Johanna Jönsson (C):
Jag måste erkänna att jag skäms lite över att stå här i dag. Jag skäms för att vi i Centerpartiet, utöver några enstaka motioner från enskilda ledamöter och en alliansgemensam reservation, bara har en enda punkt på den lista som vi diskuterar i dag. Denna punkt är dessutom ganska luddigt uttryckt. Sanningen är att när vi skrev detta i höstas hade vi ganska lite politik på området.
Det är sanningen. Vi hade prioriterat andra frågor och kanske inte riktigt hängt med i den utveckling som skett och de utmaningar som vuxit fram de senaste åren. Men det har förändrats. Sedan i höstas har vi arbetat väldigt hårt för att kunna presentera förslag på lösningar, utan att svika våra grundläggande värderingar om öppenhet mot omvärlden och en human migrationspolitik.
Vi har inte gjort det utifrån från vad som ger bra rubriker i medierna, vad som enklast lockar nya väljare eller en förenklad bild av verkligheten. Fokus har legat på konkreta förslag som faktiskt skulle göra skillnad. I januari presenterade vi en första rapport med 20 konkreta förslag om hur nyanlända snabbare ska kunna komma i jobb, om snabbare vägar till bostad och om en ärlig chans för kommunerna att fixa ett bra mottagande.
På vår stämma i höst ska vi utöver detta fatta beslut om ett mer omfattande program på området. När jag är ute får jag höra saker i stil med att vi minsann fick fart när det gick så bra för SD i valet. Men i grunden handlar det inte om det. Det handlar om att det de senaste åren har kommit betydligt fler människor hit för att söka skydd. Det sätter såklart press på våra migrations- och integrationssystem.
Det är inget konstigt med det. År 2010, när den senaste stora reformen av integrationspolitiken - etableringsreformen - genomfördes, hade det året innan kommit 24 194 personer till Sverige för att söka asyl, och det hade stadigt legat däromkring i flera år. Men sedan 2012 har vi sett en stark uppgång, och förra året var det mer än tre gånger så många, 81 301 personer, som sökte asyl här.
Detta är ingenting som Sverigedemokraterna har hittat på eller en utveckling som de leder. Jag är ganska trött på att höra det. De säger bara samma saker nu som de sa då, att det kommer för många. Och det får man väl tycka; det är fullt legitimt. Saken är bara den att med de ökande flyktingströmmarna i världen är det väldigt svårt att påverka hur många som kommer, mer än på marginalen.
Inte ens Sverigedemokraterna säger något annat nu än att de vill skicka ut signaler som eventuellt ska göra att människor på flykt frivilligt väljer att söka sig någon annanstans. Var detta någon annanstans ligger är ganska oklart. Med allra största sannolikhet kommer det att komma väldigt många människor hit de närmaste åren. Jag tycker att vi ska lägga lite mer energi på att förstå oss på de utmaningar som finns och göra vad vi kan för att förbättra situationen när människor väl är här.
Som ett led i vårt arbete med att ta fram nya förslag har jag själv rest runt en hel del. Med mitt besök i Piteå förra veckan är jag nu uppe i 48 kommuner och har då täckt in nästan alla regioner i Sverige. Jag har besökt asylboenden, HVB-hem för ensamkommande, språkkaféer, sfi-klasser, vuxenutbildningar, introduktionsverksamheter och väldigt många arbetsmarknadsprojekt.
Jag har träffat flyktingsamordnare, kommunpolitiker, förvaltningschefer, ideellt engagerade, myndighetsföreträdare, intresseorganisationer, studieförbund, oroliga medborgare och väldigt många människor som själva kommit som asylsökande eller anhöriga. Det som har blivit allra tydligast under mina resor är att situationen ser olika ut i olika kommuner. Det borde inte vara någon nyhet eller något konstigt, men så är det.
Det som har lyfts fram mycket under senare tid är utmaningarna i de kommuner som tar ett väldigt stort ansvar. Det är dels de som har ett högt antal asylsökande på grund av att Migrationsverket upphandlat flera stora asylboenden just där, dels de som tar emot väldigt många som bosätter sig där själva när de väl fått sitt uppehållstillstånd. Det är bra att dessa kommuner får uppmärksamhet, för flera av dem går verkligen på knäna. Det är inte påhittat eller på låtsas, utan det är på riktigt.
Problemet är bara att många verkar tro att det är så det ser ut över hela Sverige - att alla kommuner har det så här. Något som det mer sällan talas om är de kommuner vars största utmaning är att folk flyttar därifrån och som jobbar med strategier för hur de ska kunna locka fler flyktingar att stanna, eller alla de kommuner som har ett medellågt mottagande och skulle behöva öka det men vars ledande politiker knappt själva är medvetna om det och inte bryr sig särskilt mycket om frågan.
Ett jämnare mottagande måste till. Det är en av de allra viktigaste åtgärderna. Men det måste ske i samarbete med kommunerna. Det har jag sett tydligt under mina resor. Att regeringen nu har valt att gå fram med ett lagförslag om att tvinga kommunerna att ta emot, utan att samtidigt se över den ekonomiska ersättningen och andra hinder som kommunerna flaggat för i många år, riskerar i stället att leda till ökade motsättningar. Det är jag helt övertygad om.
Utöver mina resor har jag även läst en massa utredningar och rapporter, bland annat de fyra rapporter som Riksrevisionen har tagit fram och som vi diskuterar här i dag. Dessa rapporter har regeringen valt att avfärda med hänvisning till att man tillsatt ett antal nya utredningar, som i flera fall ska pågå rätt lång tid.
Samtidigt vet vi att situationen är akut på många håll, med socialsekreterare som säger upp sig, enorm brist på sfi-lärare, extremt långa handläggningstider för asylsökande som sitter fast utan sysselsättning på trånga asylboenden, etableringshandläggare helt utan förutsättningar att klara sin uppgift, dålig samordning mellan olika aktörer, bostadsbrist, ensamkommande barn och ungdomar som far väldigt illa och starkt växande motsättningar mellan olika grupper i hela samhället.
På regeringens hemsida kan man läsa om deras så kallade etableringspaket. Vissa saker är bra, såsom ökade resurser till civilsamhället och till Socialstyrelsen för snabbare validering - absolut, heja heja! Men i övrigt är det mest tomma ord och fluffiga formuleringar. Jag har förståelse för att det kan ta lite tid att sätta sig in i ett så komplext område.
Men om vi i Centerpartiet lyckades presentera en mängd konkreta förslag redan i januari borde rimligen regeringen, med hundratals specialister på departementen till hands, kunna skaka fram mer än så här. Det är bråttom.
Nu ska vi snart ha sommaruppehåll här i riksdagen, och mitt Facebookflöde fylls just nu av glada vänner som visar upp sina trygga liv med vackra skolavslutningar, varma dagar på klippor, blommor, grillkvällar och spännande semesterresor. På asylboendet i Långträsk som jag besökte i fredags märktes inget av det.
Där var folk livrädda, på riktigt livrädda - för att skickas tillbaka och för sina nära och käras skull. Samtidigt dör det fler än någonsin på sin väg in i Europa, och någonstans runt 1 miljon människor sitter i Libyen och väntar på sin färd över Medelhavet. Vi vet att siffrorna i statistiken alltid går upp under sommaren.
De allra flesta anländer till Sverige nu, medan vi njuter som mest av livet. Jag vill därför ta chansen, när jag står här, att be er och alla där ute som möjligen lyssnar att ta lite av den trygghet som ni har fått och göra vad ni kan för att fler ska få känna detsamma. Besök något asylboende, bli språkvän, bjud in till den där grillkvällen eller säg åtminstone hej och le när du möter folk!
Det kan göra betydligt större skillnad än de flesta nog förstår. Slutligen vill jag yrka bifall till reservation 4.