Ulf Kristersson (M):
Jag har flera gånger sagt att det är en mänsklig katastrof. Jag har själv tagit upp frågan flera gånger utan att särskilt många andra har varit intresserade av att diskutera saken, fullt upptagna som de har varit av fullvuxna människors olika situation i sjukförsäkringen. Det är därutöver ett politiskt misslyckande - till lika del för sittande regeringar som för tidigare regeringar. För att vara lite seriösa och noggranna och börja med siffrorna och reda ut lite: Den nuvarande reformen infördes 2003.
Mellan 2004 och 2006 var ökningen exakt 58 procent. Mellan 2006 och 2010 var ökningen exakt 37 procent. Vi hade från början, 2003, ungefär 11 000 ingående i den stocken. Vi är nu uppe i 26 000 personer. För mig är det mindre väsentligt att det var något sämre under er period än under vår period. Faktum kvarstår. Vi har sammantaget gjort för lite åt det stora problemet med unga människor som lämnas i förtidspension.
Har man sagt det ska man också vara ärlig och säga: Det här är komplext. Man måste vara uppriktig och säga: Det här är svåra frågor. Hade det här varit enkla saker hade någon löst det för länge sedan. Ingen har någon gång skrivit en proposition och beställt 26 500 unga förtidspensionärer. Vi pratar i grund och botten om tre grupper av människor. Den första gruppen handlar om en direkt övergång från särskola till aktivitetsersättningen. Ungefär 9 000 särskolegymnasister går i särskola varje år.
3 000 av dem hamnar omedelbart i aktivitetsersättningen. Över hälften av dem förblir därefter i systemet. Denna ingång har aldrig varit avsikten. Det är en välmenande tanke som inte fungerar. Men den är svår att göra någonting åt. Man ska ha respekt för vad man gör när man förändrar ekonomin för människor som behöver fler år i gymnasieskolan. Den andra gruppen är ännu svårare. Då pratar vi om den breda svenska problematiken med psykisk ohälsa hos unga människor.
Vi pratar om ungefär 3 000 personer per år som formellt sett är inne på arbetsmarknaden och vänder - det handlar kanske bara om ett fåtal år. Jag tror att de snittar på 23-24 år. Vi pratar om unga män med adhd och Aspberger. Vi pratar om unga kvinnor med olika depressionsdiagnoser. Vi pratar om människor som har betydande problem i tillvaron. Långt ifrån alla skulle behöva slås ut från arbetsmarknaden. Men man ska ta deras problem på allvar.
När man diskuterar de här sakerna ska man inte förringa den problematik som ligger bakom detta. En hel del av de här unga människorna har allvarliga bekymmer, och de är hjälpta av att de får tydliga diagnoser. Det är bra att vi diagnostiserar och vet mer om unga människor med psykisk ohälsa. Vi kan prata om det öppnare. Det finns en samhällsattityd och en öppenhet i fråga om psykisk ohälsa i dag som jag i grund och botten tror är bra för unga människor. Chansen till medicinering och medicinsk hjälp och omvärldens respekt ökar.
Den felaktiga slutsats vi har dragit är att det med automatik ska landa i en förtidspensionering av en stor grupp av de här människorna. Den tredje delmängden handlar om barn som föds med allvarliga utvecklingsstörningar eller som förvärvat intellektuella funktionsnedsättningar. Det är en alldeles specifik problematik. Utredningen tangerar bara det och säger: Där borde vi ha en annan sorts ersättningsmodell. Jag kan dela själva problemanalysen.
Ingen har än så länge landat i några konkreta förslag därvidlag. Jag tycker att allt detta är en stor frågeställning som kräver ett mått av ödmjukhet, både mänskligt och politiskt, när man närmar sig den. Vi har i Sverige i rätt många år varit väldigt upptagna med att hantera de stora ohälsotalen i sjukförsäkringen. Nästa steg måste vara att på allvar och på mycket lång sikt börja arbeta med den stora gruppen av unga med aktivitetsersättning.