Lena Hallengren (S):
Jag vill understryka att när det gäller vårdgarantin går SVF:en mycket längre. Om vi skulle hänvisa till vårdgarantin vore det något helt annat. Vi har verkligen tagit steg som innebär att det är betydligt tuffare. Vi pressar vården hårdare, och vi har större kunskap.
Det sätt på vilket vi arbetar med cancervård, standardiserade vårdförlopp, kontaktsköterskor och över huvud taget den uppföljning som finns, den jämlikhet vi kan se över landet och det regionala samarbete och den samverkan som finns vill jag beskriva som en fantastisk modell, många gånger. Vi tittar på om vi kan göra detta för andra diagnoser och i andra sjukdomsförlopp.
Det är ingen tvekan om att snart ett och ett halvt år med pandemi har gjort att stora samtidiga omställningar av vården kanske inte har varit så enkla, men det är en del av utvecklingen. Om vi sa att vi skulle ta bort vårdgarantin tror jag att det skulle uppfattas som väldigt märkligt, men däremot utvecklar vi den och gör att det går betydligt snabbare på områden där cancervården går i rätt riktning. Låt mig understryka något när det gäller att jämföra med Danmark. Jag köper gärna det. Jag tittar otroligt mycket på erfarenheter från andra länder. Det gör vi från båda håll.
Det tror jag är viktigt, men man kan inte bara plagiera ett lands modell rakt av. I våra SVF börjar vi redan i primärvården, vilket man inte gör i Danmark. Redan misstanken finns alltså med i vårt standardiserade vårdförlopp, vilket är viktigt, inte minst när det handlar om prostatacancer. Om man skulle gå in vid diagnos och behandling har man tappat en del av den ledtid som är så viktig. Jag tycker att det är viktigt att säga att vi har lagt till detta. Vi får se om de följer efter på det området.
Låt mig också säga att det naturligtvis handlar om tillgänglighet, men det handlar också om socioekonomi. Detta ser vi väldigt tydligt. Kvinnor har till exempel betydligt lägre överlevnad om de är lågutbildade, 40 procent för vissa diagnoser. Risken för sjukdom ökar när man har sämre utbildning, ekonomi och så vidare. Detta syns i vården, och det är något som vi också behöver adressera.
Det behövs absolut jämförelser över landet, men jag tror att det är viktigt att vi som sjukvårdspolitiker inte stannar och säger att nu har vi jämfört hela Stockholmsregionen med hela Skåne eller, för den delen, hela Kalmar, utan vi måste också titta på områden och på vita fläckar och fundera över vad de beror på. Även om vi har screening är det inte alla som går på det. Vad är det som gör att människor under pandemin avstår?
Det är inte bara att screening ställs in, utan det finns människor som känner att de inte vill söka vård, i stället för att de vänder sig till vården och låter dem fälla avgörandet. Låt mig verkligen understryka vikten av frågan.
Vi arbetar hårt med detta, men om det ska bli en utveckling är det fråga om att prioritera och göra rätt runt om i landet och att se till att man orkar med både den pandemirelaterade vården och mycket annat, inte minst cancervården, som betraktas som akut vård.
När det kommer till prostatacancer är det absolut inte fråga om att inte vilja, men just screeningfrågan är lite mer komplicerad än när det gäller bröstcancer, tjocktarmscancer och så vidare. Vi har till exempel livmoderhalsscreening där man kan utrota livmoderhalscancer. Hade det varit ett enkelt ställningstagande, och självklart om man hade varit helt överens, hade vi redan varit där.
Men det finns anledning att verkligen följa detta noga och se hur man kan komplettera PSA-proverna med andra typer av tester för att försäkra sig om att detta är någonting som ska åtgärdas. Frågan följs noga, men vi ska ha ögonen på detta. Vi ska titta på regionala skillnader, och vi ska titta på absolut antal dagar. Men låt mig också säga att det finns ytterligare aspekter som vi behöver väga in när vi tittar på en jämlik vård över landet.