KBLab/rixvox huggingface dataset:
Eskil Erlandsson (C):
Jan-Olof Larsson har frågat mig vad jag tänker göra åt det löfte om ersättning till ålfiskare på västkusten som uppges ha getts av dåvarande Fiskeriverkets generaldirektör. Regeringen har inte gett något sådant löfte och svarar inte för vad som eventuellt har utlovats utan regeringens samtycke.
Jag har förståelse för att de berörda fiskarna är besvikna, men ålfisket på västkusten har stoppats för att det av ansvarig myndighet bedömts vara ett fiske som riskerar att utarma ålbeståndet. Enligt regeringens uppfattning bör ekonomiskt stöd till fisket reserveras för åtgärder som kan understödja målsättningen om ett hållbart fiske.
Som en utgångspunkt bör ekonomiskt stöd till fisket lämnas inom ramen för det svenska fiskeriprogrammet. Sådan kompensation som nu efterfrågas kan inte lämnas inom ramen för fiskeriprogrammet. Vidare har Sverige, liksom övriga medlemmar i EU, en skyldighet att vidta åtgärder för att skydda ålen och säkerställa att det ska finnas ål kvar för kommande generationer att fiska på.
Våra fiskbestånd är en gemensam resurs som vi förvaltar tillsammans med övriga medlemsstater i EU. Våra gemensamma regler finns till för att se till att fisket är anpassat till mängden fisk i våra vatten. Eftersom fiskbeståndens storlek varierar kommer även förutsättningarna för fiskets bedrivande att variera.
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig konstatera att fisken är en allmän resurs, men nyttjandet är inte fritt utan är för det mesta - oftast - mycket tydligt reglerat. Reglerna utgår från att fisken ska kunna brukas utan att förbrukas.
Regler anpassas efter variationer vad gäller fiskbeståndets storlek. Så är det, kommer alltid att vara och har alltid varit. Även de som fiskar måste vara beredda på att anpassa sitt fiske efter just de här förutsättningarna, det vill säga att bestånden förändras över tiden.
Ålfiskestoppet som vi nu behandlar är ett led i genomförandet av den svenska ålförvaltningsplanen som i sin tur är en följd av krav från Europeiska unionen att samtliga medlemsstater måste vidta åtgärder för att stärka ålbeståndet.
Den ansvariga myndigheten har bedömt att ett stopp av gulålsfiske på västkusten är en av de mest ändamålsenliga åtgärderna för att öka utvandringen av ål, och jag kan inget annat än förlita mig på denna bedömning.
Vad beträffar frågeställningen i sak är det bara att konstatera att jag inte känner till att det finns någon dokumentation av de så kallade löftena.
Skulle det finnas någon sådan har inte Fiskeriverket och dess uppgifter upphört i och med att myndigheten har upphört, utan huvudparten av de uppgifter, de handlingar, de åtaganden, åtgärder och liknande som Fiskeriverket hade är övertagna av en annan myndighet och inte av regeringen eller av mig.
De har övertagits av den nybildade Havs- och vattenmyndigheten.
Eskil Erlandsson (C):
Som kommentar till Jan-Olof Larssons första frågeställning kan man konstatera att enligt den EU-lagstiftning som gäller måste varje medlemsstat uppnå 40 procents utvandring av blankål räknat utifrån ett ålbestånd som är opåverkat av människan.
Då de biologiska förutsättningarna ser lite olika ut i olika länder är det klart att det också är skillnad mellan vilka åtgärder som vi måste vidta i vårt land respektive vad andra medlemsstater i Europeiska unionen måste vidta.
På huvudfrågeställningen, som både Roland Utbult och Jan-Olof Larsson har upprepat, måste jag upprepa mitt svar. Fiskeriverkets uppgifter - beslut, ställningstagande och liknande - har inte övertagits av mig. Det har inte övertagits av regeringen.
Det har i all huvudsak övertagits av en annan myndighet, nämligen Havs- och vattenmyndigheten. Låt mig dessutom tillägga att det normala i all förvaltning är att det finns dokumentation av saker och ting och att inte minst beslut och ställningstaganden dokumenteras skriftligen.
I det här fallet känner jag inte till att någon sådan dokumentation finns.
Ej heller känner jag till att det finns något skriftligt beslut hos myndigheten i fråga, vilket, som jag nu upprepar ytterligare en gång, är det helt normala i allt beslutsfattande i vårt samhälle och i de organ som finns i ett samhälle, och bör så vara eftersom man ibland, vilket jag tycker att inte minst den här debatten påvisar, kan uppfatta saker och ting på lite olika sätt.
Då är det bra att besluten finns skriftligt dokumenterade.
Eskil Erlandsson (C):
Tack för den här debatten! Jag kommer nu för kanske tredje gången att upprepa att jag inte känner till att det finns någon dokumentation om det som den här debatten har handlat om. Jag känner inte till att det finns något beslut i en myndighet om de här sakerna.
Vad jag däremot känner till är att de uppgifter som fanns på dåvarande Fiskeriverket till största delen är överflyttade på en myndighet som heter Havs- och vattenmyndigheten.
Och vi har den ordningen i vårt land att de allra flesta beslut som rör en enskild företagare eller privatperson hanteras av myndigheter i vårt land, inte av mig, inte av regeringen.
Jag hoppas och förutsätter att Jan-Olof Larsson tycker att den ordningen är bra. Det är inte jag, och det är inte regeringen som har avgivit några löften - om de är avgivna i detta sammanhang. Det är inte jag, och det är inte regeringen som handlägger denna typ av ärenden.
Så är det, och så tycker jag att det ska vara fortsättningsvis.
Eskil Erlandsson (C):
Markus Wiechel har frågat mig om jag avser att verka för att förbjuda import av ritualslaktat kött som producerats utan att djuret bedövats innan avblodning, om jag avser att verka för märkning av sådant kött, om jag avser att verka för ett förbud mot inköp av sådant kött vid offentlig upphandling och om vad jag hittills har gjort för att förhindra användandet av sådant kött eller för att förbättra märkningen av detsamma.
För mig är det viktigt att djur skyddas från onödigt lidande. I Sverige ska djur i enlighet med djurskyddslagen alltid bedövas före slakt. Även inom EU är grundregeln att bedövning ska ske före slakt. I den EU-gemensamma lagstiftningen ges dock möjlighet till undantag för viss slakt som kan ske utan bedövning på grund av religiösa skäl.
Därför kan Sverige inte ha ett förbud mot införsel av kött, oavsett om det kommer från djur som slaktats utan bedövning eller inte. Medlemsländerna får dock ha striktare nationella regler vad gäller obedövad slakt, och i Sverige och ytterligare några medlemsstater är det förbjudet att slakta djur utan bedövning. Även reglerna för märkning av livsmedel tas fram gemensamt av medlemsländerna i EU.
Inom ramen för EU:s strategi för djurskydd och djurs välbefinnande 2012-2015 har kommissionen tagit initiativ till att genomföra en undersökning om möjligheten att ge konsumenterna relevant information om bedövning av djur vid slakt, och resultatet ska presenteras under 2013. Jag ser fram emot att ta del av resultaten från undersökningen och den diskussion som kommer att följa därefter.
Även inom offentlig upphandling har vi en gemensam lagstiftning på EU-nivå. Den innebär att det inte är tillåtet att hänvisa till sådana nationella bestämmelser om upphandling som är oförenliga med EU-lagstiftningen. Det går däremot att ställa specifika djurskyddskrav.
Inom ramen för satsningen "Sverige - det nya matlandet" har Miljöstyrningsrådet erhållit medel för att höja kompetensen och sprida information om offentlig upphandling av livsmedel. Miljöstyrningsrådet arbetar bland annat med att ta fram kriterier för att göra det lättare att upphandla varor med tanke på miljö, innovation och sociala krav, där djurskydd ingår.
Jag vill också framhålla att jag har tagit upp frågan om obedövad slakt som inte är religiöst motiverad på jordbruks- och fiskerådet i maj förra året. Jag anser att djur ska skyddas från onödigt lidande, och jag kommer därför att fortsätta verka för att all slakt i EU ska leva upp till de gällande EU-gemensamma bestämmelserna.
Eskil Erlandsson (C):
Det som är att konstatera i denna debatt tycker jag är att den som inhandlar svenskt kött kan vara övertygad om att djuret i fråga är bedövat före avblodning.
Det är en fördel för de svenska producenterna, alltså Sveriges bönder, och för alla dem som i efterföljande led hanterar de produkter i form av kött, charkuterier och liknande som kan komma från ett djur.
Som jag har sagt i mitt interpellationssvar avser jag att följa frågan inte bara vad gäller att de undantag som finns inte missbrukas i andra delar av Europa utan också vad gäller de frågor kring märkning som är under diskussion just nu. Det gäller inte bara den här saken utan också andra saker, vilket är väl känt av kammaren.
Det handlar om till exempel sammansatta produkter som vi äter och konsumerar på skilda sätt.
Eskil Erlandsson (C):
Jag kan konstatera att denna fråga var föremål för en intensiv debatt i Europeiska unionen under åren 2006, 2007 och 2008.
Vid denna tidpunkt var det få - egentligen var det, skulle jag vilja säga, endast Sverige - som stod upp för att minimera de möjligheter till undantag som finns i den europeiska lagstiftningen vad gäller att för konsumenter tillhandahålla kött från obedövade djur före slakt och avblodning.
Detta tror jag har sin grund i att det finns andra traditioner och även andra händelser i många medlemsstater i Europa, även om de tycker som vi gör i Sverige - jag vill vara noga med att påpeka att det är vad vi gemensamt gör i Sverige, för detta har inte varit någon stridsfråga i Sverige - som beror på den historia man har bakom sig.
Särskilt påtaglig är denna fråga i ett land som till exempel Tyskland.
Eskil Erlandsson (C):
Matilda Ernkrans har frågat mig vilka slutsatser jag drar av att man i utvärderingen av "Sverige - det nya matlandet" konstaterar att det råder brist på åtgärder för att nå målen om ökad kvalitet på den offentliga måltiden och vilka åtgärder jag avser att vidta för att nå högre måluppfyllelse. Översynen visar att visionen om Matlandet är väl förankrad i Livsmedelssverige.
Visionen och dess mål och syfte är väl kända bland satsningens olika målgrupper och intressenter. Matlandet i sin helhet har tagits emot väl. När det gäller målen finns uppfyllda mål, sådana som är på väg att uppnås och mål som kan bli svåra att uppfylla till 2020.
Jag är väl medveten om att mycket återstår att göra, men översynen visar att vi ändå är en bit på väg. Man måste också komma ihåg att Matlandet är en vision till vilken det har knutits såväl konkreta politiska mål som visionära inriktningsmål.
Vad gäller den offentliga maten är det ytterst kommunernas och landstingens ansvar att tillhandahålla en bra kvalitet på måltiderna i skolan, vården och äldreomsorgen. Det hindrar inte att regeringen sätter upp visionära mål. Regeringen kan också göra mycket som stöder kommunernas och landstingens arbete, vilket vi även har gjort.
En av de viktigaste åtgärderna har varit att starta ett nationellt kompetenscentrum för måltider inom offentlig sektor. Kompetenscentrumets arbete påbörjades hösten 2011, och enligt utvärderingsrapporten kände hela 80 procent av kommunernas kostchefer till verksamheten.
Livsmedelsverket har även fått ett uppdrag av regeringen att i samverkan med Skolverket arbeta med ett projekt om näringsriktig skolmat och skolmåltidens utformning, en informations- och utbildningssatsning som genomförs under 2012-2013. Det är med anledning av att det numera är inskrivet i skollagen att maten som serveras på skolorna ska vara näringsriktig.
Projektet bedrivs inom ramen för nationellt kompetenscentrum. Regeringen har även gjort ytterligare insatser på området offentlig mat genom de projektpengar från Matlandet som har kunnat sökas hos Jordbruksverket. Projekten handlar exempelvis om kunskapsutveckling, it-verktyg och ökad andel ekologiska livsmedel i de offentliga måltiderna.
Sammantaget är det ett värdefullt utvecklingsarbete som många i branschen kan dra lärdomar av. Även Miljöstyrningsrådet har fått projektpengar från Matlandet för att arbeta vidare med att öka kunskapen och kompetensen kring offentlig upphandling av mat.
Syftet med översynen av "Sverige - det nya matlandet" är att ge svar på i vilken utsträckning som målen som satts upp till 2020 är på väg att uppnås och vilka effekter som kan identifieras av de insatser som genomförts inom ramen för Matlandet. Resultatet av översynen ska ligga till grund för planeringen av det kommande arbetet och för eventuella justeringar avseende satsningen.
Översynen ger oss ett bra underlag inför det fortsatta arbetet med att utveckla Matlandet. Nästa steg är nu att Landsbygdsdepartementet bjuder in myndigheter och organisationer som arbetar med att förverkliga visionen till dialogmöten under maj och juni för att diskutera resultaten och hur vi lägger upp arbetet inför framtiden.
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig först tacka för interpellationen, och det gör jag av många skäl. Den offentliga maten är viktig för riktigt många människor i vårt land. I de kök som ofta är knutna till de anläggningar och institutioner som finns på det här området tillagas och serveras det dagligdags i storleksordningen tre miljoner måltider.
Det är alltså en otrolig mängd måltider som tillagas och serveras vid våra dagis, skolor, äldreboenden och liknande varje dag. Det är alldeles självklart att jag tycker att vi borde ägna de här måltiderna mer uppmärksamhet - mest apropå att de allra flesta av de människor som serveras måltiderna är beroende av att de serveras.
Det beror i sin tur på att de oftast inte har några valmöjligheter alls, vilket alla vi andra oftast har. Vi är vuxna, kanske friska, och kan välja om vi vill tillaga vår mat själv eller gå till någon personalmatsal eller liknande och äta våra måltider. Det kan många av de människor som finns i de här typerna av offentliga inrättningar inte göra.
Jag tycker att jag har nått långt i det här sammanhanget - längre än vad någon av mina företrädare har gjort. Det bevisas också av den utvärdering och delöversyn av visionen Matlandet Sverige som är gjord.
Till exempel framgår det av den översyn som är gjord att mer än hälften av kommunernas kostchefer anger att de ofta eller alltid använder sig av Miljöstyrningsrådets kriterier vid sina upphandlingar. De kriterierna fanns inte tidigare, Matilda Ernkrans.
De finns därför att jag har varit med och anslagit pengar till Miljöstyrningsrådet genom Matlandet Sverige.
Jag tror att vi båda kan vara överens om att vi mer eller mindre dagligdags läser i lokaltidningar och annorstädes om kommuner och landsting som gör de upphandlingar jag tror att vi också är överens om att vi bör göra inom den offentliga sektorn - inom kommun- och landstingssektorn. Det handlar om att dela på upphandlingarna, så att man inte köper ris och potatis i samma upphandling.
Då är det nämligen svårt att få lokalproducerade produkter apropå att ris inte är så där alldeles lätt att odla och få fram i vårt klimat. Jag kan också konstatera att vi numera väldigt ofta och frekvent läser om kommuner som ställer krav på den mat man inhandlar till sina kök.
Så gjordes inte tidigare, utan då beställde man kort och gott mat. Nu ställer man dock krav i ökad omfattning, och det är jag glad över. Jag påstår också att det beror på det arbete vi bedriver inom visionen Matlandet Sverige.
Jag hoppas att den här utvecklingen fortsätter, och jag är ganska övertygad om att den gör det - inte minst apropå att många gör sina upphandlingar för två, tre eller kanske rent av fyra år i taget och ännu inte har haft möjlighet att ta del av det arbete som bland annat Miljöstyrningsrådet och även Livsmedelsverket har gjort på området inom ramen för Matlandet Sverige.
Eskil Erlandsson (C):
Översynen som är gjord ska visa oss om Matlandet är på rätt väg och hur vi ska gå vidare för att nå de mål som är uppsatta till år 2020. Det är alltså ett antal år framåt i tiden.
Som jag nämnde i mitt huvudanförande håller vi just nu på med dialogmöten där vi bjudit in berörda myndigheter och organisationer för att diskutera resultaten och hur vi ska lägga upp arbetet inför framtiden.
Jag är mån, det vill jag verkligen framhålla för kammaren, om att detta sker i en bred dialog med intressenterna, apropå att det i det här ämnesområdet oftast, för att inte säga alltid, är någon annan som fattar de direkta besluten, i det här fallet kommuner och landsting.
Det är dem som jag kan understödja på olika sätt men inte konkret handla maten till. I översynen konstateras det att det har varit en ökning av antalet små och medelstora företag som deltar i upphandlingarna till kommuner och landsting.
Mellan 2008 och 2011 ökade andelen små och medelstora företag från 5 till 8 procent. Vi hade velat ha en ännu högre siffra, men märk att våra mål är uppsatta till 2020.
Märk också att många handlar den här typen av produkter för två tre kanske fyra år i taget, så det tar tid att få igenom olika processer i beslutsmekanismerna. Jag kan konstatera att andelen små och medelstora företag som faktiskt vinner en upphandling har ökat. Ökningen är inte stor, den är 20 procent, från 4 till 5 procent, men ändå.
Det är alltså en ökning av företag som under den period då Matlandet Sverige var i sin linda faktiskt har vunnit upphandlingen. Det är att konstatera utifrån den översyn som nu görs att när det gäller målet om ökad kvalitet är det ibland svårt att mäta.
Det är svårt att hitta bra indikatorer kring vad som ska mätas. På några områden finns det så kallade nöjdhetsindex som bygger på undersökningar. Bland de fallen kan man se att inom äldreomsorgen, för att ta det som exempel, har nöjdheten ökat.
Den skulle självklart kunna öka ännu mer, men märk att mätperioden är 2008-2011, alltså ett par år tillbaka i tiden då projektet och visionerna om Matlandet Sverige var i sin linda.
Jag vill påpeka att en del av arbetet måste bli att leta upp indikatorer på de saker som är lite svåra att mäta i annat än i faktiska tal och eller pengar för att de facto kunna mäta den här typen av saker.
Jag vet att mina medarbetare funderar på hur man ska kunna få fram indikatorer. Men mitt mål är alltså klart: Vi måste öka både nöjdheten och antalet företag som deltar i de offentliga upphandlingarna.
Det i sin tur kan resultera i en ökad företagsamhet i Småortssverige och på svensk landsbygd och därtill en ökad produktion av mat i vårt land, vilket också är ett av mina mål.
Eskil Erlandsson (C):
Låt mig än en gång tacka för interpellationen av skälet att de här frågorna är angelägna för riktigt många människor i alla delar av vårt land. Visionen om Matlandet Sverige bygger på fem olika fokusområden, varav ett är den mat som vi i det här sammanhanget kallar för den offentliga maten.
Mitt engagemang i den delen är att entusiasmera och stödja dem som är aktörer.
Eskil Erlandsson (C):
Pyry Niemi har frågat mig vilka åtgärder jag ämnar driva i EU för att säkra tilliten till livsmedel och därmed till jobben i livsmedelssektorn. Jag vill inledningsvis säga att jag delar den frustration och oro som många känner över den senaste tidens rapporter om bedrägerier med hästköttslasagne och falska oxfiléer. Den mat vi köper ska vara säker och rätt märkt. Samtidigt är det viktigt att slå fast att de flesta livsmedelsföretagare är ärliga.
Det måste vara utgångspunkten för att få till stånd en ömsesidig tillit mellan konsumenter och producenter på livsmedelsmarknaden. Jag delar också frågeställarens uppfattning om att jobben inom livsmedelsproduktionen är viktiga. Livsmedels- och jordbrukssektorn är EU:s näst största näringsgren med över 48 miljoner anställda och med en omsättning på omkring 750 miljarder euro om året.
Det är viktigt att komma ihåg att det är livsmedelsföretagaren som ansvarar för att endast säkra och rätt märkta livsmedel släpps ut på marknaden. Därutöver sker offentlig kontroll av att gällande regler följs.
För att säkra tilliten till livsmedel i Sverige och inom EU behöver livsmedelsföretagarna nu arbeta målmedvetet för att förtjäna konsumenternas förtroende. Jag informeras fortlöpande om att det arbetet redan har startat bland våra livsmedelsföretag. Livsmedelslagstiftningen är till största delen EU-harmoniserad.
Bakgrunden till att EU tog över ansvaret för livsmedelssäkerheten och folkhälsan i medlemsländerna är att en serie livsmedelskriser på 90-talet bland annat hade gjort brittiskt nötkött och belgisk choklad omöjliga att sälja på den inre marknaden på grund av galna ko-sjukan respektive dioxinföroreningar. EU agerade då kraftfullt för att konsumenternas säkerhet och förtroende skulle återvinnas.
EU agerar också nu, även om det denna gång framför allt handlar om brister i redligheten och inte om hälsorisker. Livsmedelsregler beslutas gemensamt inom EU. Sverige kan inte på egen hand bestämma regler på det området. Jag kommer därför att noga analysera de åtgärdsförslag som EU-kommissionen presenterat för att stärka efterlevnaden av reglerna i livsmedelskedjan.
Det är viktigt att svenska ställningstaganden leder till regler som verkligen gör nytta. Regeringens vision om Sverige - det nya matlandet handlar om att säkra jobben i svensk livsmedelsproduktion. En viktig del här är att jobba med att öka fokus på svensk mat och att stärka konsumenternas kunskap om maten.
Vi har en livsmedelsindustri som är en stor och viktig arbetsgivare, och vi har en turismsektor som växer. Genom att satsa på det som vi är bra på - mat och turism, var för sig och i kombination - kan vi skapa tiotusentals nya jobb i hela landet. För att visionen ska bli verklighet har jag en strategi som sträcker sig över hela kedjan, från jord till bord, från storkök till lyxkrog.
Vi har kunnandet, råvarorna och konsumenternas förtroende. Detta ska vi ta vara på för att säkra jobben i livsmedelssektorn.
Eskil Erlandsson (C):
Tack för interpellationen! Det är viktiga frågor som diskuteras i den här debatten, tycker jag. Nu har frågeställningarna utvecklats jämfört med den interpellation som är ställd till mig, men jag tar jättegärna även den debatten.
Vi har, som jag tror att Pyry Niemi väl känner till, från regeringens sida initierat en vision om Matlandet Sverige som har fem fokusområden. Ett av dem handlar om primärproduktionen, kring bonden, kring fiskaren, kring renskötaren, som är primärproducenten.
Denna debatt kommer vi att återkomma till i närtid, tror jag, apropå att inte minst jordbrukspolitiken inom Europeiska unionen håller på att omformuleras just nu och ska beslutas inom en relativ närtid.
I grundfrågan vill jag ändå slå fast att det är företagaren som hanterar livsmedel som har primäransvaret för att våra livsmedel är sunda och säkra. Detta är ju dessutom någonting som faktiskt fastslogs under en tidigare regerings era. Det är inte jag som har hittat på detta.
Det kom sig av, som jag har sagt i mitt svar på interpellationen, att det fanns ett antal så kallade skandaler som föranledde EU att ta över det här, och vid den tidpunkten var det faktiskt en socialdemokratisk ministär vid makten i vårt land. Det är alltså företagaren som har primäransvaret.
Därtill finns det ett offentligt kontrollsystem som fram tills nu till dels har utövats av till exempel kommunerna. Nu har vi i regeringen beslutat att flytta kontrollen av de animaliska produkterna till det centrala organet, detta beroende på att det ibland inte finns mer än en verksamhet som hanterar animalier i en kommun.
Då är det svårt att upprätthålla kompetensen. Än svårare blir det kanske i en kommun som av något skäl byter personal eller där ledigheter ska beviljas. Nu lyfter vi som sagt den kontroll som ska utövas från offentlighetens sida till en annan nivå. Jag hoppas att detta än mer ska trygga de livsmedel som vi äter och konsumerar varje dag.