KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carl B Hamilton (L):
Det är ansvarsfullt att vara sista talare före denna efterlängtade votering, så låt mig bli relativt kort. EU:s budget består till största delen av pengar till jordbruksproduktion och regionalstöd, och man kan ur ett miljöperspektiv säga att den jordbruksproduktion och de produktionstekniker den gemensamma jordbrukspolitiken genererar ofta är mycket problematisk. På denna punkt vill jag ge Miljöpartiet rätt. Jag menar dock att man ska fokusera på jordbruket.
Man ska sätta in kritiken och stöten där om man vill förbättra miljön. Det gäller till exempel skydd av biologisk mångfald. Jag tar biologisk mångfald som ett, tycker jag, bra exempel inte bara för att det är en hjärtefråga för Folkpartiet utan även för att det är en klimatpolitisk buffert i sammanhanget.
Däremot tycker jag att det nu när Miljöpartiet vill ta sig an hela EU:s budget ur miljö- och klimatsynpunkt är ineffektiv politik. Jag tycker att man ska fokusera. Politik är att vilja, sade Olof Palme, men jag skulle vilja säga att politik snarare är att vilja prioritera. Då tror jag att man ska prioritera det stora problemet, nämligen jordbruket och jordbruksproduktionen.
Det är väl dokumenterat att EU:s jordbrukspolitik gynnar en intensiv produktion med hög mekanisering och mycket användning av konstgödsel. Det är bekämpningsmedel och minimala oanvända kringområden. Allt detta motverkar biologisk mångfald men har också miljönackdelar.
Knäckfrågan är: Hur ska bönder tjäna tillräckligt väl om de skulle vilja övergå till mer lågproduktiva produktionsmetoder som gynnar biologisk mångfald? Ska vi kräva att dessa miljövänliga bönder lever på en lägre inkomst än andra? Nej, det är knappast en framkomlig väg. Vill vi ha biologisk mångfald och andra miljövänliga och klimatsmarta inslag i jordbruksproduktionen måste vi betala för detta.
Vi måste se det som ett allmänintresse att vara lågproduktiv i jordbruksproduktionen och ge stöd till biologisk mångfald över EU-budgeten. Det är metoden för att fokusera på jordbruket i EU-budgeten: att betrakta biologisk mångfald som ett allmänintresse vi ska betala för. Låt oss alltså inte fokusera på hela EU:s budget utan på jordbruksdelen.
I tillägg till det Jessica Rosencrantz räknade upp av vad man får ut för budgeten tycker jag att det i denna tid också är viktigt att påpeka att det finns ett väldigt omfattande samarbete av delvis överstatlig karaktär mot terrorism. Det har inte uppmärksammats i den diskussion vi har haft i Sverige, men det kan vara väl värt att ta fram dessa papper inför fortsatta ansträngningar på detta område.
Med detta vill jag önska inte bara talmannen utan också alla ledamöter god jul och välkomna ledamöterna till kammaren för att votera om statsbudgeten.
Carl B Hamilton (L):
I de amerikanska mellanårsvalen finns det ett tema som återkommer och som har återkommit många gånger tidigare i amerikansk politik, nämligen att det är för många byråkrater i Washington. Det som framför allt är viktigt i amerikansk politik är att skära ned antalet människor som arbetar i Washington. Administrationen dödar privat initiativkraft och så vidare, säger man.
I Sverige brukar vi närmast reflexmässigt säga: Det där är verkligen populism. Det är typiskt amerikansk populism! Tea party-rörelsen driver denna linje. Nu hör vi detta i svensk politik. Regeringskansliet är för stort. Dra ned med 670 miljoner! Vi kommer att leva i en bättre värld och i ett bättre Sverige. Det är det vi hör Gustav Fridolin säga här. Byråkratin växer för mycket och lönerna är för höga.
Tea party-rörelsen knackar på dörren hos Miljöpartiet. Är detta ansvarsfullt? Det är den fråga man måste ställa sig. Två månader före årsskiftet säger ni att vi ska ta bort 670 miljoner - nästan 10-12 procent av anslaget till Regeringskansliet. Tänk på de människor som skulle bli arbetslösa då! Är det så ni driver politik i Miljöpartiet? Jag hoppas verkligen att Gustav Fridolin är ett undantag.
Flera hundra människor skulle riskera att ställas på bar backe om ett sådant här ansvarslöst krav skulle genomdrivas.
Carl B Hamilton (L):
Låt mig börja med att bemöta Gustav Fridolins påstående om dessa 20 000 personer i den offentliga sektorn. Detta har upprepats många gånger i valrörelsen. Sanningen är den att sjuktalen i den offentliga sektorn har gått ned. De har även gått ned i den privata sektorn. Det gör att behovet av vikarier inte är lika stort.
Det innebär att man inte behöver lika många personer för att utföra samma arbetsuppgifter. Det är det första. Det andra är att ett antal personer som har sysslat med det vi kan kalla välfärdsarbete i den offentliga sektorn har flyttat över och utför nu - det är kanske inte samma personer men lika många personer - arbete i den privata sektorn.
Huruvida välfärden - vi talar till exempel om välfärdens kärna - produceras i privat eller offentlig sektor är inte avgörande, utan det avgörande är att produktionen sker. För det tredje har kullarna i skolan minskat. Där har vi tre skäl till varför det här antalet personer har minskat.
Om Gustav Fridolin tycker att ökat sjuktal och fler vikarier är ett tecken på en bättre fungerande offentlig sektor och att det är någonting önskvärt kan jag bara säga att vi gör helt olika prioriteringar i politiken. Vad är det som skapar möjligheten att driva en stor offentlig sektor, som vi har i Sverige?
Jo, det är att man driver en ansvarsfull och långsiktig ekonomisk politik. Det är helt avgörande. Att tro och inbilla andra, som kanske inte är lika insiktsfulla, att det är genom populistiska nedskärningar i Regeringskansliet som vi räddar svensk skola är med förlov sagt att försöka slå blå dunster i ögonen på folk.
Carl B Hamilton (L):
Det som är viktigt att notera beträffande Miljöpartiets sänkning av arbetsgivaravgiften för de små företagen är att vi om vi tittar på den totala sysselsättningen ser att det är ganska få människor som arbetar i de företag som har gränsen på 830 000 i lönesumma. Det ger alltså en väldigt liten effekt på arbetslösheten. Det är en ineffektiv åtgärd.
När det gäller sjuklöneansvaret vet jag att företagarna vill ta bort det, men det innebär också att man så att säga släpper fram en sämre arbetsmiljö. Sjuklöneansvaret är ju till för att skaffa ett starkt incitament för företagen att se till att den egna personalen är så frisk och så lite frånvarande som möjligt. Det är en genomtänkt tanke, och det betalades på sin tid genom att man sänkte arbetsgivaravgifterna.
Företagen fick alltså ett större sjuklöneansvar, men å andra sidan fick de sänkt arbetsgivaravgift. Om nu Per Bolund vill ta bort sjuklöneansvaret är alltså motfrågan: Vill han då samtidigt höja arbetsgivaravgiften i motsvarande mån? Det har nämligen varit den trade-off, den avvägning, som hela tiden har gjorts i dessa sammanhang när man har ökat och minskat sjuklöneansvaret.
Tanken bakom denna är väldigt viktig, att ha ett incitament för företagen att se till att personalen är frisk och inte frånvarande. När det gäller euron tycker jag att det viktiga är att göra den distinktion vi har försökt att göra. Låt oss ta exemplet Finland.
Finland har haft euron i tio år, och de har haft nästan identisk ekonomisk utveckling som Sverige vad beträffar bnp, arbetslöshet, budgetbalans och ordning och reda i budgeten. Det hänger alltså inte på euron, utan det hänger på den nationella ekonomiska politiken.
Carl B Hamilton (L):
Jag önskar att frågan om att Sverige ska gå med i eurosamarbetet skulle vara mer aktuell, men ärligt talat är det väl inte riktigt att Sverige ska gå med som står högst upp på dagordningen vare sig i Sverige eller i euroområdet. Den viktiga frågan i detta sammanhang i dag är naturligtvis att man löser både de akuta problemen och de mer långsiktiga problemen, men för Sverige är problemet i dag att vi håller på att bli en randstat.
De andra länderna fördjupar nu nämligen väldigt snabbt sitt samarbete. Då hamnar vi i en situation där vi har en annan ställning i Europasamarbetet än Finland, de baltiska staterna - de blir snart euromedlemmar, eller om fyra fem år i alla fall - Polen, Tyskland och så vidare. Det är för mig en mycket oroväckande utveckling att Norden kommer att splittras ytterligare.
Tendenserna att andra länder fördjupar sitt samarbete och ställer Sverige utanför tycker jag är en mer akut fråga som vi redan nu har anledning att brottas med till exempel i riksdagens EU-nämnd, Per Bolund.
Det är alltså detta som står i fokus på det akuta området. Sedan är det naturligtvis också så att en förklaring till denna kris är att det inte har varit tillräckligt mycket inflytande för marknadsprissättning av skulderna. Man har alltså haft politiskt styrda räntor snarare än marknadsstyrda räntor i alltför stor utsträckning.
Carl B Hamilton (L):
Jag har hört tidigare från vänsterpartister att det är växande klyftor som har skapat den här krisen och att det är en nyliberal politik i de skuldsatta länderna som har försatt dem i den situationen. Jag skulle snarare säga att det är bristen på marknadsekonomi i de här länderna som har varit det större problemet. Det är ofta närmast feodala strukturer i Grekland, Spanien och Portugal som har gjort att länderna inte har reformerats.
De har inte gjort som vi har gjort i Sverige, avreglerat marknader och sett till att få en högre effektivitet och ett bättre resursutnyttjande, utan de har gått långsammare och långsammare i sin ekonomiska tillväxt. Bnp-tillväxten har varit betydligt sämre än i till exempel Sverige och Tyskland under senare år, nere på 1 procent.
De hade haft en högre tillväxt om de hade haft en mer liberal och marknadsorienterad politik. Spanien och Irland fick fastighetskriser, och det borde de ha ingripit mot genom fastighetsskatter och andra finanspolitiska åtgärder. Det hade varit helt möjligt för dem.
Det är inte så att den här situationen är av Gud given. Den har ju undvikits i andra länder. Man gjorde det inte i Spanien och på Irland, men det var därför att man valde att driva en felaktig nationell ekonomisk politik. Ulla Andersson fokuserar helt och hållet på räntepolitiken som bestäms i Frankfurt.
Men det ligger ett ansvar även inom euroområdet att driva en nationell finanspolitik som är avpassad för den nationella situationen. Det gäller inte bara fastighetsprisbubblor, utan det gäller även arbetslöshet. Vi brukar ju i den här kammaren betona att den typen av politik är nationell, och det gäller även beträffande Spanien och Irland.
Carl B Hamilton (L):
Jag vet inte om det är festligt eller om det är tragiskt, men hela tiden beskriver Ulla Andersson det som att det är den typ av politik som Alliansen driver som har drivit de här länderna till stora skulder och budgetunderskott. Men, förlåt, som jag påpekade här tidigare har ju Anders Borg fått pris såsom varande Europas bäste finansminister. Vi har överskott i de offentliga finanserna.
Vi har en utveckling vad beträffar skuldsättning som är helt motsatt den som är i till exempel Grekland, Spanien, Irland och Italien. Det är alltså inte vår politik utan en annan politik som de har drivit i de länderna. Vad som är huvudorsakerna till de uppkomna problemen är otroligt enkelt. De har lånat för mycket, de har byggt upp stora underskott och de har skaffat sig stora skulder.
Det är ju det som är kärnan till att de har de här problemen. Det är därför som IMF, som nu Ulla Andersson helt plötsligt hyllar men som hon annars brukar fördöma, hela tiden i sin rådgivning fokuserar på: Se till att ni får ned underskotten, se till att ni får ned skulderna och att det sker på ett uthålligt sätt! Det är inte vår politik som har drivits i Grekland eller i Italien.
Det är Berlusconis, Papandreous och hans företrädares politik, men det är inte den politik som Alliansen står för i Sverige eller politiken i till exempel Finland som är samma politik som har drivits i Sverige.
Carl B Hamilton (L):
Ja, jag tror att den var lyckad. Jag tror att det var en väldigt olycklig situation tidigare. Kravet på högskolebehörighet för alla ledde inte till högskolebehörighet för alla, utan det ledde till att en tredjedel inte avslutade sina studier i gymnasiet utan hoppade av. Det blev slutresultatet. Ambitionsnivån var hög, men slutresultatet blev katastrofalt enligt mitt sätt att se det.
Jag tycker att det är intressant och glädjande att vi i år har fler sökande än på många, många år till platserna på civilingenjörsutbildningen. Det är otroligt viktigt för Sverige som industrination. Tommy Waidelich talar om traineeprogram. Vi har satsat på en lite annorlunda modell, nämligen att bygga ut lärlingssystemet.
Det innebär också att man knyter en närmare kontakt mellan skolan och arbetslivet. Tommy Waidelich säger att man ska gå vid sidan av någon som ska pensioneras. Det här är ett mer fristående sätt att se på det hela. Skola och arbetsliv ska knytas samman.
De som inte nödvändigtvis tycker att akademiska meriter är det allra mest attraktiva i livet ska få en bra utbildning som dessutom, erfarenhetsmässigt från andra länder, ofta leder direkt till jobb i det företag där de har gjort sin lärlingstjänst eller i närliggande företag. Sedan har vi detta med kompensationer när det gäller kommunerna.
Tommy Waidelich säger att man har 7 miljarder i bakfickan till kommunerna till andra uppgifter. Men då blir de andra uppgifterna som ni har tänkt finansiera med dessa 7 miljarder i motsvarande mån färre om ni ska använda en del av de pengarna för att kompensera för den högre anställningskostnaden för personer under 26 år.
Carl B Hamilton (L):
Det var överraskande att det skulle bli en applåd för någonting som innebär att ett land som Sverige eller, mer aktuellt, Tyskland skulle låna ut mer eller mindre villkorslöst till sydeuropeiska länder som är i kris. Det är den faktiska innebörden av euroobligationer.
Man kan också uttrycka det på ett annat sätt, nämligen att Europeiska centralbanken ska trycka pengar som kan fylla kassakistorna i de länder som har problem. Det är möjligt att krisen blir så svår att Tyskland tvingas ta på sig ett ansvar att fylla på med nya lån till de här länderna.
Det är Tyskland helt emot, och jag är helt emot euroobligationer. Det har två effekter. Den ena är att man sänker trycket på de här länderna att vidta åtgärder så att de minskar sina underskott och kommer till rätta med sina skulder. Reformtrycket minskar. Det är inte önskvärt. Den andra effekten är att det så småningom leder till högre inflation.
Det är framför allt av det skälet som det är djupt impopulärt i Tyskland. Jag tror att det är politiskt omöjligt i Tyskland, åtminstone under överskådlig tid.
Varför skulle Sverige ansluta sig till ett förslag som är dikterat för att lösa upp politiska problem i länder som är oförmögna att vidta de rätta åtgärderna i stället för att hålla kvar trycket på att de här länderna måste komma till rätta med sina grundläggande problem? Det är min huvudinvändning. Vi måste hålla uppe trycket.
Den nya spanska regeringen är en borgerlig regering som inte omedelbart vidtar riktiga åtgärder. Nu går räntorna upp i Spanien. Tänk om de skulle få löften om euroobligationer. Då skulle trycket helt försvinna. Nej tack!
Carl B Hamilton (L):
Jag ska ta upp Vänsterpartiets reservation och säga några ord om Per Bolunds inlägg. Vänsterpartiets reservation är helt i linje med Vänsterpartiets traditionella politik beträffande internationellt samarbete. Det är alltid samma linje: ja till internationellt samarbete i retoriken och nej i praktiken.
Vänsterpartiet sade på sin tid nej till ett svenskt medlemskap i Nordiska rådet, OECD, Europarådet, Efta, EU, GATT och WTO och sannolikt också till IMF och Världsbanken.
I praktiken är Vänsterpartiet ett inåtvänt parti som skyr internationellt samarbete i praktiken när det innebär att Sverige åtar sig någonting. När Ulla Andersson säger att hon gärna skulle ha lånat ut om det var andra villkor menar jag att det inte är ett trovärdigt uttalande.
Vi kan bara titta på det senaste bilaterala lånet från Sverige till Irland. Vänsterpartiet var det parti som tillsammans med Sverigedemokraterna sade nej. Det är helt logiskt att Vänsterpartiet nu också säger nej till en förstärkning av IMF:s kapital. Därmed ska jag gå över till Per Bolund.
Per Bolund har den inställning som har kommit upp många gånger att IMF och andra ska använda sig av bredare mått med sociala inslag och sådant.
Jag menar nog att man gör det i praktiken, men om man skriver in det öppnar man samtidigt för att IMF involverar sig självt och ser sig självt som en legitim påtryckare eller kravställare på det sociala området.
Om man säger att IMF är finanspolitik och penningpolitik och ingenting mer har man också lättare, om man vill det, som enskilt land som ska ha med IMF att göra att freda sig från att de också lägger synpunkter på andra områden som man kanske vill hålla för sig själv. Det kravet är lite tveeggat.
Carl B Hamilton (L):
Jag tror säkert att Ulla Andersson har rätt i att om man går igenom och tittar på alla sparbanker och alla de här kontoren ser man säkert att de tar ganska måttliga risker. Men min poäng gällde väl erfarenheten från den svenska bankkrisen i början av 1990-talet, Swedbanks agerande i Lettland och i Ukraina och nu de spanska sparbankerna.
Det gemensamma för dem är ju att de har ganska svaga ägare, och det finns en risk med att ha svagt ägande som många gånger karakteriserar sparbanker. Man kan ha svaga ägare, och de kan vara försiktiga. Jag tror att det är riktigt.
Men det jag vill hävda är att när sparbankerna kommer upp i storlek och engagemang har det erfarenhetsmässigt visat sig att de också drar med sig hela banken in i svåra situationer som har skapat stora problem för övriga sparbanksrörelsen - nota bene.
Jag tror säkert att man kan hitta motexempel på att små sparbanker i allmänhet är okej. Men när det gäller dem som har skapat stora kriser i Sverige är det faktiskt en väldig överrepresentation av sparbankerna.
Carl B Hamilton (L):
Regeringen har lagt fram förslag om och på EU-nivå lyckats förhandla igenom högre kapitaltäckningskrav på de svenska banker som vi anser vara systemviktiga. Vi har även stabilitetsavgiften. Finansministern har också sagt att han är öppen för att man kan ha en högre beskattning, en högre arbetsgivaravgift på bankerna därför att de, om man jämför med varuproducerande företag, betalar en lägre skatt.
Där finns alltså tre förslag. Det som är karakteristiskt för de brittiska bankerna är att investmentbankerna är en mycket större andel av bankväsendet. Hela Londons finansiella verksamhet är ju i huvudsak investmentbanker. Sedan har de hushållsbanker ute över landet, men det är det som gör den brittiska situationen lite annorlunda.
Därför kan möjligen en delning av bankerna i olika kategorier, investmentbanker och hushållsbanker, vara mer motiverad. Men, Ulla Andersson, jag tror också att det finns ett annat argument för att fokusera på bankdelning som en lösning på problemet. Om man tittar på vad det är som har skapat problemen och instabiliteten - är det investmentbankerna?
Det har det förvisso varit i ett antal fall, men det har också varit bostadsbanker, de amerikanska exemplen, och vi har också Northern Rock i Storbritannien. Det räcker alltså inte att man ingriper mot eller har åtgärder som är inriktade på investmentbanker. Man måste ha ett bredare perspektiv.
Det finns en risk att man säger att nu delar vi bankvärlden i två delar, det vill säga investmentbanker och andra banker, och då glömmer bort att problemen som man har att brottas med faktiskt kan uppstå i båda delarna.
Carl B Hamilton (L):
Vad jag pekade på i all enkelhet var en empirisk erfarenhet. Det har varit problem med banker som har svaga ägare, och sparbanker i Sverige och i andra länder har ibland hamnat i den kategorin. Det är inte att förtala eller att ha ett demokratiförakt.
Man måste ju ändå se världen som den är: Många sparbanker har tyvärr varit involverade i riskfyllda hanteringar. Sedan är det naturligtvis så att många sparbanker inte har varit det. Så är det. Kärnan i den här argumentationen handlar dock inte om sparbank eller inte sparbank utan om svaga eller starka ägare. Är det ägare som är kompetenta eller är det ägare som inte förmår styra banken?
Jag tror att även Ulla Andersson var inne på att styrfrågorna är helt avgörande, så man kan ju säga att alla sparbanker är bra som har en stark och effektiv och kunnig och kompetent styrning. Det gäller också privata banker. Men de som inte har det har problem. Tyvärr förefaller i alla fall historiskt sett sparbankerna ha haft en del problem på det området. Vårt eget land är som sagt ett exempel. Det finns andra exempel i andra länder.
Jag beklagar om Valter Mutt blir upprörd av detta, men så är det.
Carl B Hamilton (L):
Om vi ska rekommendera varandra böcker och ta spjärn mot De gröna i Europa vill jag liksom inte avsluta i någon dålig stämning, men jag kan väl bara nämna att De gröna i Europa och inte minst i Tyskland är väldigt stora och starka anhängare av det europeiska samarbetet i Europeiska unionen.
Om jag läser Valter Mutts bok kan väl han ta lite intryck av De grönas i Tyskland inställning till värdet av det europeiska samarbetet.
Carl B Hamilton (L):
Jag såg inledningen av debatten på min monitor och insåg att detta var ett lämpligt tillfälle att ställa en fråga till Jonas Sjöstedt. Vid hearingen i finansutskottet i går ställde riksbankschefen i utsikt att 100 miljarder kronor kunde vara ett lämpligt belopp för Sverige att bidra med via IMF för stabilisering av den europeiska ekonomin.
Socialdemokraterna och Miljöpartiet har instämt i att denna inriktning är acceptabel, och de stöder den i princip i avvaktan på det exakta beloppet. Storleksordningen förefaller alla på allianssidan, Socialdemokraterna och Miljöpartiet tycka är rimlig. Vad är Vänsterpartiets position i denna fråga?
Kommer ni även denna gång att gå emot att via IMF solidariskt hjälpa de andra europeiska länderna och med ökade lånemöjligheter från resten av världen hjälpa människor i Europa som ser sin pension hotad, sina inkomster hotade, sina jobb hotade? Ska ni vara osolidariska?
Ska ni fortsätta att hylla solidariteten på era möten och sjunga Internationalen på första maj, men när det kommer till faktiskt genomförd solidaritetspolitik stoppa plånboken så nära kroppen som möjligt och inte vilja bidra?
Hur hjälper det människor i övriga Europa som befinner sig i dessa utsatta situationer att Vänsterpartiet säger nej till att deras regeringar hjälper dessa länder att få ökade resurser för att komma igenom situationen och komma i ett långsiktigt mer tillfredsställande utvecklingsförlopp?
Carl B Hamilton (L):
Det är inte tal om att Sverige ska låna till krisande euroländer. Det är ett lån till IMF som IMF i sin tur använder. Det skulle man kunna tänka sig vore mer aptitligt för Vänsterpartiet, men ack nej.
Jonas Sjöstedt beskriver situationen i de länder som man med rätta kallar krisländer, som en social härdsmälta som leder till fler arbetslösa och till att välfärden urholkas. Jag tycker att det är fel, men det är uppenbarligen uppfattningen i Vänsterpartiet.
Med den verklighetsbeskrivningen säger Jonas Sjöstedt: Nej, vi ska inte låna ut några resurser så att de når dessa länder. Gör man det mildras arbetslösheten något, välfärden kommer att upprätthållas bättre och den sociala härdsmältan skulle naturligtvis också mildras.
Det är en sådan enorm klyfta mellan Jonas Sjöstedts beskrivning av vad som pågår i dessa länder och hans slutsats att vi ska vara osolidariska. Vi ska inte bistå dem, och vi ska inte låna ut till dem.
Den världsbilden går möjligen att sälja i Vänsterpartiet, men jag tror inte att den hänger ihop för resten av mänskligheten.