Ali Esbati (V):
Dagens debatt handlar om arbetsrätten, och många av de yrkanden som behandlas går ut på att göra justeringar i den arbetsrättsliga lagstiftningen för att möta konkreta, principiellt viktiga problem som arbetstagare möter på den svenska arbetsmarknaden.
Det handlar om att anpassa regelverket till en verklighet där otryggheten för och utnyttjandet av arbetande människor har blivit mer regel än undantag inom vissa sektorer, vilket förstås också påverkar hela arbetsmarknaden och därmed hela samhället - hur vi har det och hur vi förhåller oss till varandra. Den borgerliga majoriteten i utskottet föreslår avslag på samtliga motioner, och Vänsterpartiet har därför tolv reservationer i betänkandet.
Jag står givetvis bakom dem alla, men för tids vinnande yrkar jag endast bifall till reservationerna 2, 5 och 13. Herr talman! Arbetsrätten är i grunden en skyddslagstiftning. Basen för förhållandena på arbetsmarknaden är nämligen arbetsgivarens rätt att som en förlängning av äganderätten leda och fördela arbetet.
Samtidigt har man i alla civiliserade samhällen konstaterat att arbetstagare är människor, inte maskiner eller stapelvaror, och att det därmed måste finnas skillnader mellan köp av exempelvis frukt eller verktyg och köp av arbetskraft. Därför försöker man på olika sätt skydda arbetstagarna från en ovärdig och osaklig behandling på arbetet och i samband med konflikter runt anställningsavtalet.
Den svenska arbetsrätten är utformad mer som ett ramverk än som en detaljerad lagstiftning. Det är mycket stor flexibilitet, och de flesta villkor kan anpassas efter särskilda förhållanden. Det görs genom kollektivavtal, och därför är det väldigt viktigt att så många arbetsplatser och arbetstagare som möjligt täcks av kollektivavtal. Sedan är det naturligtvis så att lagstiftningen är viktig.
Dels är det den plattform kollektivavtalen förhandlas på, dels bestämmer lagstiftningen hur villkoren ska vara när och där det inte finns andra framförhandlade villkor. Trygghet i anställningen är av stor vikt för hela samhället eftersom det ökar möjligheterna till utveckling och omvandling av arbetsmarknaden. Trygga människor är friskare, starkare och mer kreativa.
Vi vet att i samband med 1990-talskrisen och den massarbetslöshet som då uppkom tippade maktförhållandena på svensk arbetsmarknad kraftigt till arbetsgivarens förmån. Det tillsammans med bland annat försämringar i lagen om anställningsskydd och bristfällig reglering av in- och uthyrning av arbetstagare har bidragit till att anställningsskyddet har urholkats. Flera av Vänsterpartiets förslag går ut på att göra något åt just den situationen.
I lagen om anställningsskydd är i dag huvudregeln fortfarande att anställningen ska gälla tillsvidare, alltså fast anställning. Men utrymmet för att frångå detta har vidgats i flera steg. Det kanske viktigaste avsteget gjordes 2007 av dagens högerregering genom införandet av så kallad allmän visstidsanställning utan att något skäl behövde anges samtidigt med kraftigt uppluckrade tidsgränser.
Det är klart att tidsbegränsade anställningar kan spela en stor och viktig roll på arbetsmarknaden. När någon är tillfälligt frånvarande behövs det vikarier. Det kan behövas vid tillfällig arbetsanhopning, kortsiktigt ändrade förutsättningar för produktionen eller när ett specifikt arbete inte kan utföras av den befintliga personalen. Då kan det absolut behövas tillfälliga lösningar.
Men med dagens regler kan man i praktiken missbruka visstidsanställningar och sätta hela grunden för arbetsrätten ur spel och lösa permanenta personalbehov med osäkra anställningar. Det betyder helt enkelt att kostnaden för flexibiliteten för arbetsgivaren läggs över på arbetstagarkollektivet. Man kan slå upp ordet flexibilitet i ordlistan. Det står att det betyder böjlighet och anpasslighet.
Det viktiga här är: Vem är det som böjer, och vem är det som böjs? Dagens situation är en situation där arbetsgivaren får alltför stora möjligheter att utnyttja arbetskraften. Det är viktigt att understryka att det finns kostnader för visstidsanställningar. De som är visstidsanställda mot sin vilja betalar ett högt pris i form av otrygghet, oförutsägbar ekonomi, svårigheter att ta upp lån och teckna vissa sorters avtal.
Det skapar en sorts malande stress som sätter spår efter en stund. Vi vet också att osäkra anställningar inte är slumpmässigt fördelade i befolkningen. Kvinnor är överrepresenterade, och LO-medlemmar, ungdomar, invandrade är i mycket högre grad än andra hänvisade till tidsbegränsade anställningar. När antalet visstidsanställningar blir många påverkas också de fast anställdas arbetsvillkor negativt.
Det medför stora kostnader för samhället i form av återkommande perioder av arbetslöshet, högre ohälsotal och högre kostnader för tillsyn av arbetsmiljön. Bland annat Handelsanställdas förbund har visat på att på arbetsplatser med många visstidsanställda blir arbetet också tyngre för de fast anställda. De får dra ett tyngre lass, acceptera ökad stress och får sämre arbetsmiljö.
Vi riskerar också att få tystare och mer räddhågsna arbetsplatser där det blir svårare att upptäcka och åtgärda problem. Inget av dessa problem, som är kända, tycks bekymra högerregeringen och företrädarna för den i riksdagen. Man håller så hårt fast vid dagens undermåliga lagstiftning att man till och med har fått EU-kommissionen att härskna till. EU-kommissionen har knappast en track record präglad av radikal facklig aktivism.
Man konstaterar från EU:s sida att de svenska reglerna strider mot minimikrav i EU:s visstidsdirektiv. Genom att använda sig av olika typer av osäkra anställningsformer kan arbetsgivare i dag stapla icke-fasta anställningar på varandra under många år och till och med under obegränsad tid. Sverige hade till i måndags på sig att vidta åtgärder, men regeringen fortsätter att trilskas och förhala. Sverige kan, som vi hörde tidigare, till och med hamna i EU-domstolen.
En regering som i övrigt visar en sådan följsamhet mot EU vägrar i det här fallet att agera i en situation där utsatta grupper på arbetsmarknaden ska ha skydd. Det är smått fantastiskt och ganska pinsamt. Vänsterpartiet har presenterat flera konkreta åtgärder mot missbruket av visstidsanställningar. Vi vill att lagen ska vara formulerad så att objektiva skäl ska finnas för alla visstidsanställningar. Arbetsgivaren ska helt enkelt förklara varför man inte anställer fast.
Vi vill att lagen i den delen även fortsättningsvis ska vara semidispositiv och att arbetsmarknadens parter i centrala kollektivavtal kan komma överens om anställningsformer som är lämpliga inom respektive bransch. Då kan man få både flexibilitet och skydd, men alliansregeringen säger nej. Vi yrkar också att det ska finnas en tydlig maximigräns för tidsbegränsade anställningar. All tid hos samma arbetsgivare oavsett anställningsform ska räknas samman.
Efter 24 månader under en femårsperiod ska det övergå till en fast anställning, punkt. Om inte arbetsgivaren efter fem år har kunnat reda ut om han har ett långvarigt behov av en viss anställd kan man fråga sig hur arbetsgivarens planeringsförmåga ser ut. Oavsett det är det orimligt att den anställde ska fortsätta att betala för detta velande. Jag konstaterar också att det finns en reservation från S plus V i det här fallet.
Vi hörde representanten för Miljöpartiet tala länge om denna fråga i anförandet. Det går att bifalla den reservationen om man så önskar. Herr talman! En annan olycklig uppluckring av arbetsrätten handlar om det så kallade tvåpersonsundantaget i LAS. Arbetsgivaren har alltid rätt att säga upp personal på grund av arbetsbrist. Det skydd som LAS ger är att valet av vilka som ska sägas upp inte ska vara helt osakligt.
Det är därför det finns en bottenplatta i turordningsreglerna som handlar om ålder och anställningstid. Sedan kan man bedöma tillräckliga kvalifikationer och förhandla om så kallad avtalsturlista. Dagens regeringspartier plus Miljöpartiet drev år 2000 igenom en möjlighet för arbetsgivare med högst tio anställda att lyfta bort två personer före eventuella förhandlingar. Det är en osaklig ändring, menar vi. Den har inte lett till några nya anställningar eller andra utlovade glädjeresultat.
Däremot har den gjort att anställda i små företag saknar en viktig del av skyddet mot osaklig uppsägning. Det är inte rimligt. Därför bör det undantaget avskaffas. Herr talman! Ofrivilligt deltidsarbete är ett av de allra viktigaste jämställdhetsproblemen vi har i samhället i dag.
Den som deltidsarbetar har ofta, förutom förstås en lägre inkomst, sämre utvecklingsmöjlighet i arbetet, erbjuds mer sällan kompetensutveckling och har en svagare löneutveckling. Deltidsarbete leder också till lägre ersättningar från och ofta kvalificeringsproblem till socialförsäkringar, a-kassa och pensionssystem. Det är tydligt att det här finns en könsaspekt.
I branscher där det framför allt är män som jobbar har det visat sig fullt möjligt att organisera arbetet så att det i huvudsak baseras på heltidsjobb. I branscher som har liknande öppettider till exempel men med många kvinnor som arbetar säger arbetsgivaren att det är jättesvårt att få det att fungera. Det betyder bara att många kvinnors tid tas för given och att det är de kvinnorna som måste betala för den extra flexibiliteten som arbetsgivaren önskar att ha.
Det är ett problem som måste lösas med många olika åtgärder. Kommuner och landsting har ett stort ansvar. Där vet vi från Vänsterpartiets sida att vi jobbar i de kommuner där vi har möjlighet. Fackliga organisationer gör försök där det är möjligt. Men lagstiftningen bör också ta detta problem på allvar och understödja jämställdhetssträvanden på detta område. Det mest rimliga och flexibla sättet att göra det är i enlighet med den svenska modellen.
Lagen kan fungera som riktningsgivare och skydd för arbetstagarna samtidigt som den ger stora möjligheter att i kollektivavtal göra avsteg och anpassa konkret. Vi behöver en lag som gör heltid till en tydlig norm och deltid till en möjlighet. Det är ett av de förslag som Vänsterpartiet har formulerat. Herr talman!
Häromdagen kom TCO med en ny rapport om övertidsarbetet där man konstaterade att 2012 motsvarade det ca 150 000 jobb om man räknar årsarbetstid på 1 600 timmar. Det obetalda övertidsarbetet är ett problem som finns överallt, särskilt inom privata tjänstemannayrken. Vi kan också se att män jobbar övertid mer än kvinnor.
Det är någonting som kan antas ytterligare påverka den könsbundna skillnaden mellan betalt och obetalt arbete. Där behövs det också göras väldigt mycket saker. Det mesta handlar inte om lagstiftning. Men det finns sådant man kan göra i lagen för att minska okynnesuttag av övertid och stärka arbetstagarens inflytande över arbetstidens förläggning. Det är också sådana förslag som Vänsterpartiet har presenterat men som utskottsmajoriteten dess värre säger nej till. Herr talman!
Avslutningsvis kan jag konstatera att arbetsrätten befinner sig i ett bredare politiskt sammanhang. Vi har i dag en regering ledd av ett politiskt parti som historiskt varit i bästa fall ointresserat av och i de flesta fall skarp motståndare till vidgade rättigheter för arbetstagare.
Under de senaste åren har den hätska antifackliga retoriken outsourcats mer till småpartierna i borgerligheten där man helt utan grund i de verkliga förhållandena sätter trygghet på arbetsmarknaden i motsatsställning till fler jobb och misslyckas med bägge. När det kommer till kritan ser vi hur man låter försämring av arbetsrätten bli förstärkande och låter bli att anpassa lagarna till konkreta behov på arbetsmarknaden.
Dagens debatt blir en ny påminnelse om att vi behöver byta perspektiv i arbetsrättsdebatten och samtidigt om att det svårligen låter sig göras med mindre än att man också byter regering.