Åsa Romson (MP):
Även detta är en interpellationsdebatt om ett väldigt angeläget ämne som har berört väldigt många, inte minst under sommaren när fler svenskar än under det övriga året lever och umgås i våra fantastiska havsmiljöer runt om Sveriges kuster. Som jag redogör för i svaret är detta ett långsiktigt prioriterat område för Sverige.
Vi jobbar väldigt aktivt, inte minst i de regionala organisationer som hanterar dessa frågor när det gäller Östersjön och Västerhavet. Men jag kan konstatera att man kan bli ganska deprimerad över situationen på den globala nivån.
Det finns för närvarande nästan 130 miljoner ton plast i havet, vilket är en avsevärt större mängd än vad som är synligt eftersom ca 70 procent sjunker till botten. Skulle man dyka i bottenmiljöerna i världshaven kan man se att miljön där har ändrats väsentligt under de senaste årtiondena på grund av bland annat allt skräp.
Det är bra att detta är en fråga som Sverige och andra länder driver inom de internationella samarbetsorganisationerna. Det är bara genom samarbetslösningar som man kan nå ett resultat. Marint skräp är per definition ett skräp som flyttar sig över nationsgränserna. Det märker inte minst kommunerna på västkusten.
Kopplingen mellan hur mycket svenskarna skräpar ned och hur mycket skräp som man ser på stränderna står inte helt i korrelation. Här handlar det såklart om ett internationellt arbete. Det som under senare år har kommit upp som en ytterligare orosfaktor är detta med nedbrytningen till mikroplaster.
Dessutom har man sett dessa plaster som en biprodukt som kan användas som ett ämne i andra produkter. Det har naturligtvis inte förbättrat situationen. Troligen har man i början inte insett betydelsen av mikroplasternas effekter. Senare har forskningen kommit fram till att det kan ha alla möjliga typer av effekter.
Man har bara inte känt till dem tidigare. Bara komplikationen att plaster kan suga åt sig bland annat andra miljögifter - precis som Johan Hultberg redogjorde för - gör ju att forskarna är oerhört oroliga. Detta är alltså en av de nya orosfrågorna, inte minst för den redan väldigt känsliga Östersjön, men också för andra hav.
Det var bakgrunden till att det var angeläget att ytterligare få igång det svenska arbetet och bredda Kemikalieinspektionens uppdrag. Man ska nu se över hela området för att säkerställa att det blir en bättre helhetsbild.
Jag hoppas att jag kan återkomma till riksdagen eller utskottet och redogöra för den bilden, eftersom detta är en angelägen fråga för många. I fråga om svenska begränsningar kontra internationellt samarbete vill jag vara tydlig med att anledningen till att man ser över om det är möjligt att införa nationella begränsningar är att se om det fungerar som ett verktyg för att driva på en samarbetslösning.
EU-samarbetet fungerar ibland så att EU-systemet liksom inte orkar med ytterligare en fråga att hantera. Men om tillräckligt många medlemsländer börjar driva frågor och är tydliga och konkreta med vad som kan göras, då blir det en annan acceptans. Det har vi sett i flera kemikalieärenden, så där finns en koppling.
Vi genomför inte bara begränsningar hemma för vår egen befolkning, utan vi gör det också för EU-samarbetet.