KBLab/rixvox huggingface dataset:
Maria Larsson (KD):
Jag skulle vilja påstå att regeringen när det gäller denna fråga är långt ifrån någon aningslös kusin från landet. Det har skett ett mycket aktivt arbete. Faktum är att jag för egen del satt med i näringsutskottet 2003 när näringsutskottet beslöt att anta den skrivelse som nu ligger till grund för vår början på denna resa.
Det har förekommit ett mycket aktivt arbete från regeringens sida i denna fråga, och det har bedrivits på flera olika plan och naturligtvis i flera olika ministerråd. Frågan har nämligen bäring på inremarknadsperspektivet - och det är det som är vår utgångspunkt - men hanteras av DG Sanco, och därför måste man arbeta på flera fronter.
Är det någon fråga som verkligen har förberetts inför det arbete kommissionen nu gör är det alltså denna fråga. Sedan är vi ganska aktiva i väldigt många frågor, och det har man också påtalat från Bryssels sida. Det skedde en väldig aktivitetsökning när den nya regeringen tillträdde 2006; det fick vi faktiskt särskilt påtalat. Vi ska inte vara tystlåtna i denna fråga, utan vi ska fortsätta att vara högljudda.
Man ska dock också vara medveten om att vi inte har särskilt många vänner i Europa. Vi försöker skaffa oss de vännerna genom att ge kunskap och information vidare. Det finns dock i dagsläget inget förslag från kommissionen. De arbetar för fullt, och vi försöker så gott det går att följa vad de har att göra.
Jag har senast i dag träffat vårt hälsoråd som finns i den svenska representationen i Bryssel för att förhöra mig om utvecklingen och vad som eventuellt behövs av ytterligare svenska insatser, i det korta perspektivet och i det långa perspektivet. Låt mig återigen försäkra interpellanten om att detta är en fråga som verkligen prioriteras när det gäller hög aktivitetsnivå från svensk sida.
Maria Larsson (KD):
En aningslös kusin från landet skulle kanske berätta exakt varje mått och steg man tar, men interpellanten vet precis lika väl som jag att det kanske inte alltid är lämpligast och inte alltid mest framgångsrikt att göra just det. Det tycker jag är svar nog på frågan: Så länge inget finns som tydligt uttrycker kommissionens vilja går vi inte heller i clinch. Man kan inte gå i clinch offentligt mot ett förslag som ännu inte finns.
Det hindrar inte att man aktivt arbetar vidare på väldigt många plan för att få fram ett förslag som blir så smakfullt som möjligt ur svensk synvinkel. Det vi vill ha är en ansvarsfull och enhetlig produktreglering som omfattar alla tobaksprodukter.
Vi tycker att det är orimligt med exportförbud för just svenskt snus när det finns många liknande produkter som får cirkulera fritt i Europa i princip helt oreglerade. Det är utgångspunkten. Vi vill ha ett starkt konsumentskydd, och vi vill förbättra hälsoskyddet genom en gemensam, enhetlig produktreglering. Då är det naturligtvis en orimlighet att en enda produkt ska vara förbjuden att cirkulera.
Vi menar att vägen via en enhetlig produktreglering där man jämställer alla produkter är den väg vi kan gå med bästa möjliga resultat. Låt mig dock återigen upprepa att vi har ett ganska massivt motstånd att bryta ned på detta område. Det har vi också identifierat. Därför gäller det att agera klokt, strategiskt och naturligtvis med hög aktivitetsnivå.
Maria Larsson (KD):
Jag tackar för de glada tillropen. Det är naturligtvis en gemensam angelägenhet för oss att se till att det svenska snuset kan få samma möjligheter som andra rökfria tobaksprodukter att försäljas i Europa, inte för att det nödvändigtvis är en nyttig produkt utan för att det ska vara jämställda villkor för alla produkter av likartat slag på den inre marknaden.
Det som nu finns för handen är en orimlighet, nämligen att det svenska snuset inte har en särställning i diskriminerande mening. Jag skulle vilja säga att vi kanske redan har varit osvenska och tänker fortsätta att vara det. Vi är mycket envisa i denna fråga. Vi är inte alldeles utan kompisar, men vi behöver fler kompisar för att nå framgång i denna fråga. Vi söker efter dem. Vi försöker vara listiga och smarta och ha en bra strategi för hur vi ska göra detta arbete.
Vi tror att det är en bra väg att gå att säga att vi behöver en produktreglering i fråga om alla tobaksprodukter för att gynna konsumenterna. Vi tror att det är en framkomlig väg och också en möjlig väg att sälja in för att få ett gehör från många fler av medlemsländerna och att allt fler ska kunna se behovet av en sådan reglering och att vi därmed också kan skaffa fler vänner i Europa.
Maria Larsson (KD):
När jag tillträdde som statsråd med ansvar också för frågor som handlar om hemlöshet frågade jag: Hur ser det ut för barnen? Hur många barn är det som vräks i vårt land? Jag menar att inga barn ska behöva uppleva att ställas på bar backe utan att ha ett hem att gå till efter skolan. Vi ska inte ha det så i vårt land. Då fick jag svaret att ingen har brytt sig om att ta reda på det.
Under alla de år som Socialdemokraterna har suttit vid makten har de aldrig ställt frågan: Hur många barn är det som drabbas av vräkning? Inga uppgifter fanns. Det var då jag beställde fram statistiken, och vi fick den för första gången 2008. Då fick jag klart för mig att det var 716 barn som hade vräkts det året. För mig är det en obegripligt hög siffra - den är oacceptabel.
Det är därför jag säger att målet är att inga barn ska vräkas. Det innebär också att jag har avsatt mycket kraft och tid åt att försöka få ned dessa tal. Det vi vet är att när vi fick de första siffrorna 2008 var det sammanlagt 3 000 vräkningar som verkställdes. År 2000 var det 5 000 vräkningar som genomfördes.
Vi kan förutsätta att det var väldigt många fler barn som drabbades år 2000 än år 2008 eftersom det skiljer nästan 2 000 i antal vräkningar som genomfördes. Det är bara det att Socialdemokraterna aldrig tog reda på hur många barn som drabbades. Jag tycker inte att man ska dölja fakta utan att man ska ta fram fakta i ljuset. Då får vi också statistik. Vi kan se att det 2008 var 716 barn som vräktes.
Vi införde strategin och fick i gång ett vräkningsförebyggande arbete i många kommuner. År 2009 var vi nere i 618. Antalet sjönk alltså med nästan 100 barn när kommunerna började arbeta medvetet och strategiskt. Sedan var det en ökning med 16 barn från 2009 till 2010. Jag ber om ursäkt för att det blir så många siffror.
Det är en procentuellt relativt liten ökning, men bakom varje siffra finns ett barn som inte mår bra, som inte har det bra, som ställs inför en otrygg situation. Det är det som är mitt djupa bekymmer. Det är därför jag nu ser: Vad är nästa steg i det här? Det är därför jag har sagt att vi ska tillsätta en hemlöshetssamordnare som kan åka ut till de kommuner som ännu inte har kommit i gång med ett strukturerat arbete.
Hälften av Sveriges kommuner klarar att inte vräka något barn, men det finns kommuner som inte verkar göra så mycket vräkningsförebyggande arbete eftersom de fortsatt ligger högt. Bland de fem kommuner som ligger högt är det fyra som styrs av Socialdemokraterna.
Här behövs mer strukturerat arbete, att man har en plan på det kommunala, lokala planet, och det kommer vi att hjälpa och stödja kommunerna i. Det är därför en hemlöshetssamordnare kommer att utses, och jag hoppas kunna meddela vem det blir nästa vecka.
Maria Larsson (KD):
Jag skulle vilja säga att ingen regering har gjort mer åt den här frågan än den sittande regeringen, för Socialdemokraterna gjorde såvitt jag vet ingenting. Man lade aldrig fram någon strategi. Man tog aldrig fram någon statistik när det gällde vräkning. Min fråga tillbaka är naturligtvis: Varför gjorde ni ingenting åt den här problematiken när ni satt i regeringsställning? Ska jag uppfatta det så att Hannah Bergstedt menar att individen inte har något ansvar?
Annars får Hannah Bergstedt gärna utveckla det lite. Individen har naturligtvis sitt ansvar. Men vi vet att individen ibland behöver kompletteras med det offentligas stöd. Socialtjänstlagen är tydlig med att det är kommunerna som har huvudansvaret för att sörja för sina medborgare i utsatta situationer. Det är alltså i huvudsak en kommunal uppgift enligt lagstiftningen. Det vi har gjort från regeringens sida är att försöka stödja kommunerna i att arbeta på ett bra vräkningsförebyggande sätt.
Därför har vi tagit fram en vägledning via Socialstyrelsen som visar på ett strukturerat sätt, som visar på betydelsen av att socialtjänsten samarbetar på ett bra sätt med Kronofogdemyndigheten, som är skyldig att uppge när vräkning ska ske. Man måste ha ett gott samarbete där. Man måste ha förtroendefulla relationer.
Man måste ha goda relationer med polisen, med missbrukarvården, med fastighetsägare, både kommunala och privata, och med ideella organisationer. Det här är ett arbete som kräver samverkan, och det är där som jag ser att det brister i hälften av Sveriges kommuner där man inte lyckas i arbetet med att upprätthålla målsättningen att inte vräka några barn. Jag tycker, som sagt, att Hannah Bergstedt är svaret skyldig: Varför gjorde ni ingenting?
Det fanns ingen strategi alls under er tid, och det fanns ingen statistik över barnen över huvud taget. Vi har tagit fram det. Vi vill titta på den här frågan eftersom vi ser att den är så viktig. Barn ska ha en bostad. Barn har rätt att ha en bostad. Barn ska ha så trygga uppväxtvillkor som det bara är möjligt. Det är därför jag slåss och arbetar hårt med den här frågan.
Maria Larsson (KD):
Jag vill först hålla med Hannah Bergstedt om att budget- och skuldrådgivarna har en mycket viktig uppgift i att kunna bistå människor i att tidigt kunna få en sanering, kanske en skuldsanering. De finns i alltför liten utsträckning ute i kommunerna - det är min absoluta mening. Jag ser också att de i många kommuner minskar. Det är bekymmersamt. Men det är fortsatt ett kommunalt ansvar. Det tror jag också att Hannah Bergstedt håller med om. Det stämmer att detta delvis är en resursfråga.
Men jag kan inte hitta någonting i Socialdemokraternas budget som går specifikt till detta ändamål. Ni lägger inte en krona mer än regeringen gör, så långt jag har kunnat se och läsa. Det finns ingenting! Jag hävdar med bestämdhet att det är den här alliansregeringen som har brytt sig om problematiken, som har satt en strategi, som har börjat arbeta och ge stöd åt kommunerna på ett konstruktivt och metodiskt sätt, för att de ska komma i gång med ett vräkningsförebyggande arbete.
Det är vi som för första gången har sett till att statistiken över hur många barn som vräks har kommit fram. Det har jag gjort därför att jag är intresserad. Jag hävdar med bestämdhet att det tal som vi befinner oss på just nu, 632 barn, ska ned.
Och det ska ned de närmaste åren, även om vi befinner oss i en lågkonjunktur och även om vi vet att situationen är tuffare för många då och att fler kan hamna i en vräkningssituation. Anledningen till vräkning handlar ofta om hyresskulder på ganska små belopp. Det kan vara 10 000 kronor som förorsakar en vräkning. Det går naturligtvis att hitta andra lösningar på problematiken om man är tidigt ute.
Det är målsättningen nu, att med hjälp av hemlöshetssamordnaren och med hjälp av de insatser som vi gör försöka få i gång kommunerna att jobba mycket mer förebyggande. Tack för debatten! Tack för en angelägen fråga!
Maria Larsson (KD):
Ansvarsfrågan är viktig att diskutera. Vi är fullständigt överens om att stöd för att söka sitt ursprung ska finnas och att det är mycket viktigt att det finns resurser som ställs till förfogande. Men det är också viktigt att se var ansvaret lämpligast bör ligga och var det redan i dag ligger genom befintlig lagstiftning.
Från statens sida har jag varit angelägen om att både ha kontakt med vår myndighet på området, MIA, och träffa adoptionsorganisationer för att få deras bild av hur stödet fungerar.
Det var också därför som MIA fick ett extra påslag från och med 2010 för att bättre kunna tjäna som samordnare, informatör och kunskapsspridare kring problematiken med att söka sina rötter.
Det är därför det har kommit till stånd en vägledning som nu finns på hemsidan, finns en informationsbank med kunskap om ursprungsländerna som ska uppdateras hela tiden och har publicerats skriften Internationella adoptioner . Det är ett nationellt ansvar.
När det gäller det kommunala ansvaret står det i socialtjänstlagen att socialnämnden i sin omsorg om barn och unga har att "tillgodose det särskilda behov av stöd och hjälp som kan finnas sedan ett mål eller ärende om vårdnad, boende, umgänge eller adoption har avgjorts". Socialstyrelsen har också skrivit allmänna råd kopplade till den paragrafen.
Där skriver man: "Om en person begär att få ta del av uppgifter om sin adoption, bör socialnämnden erbjuda honom eller henne råd och stöd i samband med utlämnandet av uppgifterna. Även om de begärda uppgifterna omfattas av sekretess och därför inte kan lämnas ut, bör socialnämnden erbjuda råd och stöd. Den person det gäller bör också få information om vart han eller hon kan vända sig för att få veta mer om sitt ursprung, t.ex.
till adoptionsorganisationen och Myndigheten för internationella adoptionsfrågor." Det är sålunda ganska väl definierat i allmänna råd. Jag måste ställa en motfråga till Gunilla Svantorp: Anser Gunilla Svantorp att vi ska lyfta och förändra socialtjänstlagen och lyfta det här ansvaret från kommunerna? Jag har inte sett några sådana förslag från Socialdemokraterna tidigare.
Maria Larsson (KD):
Vi har tagit ett ganska stort nationellt ansvar från regeringens sida, ett ansvar som har inneburit att vi har gett ökat ekonomiskt stöd till MIA, när vi såg att behoven ökade. Det är just därför som de har fått ett extra påslag. Vi är lyhörda för de behov som myndigheten påtalar.
Vi har också bett myndigheten om ett samlat förslag, som nu ska levereras under våren 2013, för att se var bristerna finns och om det behövs ytterligare insatser. Det sker i den planerade form som vi vill ha det. Vi för en kontinuerlig dialog med myndigheterna för att hela tiden hålla oss uppdaterade. Men det är viktigt att göra de här avstämningarna i en organiserad och bra form.
Jag är fortfarande konfunderad över Gunilla Svantorps diskussion när det gäller vad som är kommunernas ansvar och statens ansvar. Staten har vidgat sitt ansvar genom att gå in med ytterligare resurser. Vi kanske behöver göra mer. Det ska bli intressant att se vad MIA skriver. Gunilla Svantorp säger att kommunerna har olika kompetens på området och att det skulle vara en indikation på att staten skulle gå in i stället för kommunerna.
Är det så jag ska tolka Gunilla Svantorps resonemang? Det lät precis så i början. Jag skulle bestämt vilja vända mig emot det. Jag tror att det är mycket viktigt att socialtjänstlagen får vara giltig i alla kommuner. Vi har en lagstiftning som gäller precis lika, oavsett om det är stora eller små kommuner. Det är ganska vanligt i den politiska retoriken att man drar till med den här typen av argument. Jag tycker att det vore mycket olyckligt.
Jag tror att det behövs ett klarläggande från Gunilla Svantorps sida, att hon inte menar att staten ska gå in och ta över det som i dag är ett lagstadgat kommunalt ansvar, vare sig man är en liten eller stor kommun.
Maria Larsson (KD):
Det blev ännu mer förvirrat av Gunilla Svantorps klargörande i början. I socialtjänstlagen står det att socialtjänsten i sin omsorg om barn och unga ska tillgodose det särskilda behov av stöd och hjälp som kan finnas. I nästa mening säger Gunilla Svantorp återigen att hon tycker att staten ska ge råd, stöd och hjälp.
Jag tror att det är viktigt att vi håller detta åtskilt och tittar på vad som är statens ansvar i frågan och vad som är kommunernas ansvar. Vi ska inte blanda ihop det, och det är det jag försöker låta bli. Barn är fantastiska. Det är fantastiskt att barn kan finna nya familjer, och det vill jag göra allt för att underlätta. Men jag måste också titta på vad som är statens roll. Detta är anledningen till att jag har stärkt MIA:s organisation med extra anslag.
De har fått mer ekonomiska resurser för att fler vill veta sitt ursprung. Det är viktigt, och det är bra och nödvändigt att man för möjligheten att göra det. Det är också därför jag nu med förväntan ser fram mot MIA:s förslag till hur vi ytterligare kan förbättra stödet.
En adoption innebär för många att man kan få två familjer, vilket är en rikedom om det faller väl ut och om man till fullo lyckas. Det stöd vi har upprättat är naturligtvis inte en gång för alla givet. Det behöver hela tiden uppdateras.
Det behöver kanske finna nya former så att det passar dem som har behov av att få kunskap och information om sin egen adoption och om sina biologiska föräldrar.
Maria Larsson (KD):
Jag skulle vilja säga att det har skett ett fantastiskt utvecklingsarbete kring våld i nära relationer och också kommunernas arbete på området tillsammans med frivilligorganisationerna i form av kvinnojourer och mansjourer som betyder ofantligt mycket. Det här är ett område som kräver samarbete mellan det offentliga och det civila samhället, för vi vet att många av de kvinnor som är våldsutsatta inte vill söka sig till en myndighet i första hand.
Här är alltså ett samarbete nödvändigt, och den miljard vi har satsat på att utveckla arbetet mot våld mot kvinnor har naturligtvis haft stor betydelse. Ändå ser vi att det finns mycket kvar att göra. Socialstyrelsens tillsyn visar att våld mot äldre kvinnor sällan uppmärksammas, varken av socialtjänsten eller av kvinnojourerna i tillräcklig utsträckning. Det är alltså ett utvecklingsområde; det vill jag säga.
Det behövs kunskap om den här särskilda problematiken. Det är inte alltid lätt att diagnostisera våld och övergrepp mot äldre. Skador tolkas lätt som åldersrelaterade, att det kan vara fallskador, att arm- och benbrott beror på benskörhet. En äldre kvinna med begynnande demens kan ibland ha svårt att berätta om sitt tillstånd och vad som har hänt.
Det finns alltså en rad problem kring diagnostiserandet, och jag tror att det är det som gör att vi ännu inte kommit längre. Men att regeringen inte har gjort något är inte med sanningen överensstämmande. Det vill jag verkligen framhålla. Vi har gjort en massa saker. Däremot är det så att vi använder våra myndigheter för att göra mycket av det praktiska arbetet. Så fungerar det, och så har vi byggt upp Sverige.
Vi har stora myndigheter som hjälper oss med att exempelvis ta fram utbildningsmaterial, och jag tror att det utbildningsmaterial som kommer nu till sommaren kommer att ha stor betydelse. Det blir en kunskapskälla som är användbar i varenda kommun, och då har vi utvecklingsledarna på plats. De finns i varje län, och de ska jobba mot kommunerna för att förmedla ny kunskap så att kommunerna hjälps i gång med processer. Det är ett mycket effektivt sätt att arbeta.
Man kan sätta upp hur många mål som helst om att saker och ting ska ha hänt då och då, men vi kan inte ställa sådana krav på kommunerna om vi inte samtidigt tillgodoser deras behov av utbildning och av att få hjälp och stöd i de processer som måste till i varenda kommun.
Maria Larsson (KD):
Jag skulle vilja säga att vi har gjort ofantligt mycket på det här området, mer än någon tidigare regering. Vi har satsat mer resurser, och vi har haft en mycket ambitiös agenda. Vi vet också att ska det bli någonting av att vi ställer krav på kommunerna att upprätta handlingsplaner och om det ska bli någonting av de handlingsplanerna, då måste man ha hjälpt kommunerna på traven.
Därför är naturligtvis den nationella vägledningen som vi ber Socialstyrelsen att ta fram och som ska hjälpa både socialtjänstens personal och hälso- och sjukvårdens personal ett nödvändigt instrument för att handlingsplanerna faktiskt ska få någon verkan. Så försöker vi arbeta strukturerat för att det ska ge resultat.
Det är alldeles riktigt som interpellanten uppfattar det att jag har ett personligt intresse av att se till att de här frågorna blir ordentligt genomlysta, att vi får en kunskapsgrund att stå på och att vi sedan kan utföra ett evidensbaserat arbete.
Jag vill dock gärna skicka med att det är viktigt att också det civila samhällets organisationer som är så betydelsefulla i de här sammanhangen försöker marknadsföra sig också mot äldre kvinnor. Vi ser ju att det är så få äldre kvinnor som kommer till kvinnojourerna och att det inte alls motsvarar det behov som finns.
Det indikerar att man kanske måste marknadsföra det här på ett tydligare sätt också från kvinnojourernas organisationer, och det hoppas jag ska ske. Så behöver det offentliga och det civila samhället fortsätta att arbeta tillsammans med de här frågorna.
Maria Larsson (KD):
Tack för debatten! Jag tror också att de här frågorna förtjänar att uppmärksammas på olika sätt, bland annat i interpellationsdebatter, därför att vi behöver öka kunskapen om problemet. Min förhoppning är ju att genom det utbildningsmaterial som tas fram, informationsmaterialet, vägledningsmaterialet - vi har en rad saker på gång - ska kunskapen öka hos professionen så att man också ska kunna ta ytterligare initiativ för att samverka med de civila organisationerna.
Att hälso- och sjukvårdens personal har förmågan att känna igen när det är ett våldsrelaterat brott som har begåtts när kvinnan kommer i kontakt med sjukvården är centralt och väldigt viktigt, för det är ofta där som möjligheten till en första upptäckt finns. Att man då kan tipsa om kontakter med socialtjänsten naturligtvis, men också om kontakten med det civila samhällets organisationer är centralt.
Jag kan försäkra interpellanten att det här är frågor som verkligen i allra högsta grad lever i Regeringskansliet. Det har de gjort under lång tid, därav våra stora satsningar på området. Det här kommer vi att återkomma till riksdagen om i form av en strategi som kommer att presenteras framöver.