Gustav Fridolin (MP):
Tack, Erik Bengtzboe, för vad jag tror är den viktigaste interpellationen, om jag nu får värdera men det får jag inte, men ändå en mycket viktig interpellation för dagen! Ska vi lyckas med någon av de andra insatser vi talar om handlar det slutligen om att läraren ska ha möjlighet att brinna för sitt jobb, utveckla sig i sitt jobb och genomföra undervisning av hög kvalitet. För ett par år sedan kom det siffror som pekade på att lärare är en av landets mest stressade yrkeskårer.
Av allt vi vet om stress vet vi att det riskerar att slå ut några av de kompetenser som är allra viktigast i läraryrket. Möjligheten att se en annan individ, utgå från individen, anpassa sin planering utifrån individen, hantera oförutsedda situationer - allt det som vi vet att skickliga lärare gör varje dag - hotas när lärarkåren blir stressad.
Samtidigt vet vi att alla kan beskriva, precis det som Erik Bengtzboe beskriver, hur lärare så ofta blir tusenkonstnärer, att det så ofta finns en uppgift till och en uppgift till som antingen åläggs lärare eller som lärare tar sig an därför att man annars upplever att ingen annan skulle göra det och att det är en del av ens ansvar att göra det.
Vi har kunnat se hur Arbetsmiljöverket gett viten, alltså böter, till huvudmän för att de inte kunnat prioritera lärares arbetsuppgifter på ett sådant sätt att de rimligen ryms inom lärares arbetstid och hur dåligt styrd skolverksamheten varit på många håll. Man har formellt ålagt lärarna arbetsuppgifter som man som arbetsgivare inte kan förklara hur de ska rymmas inom den tid som man ger lärarna.
Utifrån detta arbete har vi också upptäckt ett antal framgångsfaktorer, och jag tänker återkomma till dem. Jag vill dock först konstatera, precis som Erik Bengtzboe gör, att det finns ett antal insatser som vi kan och ska göra från statligt håll och som vi nu gör och är eniga om.
Några exempel är digitaliseringen av nationella prov, digitaliseringen i stort, där vi går ifrån att alla har sitt eget system, med de stora tidsproblem som det kan innebära, till mer av gemensamma lösningar med de tidsvinster som det kan innebära och mer resurser som gör att lärare kan avlastas andra uppgifter och vet att det finns andra som gör det man ska göra. Till detta kommer det viktiga lokala arbete som måste göras, och det skulle jag säga är i två delar.
Det ena är att man behöver klara att prioritera i lärares arbetsuppgifter. Man måste göra det tillsammans med lärarna. Anledningen till att man måste göra det lokalt och tillsammans med lärarna är att förutsättningarna på olika skolor är något olika för vad det är som skapar kvalitet i undervisningssituationen och vad det är som måste lyftas bort.
På en skola har man hittat ett gott arbete för att använda rasten till lärande för de yngsta barnen, och man gör det tillsammans med fritidshemspersonalen. På en annan skola agerar lärarna rastvakter enligt traditionell modell, något som mycket väl annan personal skulle kunna göra. På en skola behöver lärarna stöd i att söka upp föräldrarna men sedan använda föräldrakontakten i sitt motiverande arbete gentemot sina elever.
På en annan skola behöver lärarna fredas från alltför många intensiva föräldrakontakter som tar tid från arbetet med eleverna. Det ser olika ut. En sak är dock säker: Alla lärare har högst 24 timmar om dygnet och färre än så i arbetade timmar, och ska så ha. Därför måste prioriteringen göras överallt. Det andra som behöver göras lokalt, och som Skolkommissionen så tydligt konstaterar, är att rensa i de lokala kraven.
Till de nationella krav som vi gemensamt är överens om tillför många huvudmän, inte minst kommuner, mängder av lokala krav som ska följas upp, och på detta ytterligare lokala uppföljningar som inte är kopplade till några krav men som tar tid från lärarna. Här måste det rensas för att tiden ska gå till att uppfylla de gemensamma kunskapskraven.