Anders Borg (M):
Hur uppnår vi full sysselsättning? Om detta råder det egentligen ingen stor oenighet bland experterna på arbetsmarknadspolitik. Vi gör det genom att öka arbetsutbudet så att fler människor är på arbetsmarknaden och söker de arbeten som erbjuds. Då kan sysselsättningen öka utan att löner och inflation tar fart. Man ökar arbetsutbudet. Det råder inte heller någon oenighet om hur man ökar arbetsutbudet.
Man ser till att det är en ekonomisk belöning, att det finns ekonomiska drivkrafter för att öka arbetsutbudet. Det är inte bara utbudet som spelar roll. Det spelar också roll vad vi har för lönesättning i ekonomin. Det är därför vi kan ha arbetslöshet även i perioder av relativt god tillväxt. Hur påverkar vi lönesättningen? Jo, vi ser till att det lönar sig bättre att arbeta och vi anpassar a-kassan så att den inte är en evig försörjningsförsäkring utan syftar till omställning.
Det gör att lönebildningen bättre återspeglar ekonomins funktionssätt och att arbetslösheten minskar. Vi kan också förbättra lönebildningen genom att förbättra matchningen. Det gör vi genom att återupprätta arbetslinjen. Det är ingen kärnfysik att regeringens ekonomiska politik leder till förbättrad sysselsättning.
Det handlar om grundläggande modeller för hur arbetsmarknaden fungerar som gäller i all erfarenhet och forskning vi har och som det definitivt råder bred enighet om bland de arbetsmarknadsekonomer som arbetar med dessa frågor. Det är också tydligt hur resultaten ser ut. Inför debatten tog jag fram några olika statistikkällor. När vi tillträdde var 211 300 personer öppet arbetslösa; i dag är det 172 000.
Då befann sig 154 000 personer i Amsåtgärder; i dag är det ungefär 88 000. Det har alltså gått ned med 66 000. Latent arbetslösa - personer som uppger att de inte har något arbete och att de i grunden står till arbetsmarknadens förfogande men inte aktivt söker arbete - minskade från 181 000 till 140 000.
Vi har också en stor grupp undersysselsatta som anmäler sig hos Arbetsförmedlingen och söker ytterligare arbete - den har minskat från 295 000 till 282 000. Tittar vi på de med sjukpenning har antalet minskat från 236 000 till 188 000. Antalet med sjuk- och aktivitetsersättning har gått ned från 553 000 till 541 000. Jag har inte använt siffrorna i helårsekvivalenter, men jag återkommer gärna och redovisar dem också.
Detta betyder att det är fler människor som har arbete, som får vara med om den vinst det innebär att ha arbetskamrater, som får vara med om de lönehöjningar som ligger i att produktiviteten stiger i ekonomin och som har den självklara rätt som människor strävar efter, nämligen att få försörja sig själva genom eget arbete. Mot detta står en vänsterpolitik där man vill höja skatterna.
Mest obegripligt i detta gäng är ändå Miljöpartiet. Man vill ersätta ett jobbavdrag som leder till betydande sysselsättningsökningar med en annan skattesänkning - ett grundavdrag. Det är ett grundavdrag som inte har någon som helst effekt på hur många som arbetar, hur lönebildningen fungerar eller hur matchningen på arbetsmarknaden går till. Det är närmast svenskt rekord i bristande ekonomisk logik i de förslagen.
Man ska ersätta jobbavdrag med grundavdrag, man ska återställa bidragsnivåer och man ska se till att Ams fungerar som det gjorde tidigare. Då kommer resultatet att bli som det blir. Med all grundläggande erfarenhet och forskning vi har om arbetsmarknaden kommer det att betyda att jämviktsarbetslösheten ökar och att sysselsättningen sjunker. Här har vi det grundläggande problemet. Miljöpartiet har en utmärkt miljöpolitik i många avseenden där logiken är uppenbar och enkel.
Varför kan inte samma logik tillämpas när vi ser på arbetsmarknadspolitiken?