KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lotta Finstorp (M):
Jag tackar ministern för svaret. Jag har valt att fokusera den här interpellationsdebatten på psoriasis, eftersom Socialstyrelsen har fått i uppdrag att utveckla nationella kunskapsstöd för bland annat psoriasis. Det är en av de vanligaste kroniska sjukdomarna i Sverige, och det är mellan 250 000 och 300 000 personer som lever med psoriasis.
Många är i arbetsför ålder, och för drygt hälften har sjukdomen debuterat före 25 års ålder. Ett stort problem för patienterna är bland annat att det inte finns individuella vårdplaner. Man generaliserar och prövar likadant för alla patienter.
Jag återkommer till det senare med exempel, bland annat en berättelse från en ung flicka om hur hennes behandling inte specificerades efter hennes eget behov utan efter hur det såg ut generellt.
I en nyligen publicerad rapport från Psoriasisförbundet kan man läsa resultaten av en enkät där patienterna själva fått ge svar om sina symtom och besvär. 42 procent lider av ledbesvär, och 37 procent har övervikt. Det finns alltså en mängd olika andra symtom och diagnoser i den här systemsjukdomen, som man kan kalla det.
Det som kan hjälpa människor som har den här diagnosen att komma tillbaka till arbete och studier är bland annat moderna biologiska behandlingar. Det är de som ger bäst resultat. Men ofta strandar det på att landsting tycker att de är för kostnadskrävande. De ställs då i direkt relation till traditionell behandling, och man tittar bara på kronor och ören.
Men över tid visar de nya behandlingsformerna betydligt snabbare förbättringar hos patienterna, och med tanke på de kostnader för sjukhus- och primärvårdsbesök som också måste räknas in i kostnaden för läkemedlen blir det betydligt större ekonomisk effektivitet, eftersom man inte behöver gå till sjukvården lika ofta som om man har de traditionella läkemedlen.
Borde det inte vara självklart att alla med till exempel psoriasis får samma möjlighet till effektiv behandling och individuell vårdplan? Och borde inte syftet med behandling vara att varje människa ska kunna ta aktiv del i samhället utifrån sina förutsättningar genom att till exempel studera eller arbeta? Det är ett par av de frågor som jag vill att ministern tar vidare i debatten.
Det viktigaste av allt som finns bortom siffrorna och samhällets utgifter är det mänskliga lidandet. Många lever helt isolerade och blir förtidspensionerade när vi behöver få varenda människa ut i arbete. Även depressioner förekommer. Av dem som svarade i enkäten har 25 procent uppgett att de lider av depression. Livskvaliteten påverkas i hög grad av sjukdomen.
De vill inte visa sig ute därför att det syns på huden och så vidare. Detta är en stor fråga. Det är många unga människor som drabbas av sjukdomen. De får väldigt olika hjälp, inte utifrån vad de har för symtom i sin sjukdom utan utifrån hur landstinget eller regionen ser på det utifrån ekonomiska aspekter.
I en annan undersökning uppgav 76 procent att de inte har diskuterat målet med behandlingen med sin läkare. Det är också en sådan sak som jag skulle vilja att ministern kommenterar.
Lotta Finstorp (M):
Vi har en stor samsyn och ser liksom problemet tillsammans. Men de som i dag lider av psoriasis kan inte förvänta sig att få sin individbaserade vård och behandling förrän ganska långt fram. Vad kommer att hända för dem 2016 och 2017? Det handlar om här och nu. Det är en frågeställning som jag gärna skulle vilja att ministern svarar på.
I Socialförsäkringsutredningen finns det ett förslag och en diskussion kring att hälso- och sjukvårdslagen borde kompletteras med en sorts direktiv där det står att hälso- och sjukvården ska vårda och behandla för återgång till arbete. Skulle det kunna vara något, när man nu pratar om att försöka få ihop systemen på ett bättre sätt?
Då skulle de här patienterna, om vi pratar om psoriasispatienterna, kunna få vård och behandling för återgång till studier eller arbete. Då skulle fokus vara att hitta bästa behandlingsmetod för att personen utifrån sin förmåga ska kunna komma tillbaka till jobb eller studier.
Om vi ska ligga i framkant vad gäller utveckling av välfärden måste nya behandlingsmetoder utveckla hälso- och sjukvården i stället för att det liksom bromsas upp någonstans därute. Utfallet av nya behandlingsmetoder kommer automatiskt att driva utvecklingen och planeringen av hälso- och sjukvården. Om man får in den blir det inte som ett eget spår, med nya medicinska rön och ny forskning och utveckling, utan det måste hela tiden implementeras i hälso- och sjukvården.
I dag känner jag att de här "hängrännorna" liksom inte finns riktigt mellan nya behandlingsmetoder och nya rön och hälso- och sjukvården som den bedrivs traditionellt.
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern! Jag känner att regeringen håller på att ändra attityden till detta. Vi fick ofta höra när alliansregeringen försökte skruva på socialförsäkringarna att vi var hårda och kalla. Må så vara, men det var precis det här som vi behövde försöka komma åt. Attityder, som det mycket handlar om i detta, ändrar man inte på en eller två mandatperioder.
Det handlar om attityder hos befolkningen och hos olika aktörer i de här frågorna. 59 miljoner extra till Finsam är jättebra. Men det blir fler förbund, så det blir inte så mycket mer pengar. ESO:s rapport är intressant. Där finns en hel del av detta. Läkaren ska diagnostisera, trots att många sjukdomar saknar distinkta diagnoskriterier.
Men läkaren ska också bedöma arbetsförmågan hos patienten kopplat till arbetsuppgifter. Det kräver väldigt specifik kunskap om olika delar av arbetslivet. Det är nästan övermänskligt att kunna känna till detta. ESO föreslår att Försäkringskassan ska kunna ställa upp kvalitetskrav för vårdgivare som utfärdar sjukintyg. Det var lite av det som ministern var inne på; det skulle till exempel kunna vara förskrivningskoder.
ESO:s förslag är att det ska vara vissa specifika läkare som utfärdar sjukintyg. De ska ha en speciell kompetens när det gäller socialförsäkringen och systemet och även arbetsmarknaden. Många människor som är sjukskrivna berättar att de inte förstår systemet. Det är inte transparent. Läkaren skriver ett läkarintyg på att man ska vara sjukskriven till 100 procent. Försäkringskassan gör en helt annan bedömning.
Denna transparens måste man arbeta med mycket mer så att det blir tydligare för den enskilde.
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för svaret! Anledningen till att jag har skrivit interpellationen är att Sveriges Radio nyligen rapporterade om att allt fler tecknar egna sjukvårdsförsäkringar. Ökningen är markant. Under de senaste fem åren har antalet personer med en privat eller arbetsgivarbetald sjukvårdsförsäkring ökat med 50 procent. Nya siffror från försäkringsbranschen visar att det är mer än 10 procent av den arbetsföra befolkningen som har en sådan försäkring.
Ökningen sker ständigt. Sedan lång tid tillbaka har individer tecknat egna sjukvårdsförsäkringar. Men nu ser man att det är många företagsledningar, som tidigare haft dessa för egen del, som tecknar försäkringar för sina anställda. Fackförbund erbjuder de här försäkringarna.
Kommuner och branscher som tidigare inte gav sina anställda denna förmån gör numera det. De växer också markant i antal. Detta är inte så konstigt. Om man får stå i kö och vänta på att få en operation eller en åtgärd längre än de 90 dagar som vårdgarantin föreskriver tappar man inkomst som enskild arbetstagare.
Företaget eller kommunen får kanske svårigheter att rekrytera vikarier. Och arbetsbelastningen på dem som finns kvar och som inte är sjukskrivna kan bli mycket tyngre. Därför vill jag uppmärksamma ministern på detta, därav mina frågor. Egentligen tycker jag att den här frågeställningen är betydligt större än det som anges i svaret.
Det handlar om en befolkning i Sverige som inte längre känner att vården är trovärdig för dem och att man måste hitta andra lösningar samtidigt som man betalar världens högsta skatt för att få den här vården eller behandlingen.
Då får vi också ett parallellt system som jag vet att framför allt Socialdemokraterna har varit oerhört kritiska emot, men nu tecknar fler och fler privata försäkringar i en väldigt hög hastighet. Öppna jämförelser till exempel mellan landstingen och hur lång tid det tar att få en operation genomförd visar en skrämmande statistik.
Jag är övertygad om att ministern följer det väldigt tydligt. SKL har ju väldigt bra mätinstrument och verktyg både för den enskilda patienten och för oss politiker så att vi ska kunna se hur det ser ut i landstingen och hur länge människor får vänta. Därför var det förvånande att den proposition som ministern lade fram förra hösten över huvud taget kom fram innan den drogs tillbaka.
Det är ju en utveckling som går åt helt fel håll om man sätter det i relation till antalet nytecknade privata försäkringar. Min fråga blir därför: Hur blir vården mer tillgänglig och patienterna nöjdare om regeringen minskar antalet vårdgivare?
Lotta Finstorp (M):
Jag tror att hela den här interpellationsdebatten egentligen handlar om svensk hälso- och sjukvård. Det ministern sa nu mot slutet var att överkonsumtionen, om jag drar samman det, är ett problem. Jag delar den uppfattningen, men det kan också ha att göra med att systemet gör att människor inte kommer till eller får tider i sjukvården.
I stället åker man till akuten och sitter där, där egentligen främst de demografiskt svagare grupperna, som de äldre utgör, kanske borde finnas. Patientcentrerad hälso- och sjukvård har vi pratat om oerhört länge.
Jag tror att alla landsting har det i sina värdegrunder, strategier och så vidare. Vad är ministerns uppfattning om varför inte detta fungerar? För mig handlar patientcentrerad vård bland annat om delaktighet, att jag själv kan välja till vilken instans jag vill gå oavsett vem som driver vården.
Det skulle vara intressant att höra vad ministern säger om den patientcentrerade vården och varför den egentligen aldrig kommer till. Vi pratar om det, vi skriver om det, men det blir liksom aldrig riktigt så. Sedan finns det en annan fråga, tycker jag. Det finns goda ambitioner om jämlik vård och så vidare i regeringens politik. Men var hamnar det kommunala självstyret i detta?
Det finns ju väldigt stora skillnader i Sverige när det gäller vård och tillgänglighet, och ju mer en regering ligger på och säger att nu ska det göras på det här sättet desto mer minskas det kommunala självstyret. Jag har inget svar på den frågan, men jag tycker att det är en intressant diskussion.
Till slut hamnar vi ju i att en regering ger så många uppdrag till landstingen att det kanske vore bättre om hälso- och sjukvården i Sverige drevs på nationell nivå - vad vet jag. Det var några frågor som jag funderar på. Dessutom märker man nu en oro som finns ute framför allt bland de alternativt drivna verksamheterna.
Välfärdsutredningen som nu har fått förlängd tid gör också att investering och utveckling har stannat av, eftersom man befinner sig i ett vänteläge. Det gör också att tillgängligheten minskar. När vi tittar på SKL:s statistik, www.vantetider.se, ser vi att primärvården klarar sig väldigt bra.
Om vi tittar på Sverige, i det ögonblick i går när jag drog ut detta, ser vi att det var 90 procent som fick kontakt med primärvården inom sju dagar. Det är otroligt bra.
Men att nöjd-patient-index är så högt i primärvården ska man tillskriva hälsovalet. Där har man gjort en riktig reform för att sätta patienten i centrum. Jag vill alltså höra lite om hur ministern ser på detta med patientfokuserad vård, patientcentreringen och gärna någonting kring det kommunala självstyret.
Lotta Finstorp (M):
Det är uppenbart att vi ser samma problem i hälso- och sjukvården i Sverige. Det är bara hur vi ska nå fram som ser olika ut. Definitionen av patientcentrerad vård kan se mycket olika ut utifrån vilken politiker som tillfrågas.
Delaktighet och valfrihet, som är Alliansens arena, samt regeringens och de rödgröna partiernas arena ser ut på ett annat sätt. Vården förtjänar mer samsyn där patientcentrerad vård är i centrum. Den ursprungliga frågan handlar om ökningen av antalet privata sjukförsäkringar. Fine!
Det är väl inget problem med dem egentligen. Även de personerna betalar lika mycket skatt som andra gör, men ändå måste de ha en privat försäkring. Men om individen kan sättas mer i centrum skulle fler vara nöjda med det som landsting och alternativa vårdgivare ger. Jag har tittat på uppgifterna om vårdtiderna.
Man slås verkligen av att primärvården klarar sitt uppdrag bra, men väntetiden till operation och åtgärd i den specialiserade vården ska vara 90 dagar. I Örebro län, som sticker ut, väntar 51 procent av patienterna mer än 90 dagar på att bli opererade.
Det är klart att de som har möjlighet tecknar en privat sjukförsäkring och sedan får vänta kanske i två veckor. Tack för debatten! Jag tror att den kommer att fortsätta.
Lotta Finstorp (M):
Tack, ministern, för svaret! I dag är psykisk ohälsa den vanligaste orsaken till längre sjukfrånvaro. Mer än var tredje ny sjukskrivning beror på den typ av diagnoser som har psykisk ohälsa som samlingsnamn.
Parallellt med larmrapporterna om ökad psykisk ohälsa larmas det alltmer om att få vårdcentraler kan ge rätt vård till dem som drabbas av utmattningssyndrom eller andra stressrelaterade sjukdomar. En anledning till detta är bristande kunskap. Bara 3 av distriktsläkarnas 60 månader långa specialistutbildning handlar om psykiatri.
Detta trots att depression och ångesttillstånd hör till de vanligaste folksjukdomarna. En annan anledning är att det inte finns några nationella riktlinjer för hur man inom primärvården ska arbeta med psykisk ohälsa. Det finns också brist på beteendevetare inom primärvården. Det är ju ofta till primärvården man kommer först när man mår psykiskt dåligt.
Det gäller framför allt den sortens psykisk ohälsa som inte är depression eller psykosliknande tillstånd.
Som det är nu är det i stället upp till den enskilda läkaren, vilket i praktiken innebär att man i ett landsting kan bli sjukskriven länge och få antidepressiva läkemedel medan det i ett annat landsting kan vara kortare sjukskrivningar och andra behandlingsformer, till exempel KBT, för samma symtom. Det är orimligt, för i slutändan är det patienten som blir lidande.
Därför måste vi verka för att säkerställa mer likvärdig vård, precis som ministern sa. Där har vi verkligen samsyn - det behövs nationella riktlinjer avseende de här diagnoserna, och de ska dessutom baseras på evidens.
Det är också något alarmerande som man hör från hela landet: Man kanske anställer personer med en viss kompetens som har en väldigt kort komplettering i till exempel KBT, och då jämställs det med att ha en beteendevetare som kan hantera de här ärendena.
Man jämför det med en psykolog eller en psykoterapeut, som har en betydligt längre utbildning för att hjälpa till vid de här diagnoserna. Det är oroande att det mest är för kvinnor med de här diagnoserna som sjukskrivningarna ökar, framför allt då för kvinnor i kontaktyrken.
Den som arbetar inom hälso- och sjukvården tenderar att oftare bli sjuk och må dåligt psykiskt. Sedan finns det en mängd forskning av olika slag som visar på att det kan ha minst lika stor betydelse hur man mår i sitt privatliv som hur man mår på arbetsplatsen, men man kan väl ändå säga att det främst är arbetsplatsen och behandlingen om man har fått den här diagnosen som är politikens uppdrag.
Det behövs fler beteendevetare. Det är också oroande: Många unga människor pluggar till psykolog utomlands, och det Socialstyrelsen gör är att den inte godkänner att de personerna har sin praktik i Sverige. I stället ska man ha det i till exempel Ungern - psykoterapi på ungerska i Ungern när man är svensk. Det gör att vi inte har tillräckligt många psykologer som är legitimerade i Sverige.
Vi ser ju nu att i den takt som sjukskrivningarna ökar behöver det anställas fler som har god kompetens för de här diagnoserna. Jag skulle vilja att vi vidgade debatten till att gälla även kompetensen och hur vi ska kunna få den på plats.
Lotta Finstorp (M):
Jag tror att jag ska ta vid där ministern slutade. Att organisera arbetet på ett sådant sätt att man undviker eller förebygger psykisk ohälsa så långt det är möjligt är oerhört viktigt. Därför är det alarmerande att det är i offentlig sektor som ökningarna sker. Där tror jag att vi politiker i kommuner och landsting verkligen måste tänka till.
En av intervjuerna jag gjort för min rapport handlar om mellanchefernas roll. Jag har talat med mellanchefer inom offentlig sektor. Det är orimligt att behöva ha 70 medarbetare som man ska ha utvecklingssamtal med. Man ska se hur de mår, och man ska dessutom ha ekonomiskt ansvar för verksamheten. Det är ofta just mellancheferna i offentlig sektor som inte orkar.
Där tror jag att politiker ute i landet, oavsett partifärg, har en roll att spela. Den mellanchef som jag intervjuade sa till mig att det som sker är att man plockar bort kringresurserna. När det ska sparas tar man bort sekreteraren, man tar bort den som är it-kunnig, och plötsligt ska mellanchefen göra allting. Det medför en omänsklig press.
Om man arbetar som sjuksyster på ett sjukhus har man också där en enorm press på sig. Den finns förstås på alla nivåer, och jag tror att man från politiken måste tänka till och inte skala bort där det är enklast att göra det. Dessutom tror jag att vi behöver jobba för en bättre begreppsanvändning vad gäller symtomen.
Det går inte att jämföra en psykos och den kvinna som har ett stressrelaterat utmattningssyndrom. Sedan återkommer jag till det kommunala självstyret. Ju mer nationella strategier som kommer, desto mer minskar det kommunala självstyret. Rätt eller fel må vara osagt.
Lotta Finstorp (M):
Friskvårdsfrågan har diskuterats i den här kammaren under många år, och ridningen är en av fyra idrotter som inte anses vara friskvård. Något friskare än att rida vet jag inte om det finns, för det är en otroligt bra sport ur folkhälsosynpunkt.
Den är också otroligt jämställd, vilket ju passar bra när vi nu har en regering som kallar sig feministisk. Män och kvinnor tävlar på lika villkor, till exempel, och det är en av få idrotter där man gör så. Jag var väldigt nöjd med mig själv när jag kom på den här idén om att man skulle kunna koppla friskvårdsbidraget till ridning på en godkänd ridskola.
Det skulle ge mer intäkter också till kommunerna och till klubbarna. Argumenten som man hörde under alliansregeringens tid - jag pratade om den här frågan då också - var att det är så dyr utrustning. Golf går inte heller därför att det är för dyr utrustning. Men att rida på en ridskola, ja, då är det ju en färdigsadlad häst, och man kan låna hjälm och stövlar och allting.
Att koppla det på det sättet tror jag vore genialiskt, och det kanske vore en väg framåt för att få ridningen avdragsgill. Det skulle också ge intäkter till ridskolan. Ridsporten är unik i världen, och man kommer från hela världen för att titta på hur svenska ridskolor fungerar. Det är verkligen precis som en skola med en hög pedagogisk svansföring både på häst och ridlärare, kan man säga.
Det är alla åldrar. De som börjar rida igen i dag är kvinnor i min ålder som har hållit upp ett antal år. Det är alltså egentligen inte barn och ungdomar främst. Vi i min ålder kräver säkert också att det är fräscht och bra, men vi måste också tänka på att barn och ungdomar har helt andra krav i dag på det man vill syssla med.
Jag är jätteoroad för de här investeringarna, och jag håller fullständigt med ministern om att det är en kommunal fråga, men att kanske kunna hitta vägen via att få ridningen godkänd som friskvård skulle kunna möjliggöra att man får mer intäkter till ridskolan och därmed kan göra större investeringar. I Härnösand har man till exempel byggt en ny ridanläggning för 40 miljoner - det är gigantiska summor det handlar om - för att kunna hålla sig inom det lagkrav som finns.
Det är ju olika lagar som styr verksamheten. Det är tufft för många kommuner. De kommuner som har låtit sina anläggningar bli alldeles för nedgångna måste nästan jämna dem med marken och bygga nytt. Då blir prislappen hög. Det är en bra sport också för den som är funktionsnedsatt, som vi pratade om tidigare.
Det är perfekt personalvård. Ridsporten är otroligt tillgänglig och är läkande för den som mår dåligt psykiskt - samvaron med ett djur, att bara kunna fokusera på sig och hästen och så vidare. Jag är jättebesviken över att vi inte kommer fram fortare med ridningen som friskvård till gagn för ridskolorna.
Lotta Finstorp (M):
Jag tror också att den här frågan är någonting som man måste försöka komma överens om brett. Min fråga är: När kan vi förvänta oss ett svar angående utredningen om huruvida ridningen kan bli en del av friskvården? Det känns lite som att det brinner i knutarna.
Jag pratade med den person som har hand om samhällskontakter på Svenska Ridsportförbundet, och hon hade hållit på med det här i ungefär 15 år. Att få ridningen som en del av friskvården, en del av folkhälsan, är en jätteviktig sak för Sverige. Dessutom ska vi vara stolta över att våra ridskolor verkligen är någonting som man tittar på från världens olika hörn.
Den är också tillgänglig för alla, dels utifrån integrationsperspektivet, dels för alla kommuninvånare. Det finns egentligen inget hinder för någon. Jag håller verkligen tummarna för att den feministiska regeringen tar hänsyn till att ridsporten är en sport för väldigt många tjejer och kvinnor. Jag hoppas på en positiv utveckling av den här friskvårdsfrågan.
Lotta Finstorp (M):
Egenförsörjning är viktigt. Oavsett om man har ett funktionshinder eller inte är egenförsörjning för till exempel kvinnor oerhört viktigt för att man också ska känna delaktighet i samhället. Det kan handla om att det förs en politik som på olika sätt stöder företagsamhet, entreprenörskap, sociala företag. Det gäller också egenanställningar som är en väldigt bra form om man vill pröva sig själv på arbetsmarknaden.
Sedan är det viktigt att alla inblandade myndigheter - personer med funktionshinder har ofta att göra med olika myndigheter - samverkar. Jag tror att det är jätteviktigt att bli mer konkret, absolut. Man bör titta på Funkautredningen. Det vore intressant att höra: Var befinner sig Funkautredningen i dag och när kan vi förvänta oss en leverans för beslut?
Bättre möjligheter till studiemotiverande kurser, identifiering av funktionsnedsättning och bedömning av arbetsförmåga var sådant som alliansregeringen lyfte fram. Funkautredningens betänkande och förslag måste tas till vara så att man inte börjar om igen, för då tar det ännu längre tid.
Den som har en funktionsnedsättning och är kvinna riskerar osakliga skillnader på flera nivåer, dels avseende bristande delaktighet, dels i hanteringen av sitt ärende avseende ekonomiskt stöd, dels den ekonomiska nivån på stödet. Förhoppningsvis har den som man har en anställning hos, arbetsgivaren, ett genusneutralt förhållningssätt. Om inte riskerar den som är kvinna och funktionsnedsatt att bli utsatt för ojämställdhet från vaggan till graven.