KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mehmet Kaplan (MP):
Jag vill tacka försvarsministern.
Under kriget i Libanon sommaren 2006 slogs också fast att Israel även här utövat ett oproportionerligt våld mot den libanesiska civilbefolkningen, bland annat genom en omfattande användning av klusterbomber mot civila mål. I interpellationen har jag skrivit "militärt samarbete".
Det jag har svårt för är paradoxen att vi inte kan sälja vapen till Israel, och det finns det förvisso flera skäl till, men att vi köper vapen därifrån. Finns det någon principiell skillnad mellan vapenexport och vapenimport? När det gäller svensk vapenexport säger vi att det inte ska ske med Israel. Det är vad vi principiellt säger. Varför gör vi det?
Jo, därför att Israel bryter mot FN-stadgan genom att ockupera Gaza och Västbanken, genom att annektera östra Jerusalem och på många andra sätt kränka de mänskliga rättigheterna. Därför exporterar vi inte vapen dit. Men vi importerar vapen därifrån. Det handlar alltså om vapen, inte om handel med andra, vanliga, varor. Då borde ju samma regler gälla, tycker man.
Kan försvarsministern förklara för mig vilken principiell skillnad det är mellan vapenimport och vapenexport?
Mehmet Kaplan (MP):
Tack, försvarsministern, för de klargörande orden. Det är lite avslöjande, tycker jag, att försvarsministern i sitt svar tar upp att man egentligen inte har gjort något som är annorlunda jämfört med den socialdemokratiska regeringen, utan man har precis samma förhållningssätt i dessa frågor.
Den socialdemokratiska regeringen tog upp liknande frågor på samma sätt och menade att vi inte hade något särskilt stort samarbete med staten Israel. Det kan dock sägas att Israel finns med på tio-i-topp-listan över de länder vi köper vapen av.
En annan principiellt viktig fråga som jag har, i ljuset av det svar som försvarsministern gav till första delen av vår diskussion, gäller militärattachéer. Jag skulle vilja veta mer om vad Sveriges militärattaché, eller försvarsattaché som det också heter, gör i Israel.
Är det inte att, som det står i förordningen om Sveriges försvarsattachéer, biträda svenska försvarsmyndigheter i frågor som berör inköp eller försäljning av materiel och tjänster? Hur kommer det sig att vi har en så kallad försvarsattaché i Israel men inte i många andra länder?
Mig veterligen har vi försvarsattachéer i ett 30-tal länder, och Israel är sedan förra året ett av dem. Jag förmodar att försvarsministern inte har för avsikt att på något sätt dra tillbaka detta.
Mehmet Kaplan (MP):
Vi delar naturligtvis synen på frågan. Det som vi från Miljöpartiets sida tyckte var viktigt i det här fallet var att detta inte skulle hamna mellan stolarna. Nu ser vi hur direktiven ser ut. Vi hoppas att man återkommer med tydliga förslag. Lagen måste naturligtvis beredas så att det blir tydligt.
Vi har sett utredningar tidigare och vi har sett förslag från utredningar tidigare som man inte har tagit hänsyn till. Därför tycker vi att det är på sin plats att ta upp frågan och debattera den här i kammaren så att även de som tycker så här inom den borgerliga alliansen kan känna att det finns ett stöd för den här frågan från oppositionen.
Mehmet Kaplan (MP):
Tack, Otto von Arnold, för en bra redogörelse av betänkandets innehåll! Jag har några frågor att ställa till Otto von Arnold med anledning av hans anförande. En fråga handlar om hur vi ska kunna hantera frågor som rör dem som hamnar på sanktionslistan.
Jag förstår Otto von Arnolds idé om att lagstiftningsprocedurer tar lång tid hemma i Sverige men kanske i synnerhet i utlandet, även om vi vet att det gick väldigt fort efter elfte september att upprätta dessa direktiv och förordningar och i princip bindande lagstiftning. Nu tar det tid, det kan jag förstå.
Men vilka hinder finns för att Sverige ska införa möjligheten att pröva personer som hamnar på en sanktionslista i svensk domstol?
Det borde inte ta lika lång tid som att ändra på internationell rätt eller FN:s förordningar som att vi här från lagstiftande församling faktiskt tar upp frågan så att regeringen behandlar den och utreder hur man kan gå till väga så att de som hamnar på sanktionslistan kan få sin sak prövad i svensk domstol. Det är väl inte för mycket begärt?
Mehmet Kaplan (MP):
Tack, Otto von Arnold, för svaret! Jag vill lyfta fram ett annat perspektiv i frågan, och det är att det har förekommit ärenden där personer har gripits i Sverige för utvisning till ett annat land, till fängelse och i vissa fall tortyr eller tortyrliknande behandling.
I vissa ärenden har till och med Migrationsverket avstyrkt avvisning med hänvisning till att de utvisade skulle hamna i länder där tortyr är vanligt förekommande. Hur ska vi kunna hantera detta?
Vi har tidigare försökt hantera det genom att tilldöma skadestånd, men när vi gång efter annan utvisar personer till länder där vi vet att det förekommer tortyr kommer inte skadeståndskraven att sina, utan vi kommer alltid att stå där och säga: Hoppsan, nu råkade vi utvisa någon igen på rätt så lösa anklagelser.
Att vi dessutom inte själva tar upp ärendena i domstol är anmärkningsvärt. Varför inte ta upp ärendena i domstol, som faktiskt i vissa fall har gjorts? Det verkar som att det inte finns någon riktig tilltro till att vi kan döma tillräckligt hårt, eller för den delen råkar vi fria därför att vi har väldigt hårda beviskrav.
Därför väljer vi den lätta vägen och säger att andra länders rättssystem får hantera detta. Det finns flera exempel, men jag vill inte ta upp specifika ärenden. Min fråga är: Vad innebär det här i förlängningen, Otto von Arnold? Vart är vi på väg? Är det här det alliansregeringen vill, eller har vi hamnat snett?
Mehmet Kaplan (MP):
Tack, Johan Linander! Tyvärr kom frågorna i slutet av anförandet. Om du hade tagit dem i mitten hade jag kunnat bläddra fram till just det där som du pratade om. En fråga har jag däremot. Den handlar om det Johan Linander uppehöll sig vid i början av sitt anförande, nämligen om någon av våra kolleger i utskottet skulle bli misstänkt för något i utlandet.
En svensk medborgare skickas till USA. Hur funkar det då? Det är ju inte bara vi som sitter i utskottet som ska åtnjuta rättssäkerhet utan alla svenska medborgare.
I bästa fall bara blundar vi - i sämsta fall har vi faktiskt medverkat till att personen sitter där.
Mehmet Kaplan (MP):
Principen att kunna hantera svenska medborgare oavsett var de befinner sig är oerhört viktig. Vi kan inte avsäga oss ansvar för personer när vi själva inte kan hantera frågan i vårt eget land. Rättssäkerheten måste ändå gälla oavsett var personen befinner sig.
Jag är tydlig med att inte nämna namn, och det är möjligt att vi gick in på för mycket detaljer, men jag tror att det ändå ytterst handlar om det förtroende som det svenska rättsväsendet åtnjuter hos Sveriges alla medborgare. Alla människor som befinner sig i vårt land måste känna ett stort förtroende för rättsapparaten och de principer som vi hyllar och finner nödvändiga för att kunna kalla oss rättsstat.
Det är det som det handlar om, inte om något enskilt ärende. Enskilda ärenden kommer och går. I vissa fall kan man bevisa att personerna varit oskyldiga, och då får de i vissa fall skadestånd. I andra fall sitter de i något annat land på grund av att vi har gjort fel. I vissa fall har de blivit utsatta för tortyr.
Enskilda ärenden talar inte för sakfrågan eller principfrågan. Min fråga till Johan Linander gäller hur vi ska göra för att reglera den svåra och delikata fråga som berör balansen mellan rättssäkerhet och integritetsskydd - vilket jag vet att Johan Linander och Centerpartiet tidigare har sagt sig värna.
Johan Linander tog upp att just en av Centerpartiets ledamöter hade velat göra mer än regeringen när det gäller borttagande av servrar. Jag menar att det är viktigt att balansen i den här frågan upprätthålls. Vad tänker Centerpartiet göra för det?
Mehmet Kaplan (MP):
Tack, Beatrice Ask, statsråd med ansvar för dessa så viktiga frågor. När jag lyfte upp den här frågan inom Miljöpartiet de gröna var det ungefär samma reaktion som den som statsrådet ger uttryck för här.
Det finns en stor samstämmighet hos dem som har att hantera den här frågan, däribland vi riksdagsledamöter i justitieutskottet, statsrådet Beatrice Ask och övriga statsråd som har uttalat sig i den här frågan. Även statsminister Fredrik Reinfeldt har haft en mycket tydlig hållning i den här frågan. Det är något som vi välkomnar. Ett problem kvarstår, nämligen hur man ska hantera de här problemen.
Om vi nu är överens om att det finns ett problem och att problemet dessutom, med statsministerns ord, är strukturellt, måste det till strukturella åtgärder. Från Miljöpartiets sida har vi lyft fram på vilket sätt man skulle kunna ta itu med den typen av argumentation som en del poliser har fört fram i den mediala debatten.
Man talar bland annat om att det skulle kunna finnas fog för den här typen av uttalanden, att det faktiskt ser ut som det gör på våra gator och torg och så vidare. Jag tror att det här bland annat är en ledningsfråga. Det är utifrån det jag kommer att adressera den första problemformuleringen.
Under de senaste åren har vi sett ett antal prov på hur befäl som jobbar inom polisen har uttryckt sig mycket olämpligt, väldigt grovt och vårdslöst, inte minst med mycket liten respekt för alla människors lika värde.
Jag syftar framför allt på den e-post som skickades till Ilmar Reepalu i Malmö och som syftade till att ta upp problemet och benämna det med sitt rätta namn.
När polisbefälet anmäldes fanns det en kollegial sammanhållning, som också kallas för kåranda, som gjorde att det inte blev något som helst utrymme att hantera frågan. Personen fick skadestånd - 80 000 kronor - av skattemedel. Av staten fick det här befälet dessa pengar.
Vad är det för typ av system som gör att åklagare och poliser, i det här fallet, faktiskt verkar samverka?
Mehmet Kaplan (MP):
Först vill jag rikta ett tack till statsrådet. Det här ämnet är, tycker jag, lite för viktigt för att fastna i ett polemiserande. Det handlar om människor som ute i vår verklighet i dag har att föra sig på ett sådant sätt att alla människors lika värde hela tiden är i främsta rummet.
Poliser har vi pratat om. Någon sade att det i sammanhanget handlar om kanske bara tre, fem eller tio poliser. Om vi i Sverige är på väg mot ca 20 000 poliser och, lågt räknat, tycker att ungefär 1 procent av dessa 20 000 hyser nämnda typ av uppfattning innebär det att det handlar om 200 poliser. Det är inte rätta sättet att räkna, men det handlar inte om tre, fyra, fem eller tio poliser.
Problemet är också att det här inte gäller bara Malmö och Rosengård. Nu råkade detta komma fram just där. I morgon kommer det kanske fram här i Stockholm och nästa gång i Göteborg och också i Norrbotten. Ingen tror väl att den här typen av problematik finns i Norrbotten. Där finns ju inte särskilt många personer med den bakgrund som de i Rosengård har.
Men faktum är att jag har blivit kontaktad av personer från hela landet. Poliser av utländsk härkomst och ungdomar som är av utländsk härkomst eller som är adopterade har blivit utsatta för denna grova generalisering. Brutala och helt oacceptabla attitydproblem är vad det handlar om.
Vi kan inte säga att ledningsproblematiken går att lösa enbart med en ledarskapsutbildning. En sådan är oerhört viktig, men här handlar det om sunt förnuft. Polisen har det våldsmonopol som vi ju bestämt att bara staten kan utöva.
Polisen har att ute i vårt samhälle ge uttryck för det när så behövs - mycket restriktivt, men fortfarande är det fråga ett våldsmonopol. När enskilda poliser visar nämnda grad av otakt och av total förnuftsförvirring måste vi verkligen ta itu med problemet.
En del av debattörerna, bland annat Luciano och Thomas, har tagit upp frågan om en akademisering av polisutbildningen. Också i stora delar av polisväsendet finns det i dag ett tydligt stöd för denna tanke. En annan fråga som här tagits upp och där vi i Miljöpartiet varit väldigt tydliga är den om vem som granskar polisen.
Är det rimligt att polisen granskar sig själv? Vi har sett tecken på att inte ens den lilla kollegiala samverkan fungerar vilken ju är till för att kunna hantera problemen när sådana uppstår.
Det kan vara i utbildningsrummet och när man ger sådana exempel som de Luciano Astudillo tog upp och när man använder namn på personer som är mycket förnedrande för en stor grupp av människor men även vid fikabordet, i piketbussen och vid kommenderingen. Hela tiden handlar det om vad sunt förnuft är ett uttryck för. Jag känner många poliser, en del av utländsk härkomst.
De är trygga i sitt yrke, i sin yrkesroll, och jobbar stenhårt. Det som hänt är ett svek mot dem.
Mehmet Kaplan (MP):
Det pratas om att det utbildas fler poliser med bland annat utländsk härkomst. Det utbildas generellt sett fler poliser, påstår företrädarna för regeringen. Vi får se vad som händer med det, om de har pengar att faktiskt kunna hantera sin totala budget så småningom.
Vi har ju lite oroväckande hört, vilket oroar även oss från Miljöpartiet, att rikspolischef Bengt Svenson lyfter upp frågan om att närmare 1 miljard kronor saknas, pengar som är till för att kunna hantera polisväsendet på ett bra sätt. Det ska vi titta närmare på. Det hoppas jag att också statsrådet kommer att kunna göra. Brottsförebyggande rådet kom med en rapport förra året under våren.
Det var en beställning från den förra regeringen, som Miljöpartiet men också Vänsterpartiet stöttade, till Brottsförebyggande rådet om att de skulle titta närmare på hur det stod till med diskrimineringen inom rättsväsendet. Tyvärr var själva förfrågan inte utformad på ett sådant sätt att vi har sett en kvantitativ studie utan snarare en kvalitativ studie.
Där konstateras bara att det faktiskt förekommer diskriminering inom rättsväsendet. Nu finns det en jättestor risk, Beatrice Ask, att denna utredning kommer att bli en hyllvärmare och inte användas till någonting annat än till att stötta upp andra utredningar. Vi tror att med hjälp av denna utredning går det att göra saker.
Det går att på ett mycket konkret sätt komma åt en stor del av problematiken inom exakt det område som statsrådet faktiskt har ansvar för. Statsrådet har ju möjligheten i dag att utan att hänge sig åt ministerstyre lyfta upp viktiga frågor.
Jag skulle vilja att Brottsförebyggande rådets rapport om diskriminering inom rättsväsendet blir en bok som statsrådet kommer att ha på sitt nattduksbord framöver.
Mehmet Kaplan (MP):
Jag tackar utrikesminister Carl Bildt för svaret. Eftersom min kollega Peter Rådberg inte hade möjlighet att delta i denna debatt får jag göra det i stället. Det finns två ingångar här. Den ena handlar om hur vi ser på bosättningarna på Västbanken och i östra Jerusalem. Detta har Carl Bildt också svarat på.
Om man tittar på den konflikt som nu är inne på sitt åttonde decennium undrar man om båda sidorna inte snart har tröttnat. Det är uppenbart så att den palestinska sidan är övertrött. Även i den israeliska opinionen finns det trötthetstecken, i alla fall var det så fram till det anfallskrig som senare kallades för Gazakriget.
Då blev det en tydlig svängning i den israeliska opinionen. Det var sorgligt att se. Men det kanske är naturligt när ett land är i krig. Det är på samma sätt när ett land är i kris. Då står man upp bakom sin regering.
Problemet är att regeringen trots att man vid ett flertal tillfällen har sagt att man ska stoppa nybyggnationer på ockuperad mark gång på gång överträder detta. I mars månad deklarerade Israel återigen att man avser att bygga bosättningar, eller så kallade bosättningar. Detta nyspråk har funnit en plats även i vårt medvetande.
Detta är egentligen ockupanter, och det är en ockupation. Men vi kallar detta bosättningar eftersom det är vad Israel kallar dem. Det är 112 bosättningar på den ockuperade Västbanken. Detta beslut togs trots att man tidigare hade sagt att man inte skulle göra det.
Detta är sorgligt, och i ljuset av de senaste händelserna verkar det som om Israel i princip struntar i vad andra länder tycker. Det kan man naturligtvis inte göra i längden. Senast i går gick man ut med att man ska införa lättnader i blockaden. Vi får se vad det innebär.
Jag är tyvärr rädd för att detta är ett sätt att köpa tid. Det finns i dag en stark världsopinion inklusive Internationella Röda Kors-kommittén som i måndags tydligt deklarerade att denna blockad är illegal. Jag vet att Carl Bildt jobbar på. Jag vet inte om han får med sig sina kolleger i de olika EU-länderna.
Carl Bildt sade i den aktuella debatt som vi hade i förra veckan att det är svårt för Sverige som enskilt land att gå före eftersom vi då blir isolerade när vi försöker få fram resultat. Men i en viktig fråga kan Sverige faktiskt göra någonting. Där behöver vi inte vänta på EU. Det handlar om produkter.
Jag läste mycket intresserat de andra interpellationerna. Framför allt Thomas Strands interpellation om ursprungsmärkning var mycket intressant. Det gäller det som produceras av israeliska bosättare. Men de produkter som är märkta "Made in Israel" är inte mindre problematiska. Jag tänker på den försvarsmateriel som direkt och indirekt håller den israeliska armén under armarna. Senast förra året köpte vi försvarsmateriel, Carl Bildt.
Detta tog jag upp även i förra veckans debatt. Då svarade du att vi har slutat köpa försvarsmateriel.
Mehmet Kaplan (MP):
Jag tackar Carl Bildt.
Visst väcker det känslor, och visst är det så att det här av och till leder till att man nästan tappar hoppet, här i en trygg och fredlig del av världen där vi inte upplevt krig på mycket länge.
Men flera av mina kolleger har varit i Palestina och träffat människor som verkligen har börjat tappa hoppet, verkligen har börjat tappa tilltron till omvärlden. De vet att vi vet. De ser att vi ser.
När den globala nyhetsförmedlingen kommer in i deras vardagsrum, förvisso sönderbombat, handlar det ändå i grunden om vad vi lyckas förmedla till de människorna, till folket i Gaza, till människor på Västbanken, som har en verklig vardag. Jag har själv också varit där och vet att utrikesministern har varit i områdena.
Skolbarn, tredje generationens nya människor som lever på ockuperat område, tvingas varje morgon igenom tillfälliga checkpoints på ockuperat område. De tvingas visa upp skolväskan, dessa sju-åtta-nioåringar, jämngamla med mina barn.
Varje kväll när de är på väg hem från skolan är det samma sak, hela tiden. Nu har det gått ytterligare ett läsår. De här barnen påbörjar ett sommarlov som inte kommer att innebära några lättnader för dem.
Även om de inte kommer att gå till skolan är dessa förhatliga checkpoints, som smälls upp där militären för tillfället tycker att det är lämpligt, en viktig del i det systematiska övergreppet. När jag tittar på interpellationerna blir jag inte förvånad över själva inriktningen.
Det jag blir förvånad över är att vi återigen står här i slutet av en mandatperiod där denna fråga har diskuterats. Utrikesministern hade säkert liknande diskussioner även när han var regeringschef. Det har gått snart tio år efter den perioden. Är det inte så att tiden håller på att rinna ut? Är det inte så att vi har ett väldigt stort problem?
Jag hör interpellanterna och mina riksdagskolleger ta upp fakta. Hänvisningen till Der Spiegel om att nästan en tredjedel av Israels export består av varor producerade på ockuperad mark var någonting nytt för mig. Jag vet inte om det var nytt också för utrikesministern.
De kolsyreapparater som säkert många av oss har hemma är producerade på ockuperad mark. Är inte detta att acceptera det som Israel så länge, i början lite hånfullt, men sedan också som reell politik, har kallat för "creating facts on the ground"?
Borde vi inte skämmas över att vi återigen står här och ser ett faktum som vi inte verkar göra någonting åt?
Mehmet Kaplan (MP):
Efter att Ship to Gaza bildades för drygt ett år sedan har svenska folket samlat in pengar och medel. Varför gör människor detta? Det kan man fråga sig. Jag tror att ett av skälen är att man tycker att det som händer i Gaza och i Palestina i övrigt är orättvist.
Dessa ockupationsbostäder som kallas för bosättningar kan vara ett sådant skäl. Ett annat kan vara att man anser att Israel på något sätt nästan har en egen gräddfil där man inte behöver ställas till svars.
Det är väldigt viktigt att betona att man inte kan jämföra Israel med så många andra länder som är diktaturer eller har något annat styrelseskick. Hur nöjd den statsledningen än är, är det ändå så att vi ställer högre krav på demokratier, och det ska vi också göra.
Sedan jag var med på båten i östra Medelhavet har det samlats in drygt 1 miljon kronor till Ship to Gaza. Idén är att försöka åka ned med ytterligare material. Vi tror att den illegala blockaden måste lyftas.
Vi känner att det finns ett stöd från svenska folket för detta. Det är därför glädjande att Carl Bildt har agerat och hittills varit väldigt tydlig i frågan, men den här interpellationsdebattsrundan har åskådliggjort att det krävs mer än så.
Jag hoppas och vill att Carl Bildt känner att han har ett stöd härifrån för att agera kraftfullare.
Mehmet Kaplan (MP):
Tack, Maria Plass! Jag börjar framifrån. När det gäller det utvidgade sökområdet säger Maria Plass att det finns siffror på det. Det är ett påstående, och jag har kanske ingen anledning att betvivla det. Jag har dock inte sett sådana siffror. Man kan absolut anta att ju större geografiskt område man söker av, desto större chans - i teorin - finns det att man faktiskt hittar ett arbete.
Samtidigt träffar jag på arbetsgivare i områden i Sverige som har ett bra utbud av arbete och som säger att man får ansökningar från en annan del av Sverige men inte ser någon möjlighet. Man tycker inte att det är menat att personen ska flytta från en del av landet till en annan.
Man söker ofta i sitt närområde, där människor har en bostad och en situation där de på ett enkelt sätt kan ta sig till och från jobbet. Man verkar alltså dela upp detta. Det kan naturligtvis vara fel; man kanske inte ska göra det. Då bör det dock finnas ett informationsarbete gentemot företagarna i de här fallen, där vi säger: Ni ska inte dela upp människor oavsett om de söker från Lycksele eller Skinnarp.
I grunden handlar det dock om att dessa siffror inte visar på att det har blivit så mycket bättre i förhållande till stressen och upplevda känslan av att man faktiskt är tvungen att göra lite mer än vad som vore fallet de första dagarna. Det handlar alltså om en period, och jag tror inte att det är uppochned.
När det gäller att möta människor och ha undantag - ja, absolut, men det ska man göra även med de förändrade regler som regeringen förhoppningsvis kommer fram till. När det gäller arbetskraft får jag svara på det i nästa replik.
Mehmet Kaplan (MP):
När det gäller Arbetsförmedlingens siffror motsäger jag inte att de visar att 90 procent numera söker. Det vore konstigt annars när det finns en bestämmelse om att man måste söka utanför hemorten. Jag tycker att det vore konstigt om det fortfarande var 10 procent. Då hade Arbetsförmedlingen inte gjort sitt jobb, eller någon annan.
Det jag efterlyser och som jag fortfarande inte får något riktigt svar på är hur många av dessa 90 procent som faktiskt får jobb. Man kan anta att det är ett antal till eller en liten andel till. Men det märkliga tycker jag är att man fortfarande inte kan säga: Hälften av dem som söker jobb utanför hemorten får ett jobb, eller en fjärdedel eller en tiondel. Jag skulle vara nöjd med.
Problemet är att det inte finns sådana siffror. Den enda siffra vi får är 90 procent, och det är naturligt. Det är inte ett goddagyxskaftssvar men inte långt ifrån. När det gäller den demografiska utvecklingen har vi en utmaning i Sverige, precis som i alla andra länder i Västeuropa, de utvecklade ekonomierna. Det måste mötas på många olika sätt.
Att ta en paus i arbetslivet är någonting som vi absolut kan diskutera, men det är kanske inte rätt tillfälle nu. Vi har tagit upp frågan tidigare. Det finns länder där det här fungerar.
Den utredning som gjordes efter den reform vi var med och genomförde har visat att det egentligen varken tillför eller tar bort någonting mer än ger känslan av att människor som har varit utarbetade under många år, framför allt kvinnor, i lågstatusyrken har möjlighet att tänka om i yrkesval eller karriärval. Men det är en annan fråga.
När det gäller demografiutvecklingen har vi tillsammans med regeringen sett till att öppna för arbetskraftsinvandring. Det är vi väldigt stolta över.