Mikael Damberg (S):
Jag vill börja med att tacka för svaret på interpellationen. Bakgrunden till interpellationen är att det finns en väldigt stor skillnad mellan vad som sägs i talarstolen här i Sveriges riksdag och från Regeringskansliet och den verklighet som många lärare, rektorer och elever möter ute i skolorna i Sverige.
Jag tror att de flesta som har följt medierapporteringen har sett de stora protester som har varit, inte minst i Stockholms kommun, mot de nedskärningar och neddragningar som nu sker, som resulterar i större barngrupper, mindre skolhälsovård och lägre lärartäthet. Man kan säga vad man vill, men de borgerliga har ju makten både här i kammaren och i Stockholms stadshus, och den politik man talar om här borde hänga ihop med den som bedrivs också ute i enskilda kommuner.
Det som egentligen var den utlösande faktorn är ett ganska unikt brev. Det skickades ett brev från alla lärarorganisationer som är aktiva i gymnasieskolans värld i Stockholms kommun, alltifrån Skolledarna till Kommunal. De skriver så här: Det ekonomiska tillskott gymnasierna fått för 2008 täcker ej ökade utgifter för löne- och prisökningar.
Inte ens stadens mest populära gymnasier med bara fulla klasser klarar sin budget utan nedskärningar som allvarligt sänker kvaliteten på kärnverksamheten. Vidare skriver man: Kommunfullmäktige har bestämt att vi ska arbeta mot vision 2030, att vi ska skapa en skola i världsklass. Under rådande omständigheter framstår den satsningen mest som ett tragikomiskt slag i luften.
Jag menar att vi i den här kammaren måste kunna föra en diskussion om vad som sägs och lovas från riksdagen och regeringen och vad som de facto blir verklighet ute i verksamheterna. Jag har inte skrivit den här interpellationen för att mest bråka om huruvida den socialdemokratiska regeringen förra gången gjorde mer satsningar på skolan än vad den nuvarande regeringen gör. När man läser svaret kan man tro att den förra regeringen inte gjorde någonting på skolans område.
Jag tror att till och med utbildningsministern kan vidimera att det gjordes en satsning för att anställa 15 000 fler lärare i Sveriges skolor under den socialdemokratiska regeringen. Det gjordes också satsningar på segregerade skolmiljöer för att lyfta resultaten i de områdena. Men det är inte det som är den stora grejen. Skolministern pekar nu på tre saker som han säger att man gör. Som en kommentar till de tre sakerna kan jag säga: För lite, för sent och en bra ansats som ännu inte har gett resultat.
Det är jätteroligt att de här tre insatserna görs från regeringens sida. Men ute i skolans verklighet kan man ändå inte se resultatet, i alla fall inte i min del av Sverige, i Stockholmsregionen. Även om vi i princip inte, som utbildningsministern hävdar, ska diskutera enskilda ärenden kan väl en minister med ansvar för den svenska skolan inte vara ointresserad av vilka ambitioner man har på regeringsnivå och vilka resultaten är i skolorna.
Det är inte första gången utbildningsministern står i talarstolen och talar om enskilda kommuners verksamhet och resultat, så det borde väl intressera skolministern. Är utbildningsministern ens orolig för de signaler som samtliga lärarorganisationer och fackliga organisationer skickar om att gymnasieskolorna i Stockholm är på väg mot kaos och att kvaliteten är allvarligt hotad?
Är det ett problem att Sveriges största stad har sådana stora problem i gymnasieskolorna att rektorerna säger att 20 av 27 gymnasieskolor inte klarar att hålla budget och måste genomföra neddragningar i ett läge där kommunen går bra och regeringen påstår att man storsatsar på skolan? Är det inte ett väldigt glapp mellan vad som sägs och vad som görs i verkligheten?