Bosse Ringholm (S):
Jag ber först att få tacka för svaret på min interpellation, som dessutom har getts i tid vilket jag tycker länder statsrådet till heder. Andra statsråd, som Anders Borg och Maud Olofsson, har satt i system att aldrig svara på interpellationer i tid, så jag tackar särskilt för detta. Jag har valt att fråga inte om musiklivet i största allmänhet och inte heller om kulturpolitiken i största allmänhet.
Min fråga är specifik, nämligen: Vad vill statsrådet göra för att just jazzmusiken ska få en likvärdig behandling med andra musikformer? Det är alldeles uppenbart i dag att det finns en skev fördelning av historiska och andra skäl sedan mycket lång tid tillbaka. I dag får jazzmusiken i statligt stöd ungefär lika mycket pengar som Operan får i statligt stöd bara här i Stockholm under en dryg vecka.
Det är naturligtvis en fullkomligt orimlig situation att en musikform har så oerhört litet statligt stöd. Detta är ingen kritik vare sig mot Operan i Stockholm eller operakonsten som sådan. Jag konstaterar bara att vissa musikformer av tradition och historiska skäl har oerhört mycket statligt stöd och andra har fått leva på småsmulor, i stort sett.
Man kan möjligen förklara det med att en stor del av den klassiska musiken och Operan har drivits i institutioner sedan mycket lång tid tillbaka. Jazzmusiken som en fri, rebellisk form från inte minst Amerika har kommit in i vårt land och i Europa och fått en stark ställning här. Sverige betraktas för övrigt som ett av de mest framstående jazzländerna i världen.
Många amerikanska jazzmusiker som kommer till Sverige är väldigt trakterade av det intresse som finns för jazzmusik här. Men det finns tyvärr inte motsvarande stora intresse och stöd för jazzmusiken från samhällets sida. Det är naturligtvis inget som jag ska belasta statsrådet ensamt för eftersom det är något som har funnits under mycket lång tid. Frågan är hur man kan bryta utvecklingen.
När statsrådet i sitt svar säger att hon nu har tillsatt en särskild utredare som ska se hur man kan utveckla musikformer av olika slag skulle jag vilja fråga vidare: På vilket sätt kommer då jazzmusiken att kunna få en annan position och ett annat förhållningssätt jämfört med andra musikformer i fortsättningen?
Det vore intressant om statsrådet kunde utveckla hur utredaren kan ta hänsyn till att jazzmusiken inte är, och inte heller i framtiden kommer att vara, någon form av statlig institution eller institutionaliserad på det sätt som många andra musikformer är. Jazzmusiken är en fri form, och det hoppas jag att den kan vara i framtiden också.
Men det bör finnas möjligheter att ge stöd till dess organisationer och de många ideellt drivna jazzklubbar som finns i landet - över hundratalet - och till olika typer av arrangemang både lokalt och regionalt. Jag har också konstaterat i min interpellation att jazzmusiker i dag är lika väl utbildade som musiker på andra områden. De har gått lika länge på Musikhögskolan. De har gått lika länge i förutbildningar på gymnasienivå eller på annat sätt.
Därmed borde man kunna säga att de också bör få en likvärdig behandling. Men det är en realitet att jazzmusiker tjänar mycket mindre. De har mycket mindre inkomstmöjligheter och mycket mindre försörjningsmöjligheter än många musiker i andra genrer av olika slag. Det går naturligtvis inte alltid att jämställa alla de här musikformerna, men det vore intressant om utredaren även på det här området kunde utreda på vilket sätt man kan stödja jazzmusikens utformning. Mina huvudfrågor kvarstår.
Även om jag har fått svar som talar om att man ska utveckla musiken och musikarterna av olika slag, vill jag fortfarande veta vad statsrådet mer specifikt tänker göra för att se till att jazzmusiken får en mer likvärdig position med annan form av musik. På vilket sätt kan musiker inom den här verksamheten få ett större stöd i framtiden?