Anders Hansson (M):
Jag tackar statsrådet för ett bra svar. Jag kan omedelbart erkänna för statsrådet att han har vänner i mig och Moderaterna när det gäller att fortsatt föra en mycket restriktiv narkotikapolitik. Innan jag fick förtroendet att bli riksdagsledamot arbetade jag på Tullkriminalen i Malmö som brottsutredare. Det innebar bland annat att som en del av Tullverkets välfungerande brottsbekämpning förhöra misstänkta narkotikasmugglare. En del av dem var själva offer för narkotika och hade själva ett missbruk.
Det är sorgliga historier, där liv har förstörts genom att personerna ofta är unga när de har introducerats till narkotika och fastnat i ett missbruk. Ofta innebar dessa personers missbruk inte bara att deras egna liv förstördes, utan det hade även mycket stor negativ och sorglig inverkan på personernas familjer.
Min interpellation har sin grund i att jag vid flertalet verksamhetsbesök ute hos poliser i yttre tjänst nås av besked att deras arbete mot narkotika är både splittrat och ineffektivt. Poliskrisen i Sverige, där vi nu har färre poliser än vi hade för nästan fyra år sedan, sätter sina spår i det dagliga polisarbetet.
Endast akuta ingripanden kan hanteras, och det långsiktiga brottsförebyggande arbetet har fått stå på vänt, inte minst på narkotikaområdet. Herr talman! Den omorganisation av polisen som startade 2015 var nödvändig. Det var orimligt att ha 21 olika polismyndigheter. Jag stöder helt åtgärderna att göra alla dessa myndigheter till en gemensam myndighet. Med detta sagt har inte allt blivit som vi lagstiftare kanske önskade.
Tyvärr är narkotikabekämpningen en av de funktioner som har drabbats hårdast. Från att ha varit polisområdesövergripande skulle narkotikabekämpningen nu ned på lokalpolisnivå. Det var, och det är, en stor missräkning av omorganisationen. Tillsammans med trafikpoliserna splittrades nu narkotikapoliserna upp i mindre enheter - något som kraftigt missgynnade arbetet på området.
Nu har ett flertal polisregioner själva tagit tag i problematiken och återgått till den gamla ordningen med speciella narkotikagrupper inom polisen. Detta har skett i smyg och står egentligen i strid med vad omorganisationen ursprungligen sa. Vid ett besök i justitieutskottet ställde jag frågan om speciella narkotikapoliser och polisregioner till dåvarande rikspolischef Dan Eliasson.
Hans svar var att borttagandet och omfördelandet av narkotikapoliserna genomfördes helt i enlighet med de direktiv han hade fått av regeringen i samband med omorganisationen. Därför välkomnar jag det svar som statsrådet Johansson har gett om att det nu är helt upp till polisen och polisregionerna att styra sammansättning och kompetenser inom polisen på bästa och mest lämpliga sätt. Min förhoppning är att detta budskap har nått samtliga polisregioner i landet. Herr talman! Narkotikabekämpning måste få ske långsiktigt, förebyggande och effektivt.
Det tar åtskilliga poliser i anspråk. Här finns i dag en mycket stor och oroväckande brist. Antalet poliser i yttre tjänst som arbetar med dessa frågor är för litet. Regeringen slår sig för bröstet och nämner de stora satsningar man har gjort på polisen och inte minst de stora satsningar man framgent vill göra. Ändå står vi här efter snart fyra års regeringstid med ett minskat antal poliser totalt. Det är tomma stolar på Polishögskolan och ca 900 poliser årligen som säger upp sig, varav de flesta inte är pensionsavgångar.
Polisen har inte fått några nya kollegor att arbeta med, utan färre. Polisnärvaron är på sina håll i landet minimal, och kriminaliteten kan breda ut sig. Speciellt drabbas bekämpning av narkotika, som kräver erfarenhet, specialistkompetens och kontinuitet. Min fråga till Morgan Johansson blir: Hur ska arbetet mot narkotika kunna fungera om polisnärvaron är obefintlig inom ett lokalpolisområde?