jag har ingen chans att få ett nytt jobb, så jag får ju bara gå tillbaka i arbetslöshet. Det är inte alls roligt, säger Peter Forslund.
Anita Kenneman som, som sagt, i likhet med Peter Forslund har fått ett plusjobb på en skola säger följande: Det är meningsfullt, och jag kan använda mig av min kompetens från arbetslivet. Dessutom är det bra för skolan.
Det är bara vittnesmål från två av de många människor som varje morgon får möjlighet att gå till ett jobb och känna sig behövda, som får göra en insats för sig själva men naturligtvis också för samhället. Då är, som sagt, min fråga: Med vilken rätt gör sig arbetsmarknadsministern till talesman för dessa personer? Han säger: Nej, det är inte bra för dem? Det är det första.
Det andra är det som arbetsmarknadsministern säger i slutet av interpellationssvaret: Plusjobben är osäkra för individen och orimligt dyra för samhället. Jo, men tacka för det, att de är osäkra för individen när regeringen mitt i en avtalsperiod går in och ändrar redan fattade beslut.
Det måste ju, fru talman, vara som ett stort hån för de här människorna att höra att plusjobben är osäkra när regeringen är den som har gjort dem osäkra. Dessutom är det här med att de är orimligt dyra naturligtvis en subjektiv uppfattning. Det är uppenbarligen så att den borgerliga regeringen tycker att det är orimligt dyrt att människor hjälper till i skolan, i äldreomsorgen eller för den delen i sjukvården.
Däremot är det inte dyrt att subventionera städhjälp åt väldigt rika människor i norra delarna av Stockholm. Det verkar regeringen tycka att skattebetalarna ska ha råd med men inte att se till att människor har ett meningsfullt arbete att gå till i offentliga sektorn.