Adam Marttinen (SD):
Jag förutsätter att ministern är läskunnig och kan läsa de budgetförslag som respektive parti lägger fram för varje år. Där kan han notera att vi sverigedemokrater har haft betydligt högre ambitioner än regeringen för varje år som vi lagt fram en budget för i den här kammaren. Slutligen i den delen av diskussionen kan man bara konstatera att det är regeringens uppgift att ta hand om Finansdepartementet. Riksdagen kan staka ut en riktning, där tillkännagivanden ska vara en utgångspunkt, för hur regeringen ska arbeta med kommande lagförslag. Det är väl den ordningen vi måste ha här.
Det ska väl inte vara så att riksdagen har hela ansvaret för finansieringen av statens finanser. : Jo!) Men för att återgå till det specifika ärendet: Det gäller mängdrabatten, och där får vi ett klart svar från regeringen att om man har begått en våldtäkt mot barn ska det vara precis lika illa som om man har begått 49 våldtäkter mot barn. Hur många brott man begår ska alltså inte spela någon roll för straffmätningen.
Vi har föreslagit från oppositionens sida att de tre grövsta brotten ska tillmätas sitt fulla straffvärde fullt ut innan den så kallade asperationsprincipen träder in. Jag har inget problem med att det skulle leda till att vissa personer får längre fängelsestraff än en person som bara begått brott mot en person. Jag har inget problem med den principen, men den principen har regeringen problem med.
Det är just det problemet som har lett till det fall jag läste upp här i dag, där en man får fyra års fängelse för 49 fall av våldtäkt mot barn och 153 fall av grovt sexuellt övergrepp. Det leder till fyra års fängelse, en veckas fängelse per grovt brott mot barn. Jag har respekt för att man har en sådan principfast hållning från regeringens sida att man tycker att det här är rimligt.
Uppenbarligen tycker regeringen att det är rimligt eftersom man efter sex år vid makten lämnar domstolarna åt ödet att döma ut sådana straff att en person kan begå 49 fall av våldtäkt mot barn och sitta fyra år i fängelse. Här ligger den stora skillnaden, såklart. I Ekots dokumentärserie Manipulatören , som går på Sveriges Radio just nu, kan vi höra om en person som 2009 blev dömd för våldtäkt mot barn.
Han har kommit ut, och under permissionen har han tagit kontakt med nya barn och begått nya sexuella övergrepp mot barn. Under tio års tid har han återkommit till forna brottsoffer och skapat nya brottsoffer. I det senaste fallet har han kartlagt över 3 000 flickor efter att ha avtjänat ett straff. Det här är den lagstiftning som finns efter sex år med en socialdemokratisk regering. Det är liksom ingen olycka i arbetet.
Det är väl övervägda principer från en rödgrön regering. Det här tycker regeringen är rimligt. Låt mig bara säga att det finns ett alternativ i alla dessa fall, där man tar större hänsyn till brottsofferperspektivet. Vi är för förvaringsdomar, som finns i exempelvis Norge. Pedofiler med hög återfallsrisk ska inte släppas ut över huvud taget.
Finns det en hög återfallsrisk för personer som riskerar att begå brott mot barn ska de sitta kvar på anstalt; det är Sverigedemokraternas uppfattning. Regeringens uppfattning kan vi ta del av i Ekots dokumentärserie Manipulatören . Där framgår resultatet av en rödgrön regerings värderingar när det gäller brottsoffer och brottslingar. Under tio års tid kan nya övergrepp begås mot nya barn för att man tycker att detta är en principiellt riktig uppfattning.
Ska en våldtäktspedofil över huvud taget komma ut i samhället kan kemisk kastrering vara ett alternativ. Inte heller detta har regeringen övervägt. Återigen - livsfarliga människor släpps ut, och livsfarliga människor belönas. Ju fler brott de begår, desto lägre straff får de för varje enskilt brott. Det är en principfast hållning från regeringens sida. Jag tycker att det är bra att vi har den här debatten, så att skillnaden mellan regeringen och Sverigedemokraterna klargörs.