Mikael Damberg (S):
Tack, Annika Qarlsson, för en mycket viktig interpellation! När den skrevs var den aktuell. Nu när vi debatterar den är den ännu mer aktuell. Jag har själv sett filmen om Josefin Nilsson och berättelsen om vad hon utsattes för men också om hennes familjs fortsatta kamp med det som hände.
En otroligt stark berättelse om vad det innebär för en människa att utsättas för detta i en nära relation, hur det bryter ned men också hur farligt det kan vara. Det tragiska är att vi lever i ett samhälle och en tid där fortfarande det farligaste som finns för män är att på något sätt engagera sig i en kriminell organisation, medan det farligaste som finns för kvinnor är att leva ihop med en våldsam man. Det är det absolut farligaste som kvinnor kan göra.
Många kvinnor fastnar i en miljö som är riktigt farlig för dem, och det blir en tystnadskultur - man vill inte anmäla, man känner eget ansvar för att det har gått så långt eller man på något sätt har godkänt beteenden tidigare. Det är otroligt viktigt att vi i Sverige blir föregångare på det här området och visar att detta inte är acceptabelt i ett modernt, demokratiskt samhälle, som ska garantera också kvinnors rätt till trygghet.
Vi har en långsiktig strategi, en tioårig strategi, för att minska mäns våld mot kvinnor. Men redan i dag har regeringen gjort upp med Centerpartiet och Liberalerna i budgetsammanhang om extra insatser för att jobba förebyggande, insatser som bryter dessa tendenser men också ger stöd till de kvinnor som drabbas.
Lite tråkigt men samtidigt viktigt är att efter att filmen om Josefin Nilsson visats uppfattar jag att man på kvinnojourer runt om i landet får ytterligare samtal. Kvinnor vänder sig till jourer och andra för att få veta hur man gör och vem man vänder sig till. "Det här har jag råkat ut för. Är det här okej?" Det är viktigt att detta görs och att dessa kvinnors samtal tas på allvar. Jag växlar över till svaret. Kommer det att göra skillnad? Ja!
Tillsynsrapporten visar ju att när polis och åklagare jobbar efter de nationella riktlinjer som finns för hur man ska hantera denna typ av brott går det bättre. När rutinerna inte följs blir det sämre. Då får man inte lika starkt bevisvärde, och då blir processerna mer utdragna. Det finns oacceptabla skillnader, tycker jag, mellan olika delar av Sverige i fråga om hur bra man jobbar med detta.
Men, återigen, jag hade varit mer orolig om Åklagarmyndigheten och polisen inte hade tagit fram denna tillsynsrapport. Det visar ju att de själva tycker att detta är en viktig fråga att jobba med och att de måste pressa ut detta sätt att jobba i hela organisationen. Det här kommer att kräva resurser. I förra vårändringsbudgeten gavs särskilda resurser till polisen för att den ska kunna jobba med särskilda insatser, inte minst med att säkra bevisning.
Det gavs särskilda pengar för det så att tiderna på Nationellt forensiskt centrum inte blir för långa. Nu bygger vi ut Polismyndigheten i hela landet med mer resurser. Min förväntan med en större polisorganisation är större effektivitet. Det är det stora. Men det krävs också särskilda insatser. Därför är det viktigt som jag säger i svaret och som Annika Qarlsson också uppmärksammar: Det senaste regleringsbrevet innehåller återigen detta specifika område.
Polisen måste återrapportera till oss hur man jobbar med och följer upp dessa frågor, för detta är en av vår tids absolut allvarligaste former av brottslighet. Det skapar mycket otrygghet, och om inte polis och åklagare sköter detta på rätt sätt riskerar det också att försämra förtroendet för rättsväsendet och samhällsinstitutionerna. För mig och för regeringen är detta en viktig fråga.
Jag är glad att Centerpartiet, Liberalerna och regeringen nu har enats om förebyggande insatser och 45 miljoner kronor i vårändringsbudgeten som jag tror kommer att göra skillnad också på sikt.