Finn Bengtsson (M):
Jag uppskattar mycket forskningsministerns kloka svar. Vi ska naturligtvis inte pressa honom på detaljer när det kommer i propositionen. Låt oss i stället diskutera den viktiga frågan om balansen, brytpunkten mellan att gynna enskilda starka forskare och samtidigt gynna forskningsmiljöer. För att belysa det här skulle jag vilja återgå till mina personliga erfarenheter. Jag har kommit mycket nära framgångssagan hos professor Arvid Carlsson, vår senaste men förhoppningsvis inte sista Nobelpristagare.
Av alla framgångsfaktorer som för unik forskning ges ett brett erkännande torde tilldelningen av just Nobelpriset fylla detta kriterium. Notera då också att detta inte tilldelas vare sig diffusa forskningsstarka miljöer, eller universitetsfakulteter för den delen, utan enskilda starka forskare, ensamma eller i mindre grupper. Varför? Jo, det är forskningens inre väsen.
Slående ofta, för att inte säga nästan alltid, är detta forskare som gått sin egen väg, på tvärs mot konvenansen och den för dagen allmängiltiga sanningen. Den senare frodas tyvärr i alltför hög grad inom ramen för större bildningar av forskningsmiljöer och också ibland på universitetsfakulteter. Är dessa av naturen starka? Ja, möjligen, men inte när det gäller forskningsframgången eller styrkan hos enskilda forskares kreativitet och intellekt.
Där är det betydligt viktigare att bevaka den oftare mer formella eller byråkratiska styrkan hos stora men opersonliga forskningssammanslutningar, där en snabbfotad förnyelse i tänkandet för att lösa komplexa problem oftare ses som ett hot än som en tillgång.
När Arvid Carlsson med få medarbetare strax efter mitten av förra seklet fann att ämnet dopamin inte blott var en kemisk produkt, utan de facto är en av hjärnans viktigaste budbärare för information mellan nervcellerna, möttes han av mycket stor skepsis från ansedda kolleger som basade för den tidens forskningsstarka miljöer och fakultetsledningar.
Detta motstånd hade 50 år senare lett fram till nya väsentliga insikter som i dag helt och hållet ligger till grund för att vi framgångsrikt kan möta sjukdomar som schizofreni, Parkinsons sjukdom och beroendesjukdomarna genom dopamins centrala inblandning i våra belöningssystem. Arvid Carlsson ligger också bakom skapandet av världens i dag i särklass mest tillgängliga och effektiva behandling av depressionstillstånd under 1980-talet i form av våra nya antidepressiva mediciner.
Reflexionen här är att det trots även denna klarsyn från en enskild och numera också alltmer erkänd forskare fann vårt flaggskepp inom läkemedelsindustrin vid den tiden Astra att det skulle släppa det försprång på minst ett halvt decennium som vi då hade mot resten av världen i denna unika forskning. Man var på företagsledningshåll tveksam till att lyssna till en enskild forskares bedömning och förslag och agerade till förmån för mycket traditionell företagspolicy.
Historien är full av liknande exempel där blott en mycket liten del enligt mitt förmenande har lett till den framgång som det borde ha förtjänat. Vad har detta då med regeringens kommande forskningsproposition att göra?
Min fråga till Lars Leijonborg är i vilken omfattning utredare som till exempel Madelene Sandström, som vi nu har diskuterat, men även Regeringskansliet och ytterst ministern själv och hans närmaste har anförtrotts att lyssna till dessa enskilda bevisligen framgångsrika forskares erfarenheter och vägt in detta i bedömningen. Anslagen för forskningsfinansieringen kan vi glädjande nog återigen för en gång skull dunka varandra i ryggen och gratulera oss för.
Det handlar om hur de ska fördelas mellan satsningar på just unika individer, mindre grupper inom forskningen, separata forskningsfinansiärer och naturligtvis också universitetsfakulteterna.