Rasmus Ling (MP):
Det har varit intressant att höra tidigare talare - Barbro Westerholm, Karin Rågsjö och andra. Anledningen till att propositionen kan klubbas igenom i riksdagen i dag med ett bifall till förslaget i betänkandet är att många har kämpat, inte sällan i motvind, i dessa frågor för att göra det bättre för utsatta människor.
I dag sker sprututbytesverksamheter på nio platser runt om i landet. Förslaget går ut på att bland annat ta bort det kommunala vetot och sänka åldersgränsen från 20 till 18 år. Det är positivt, men vi kommer också att behöva göra mer för att sänka den höga narkotikadödligheten i Sverige.
I Lund och Malmö har sprututbytet pågått längst, sedan slutet av 80talet. Det var kontroversiellt, och det har under tiden också varit kontroversiellt. Det har funnits kritiker som har menat att det har varit att ge upp den restriktiva narkotikapolitiken att ha det systemet.
Men sanningen är att sprututbytesverksamheten har räddat liv. Den har också minskat lidandet för några av samhällets allra mest utsatta individer. Den har förhindrat smittspridning genom att man i stället har kunnat använda rena kanyler.
Kanske ännu viktigare har den inneburit att missbrukare som inte har haft en tilltro till samhället och samhällssystemen har fått en fast punkt i tillvaron utanför missbruket. Sjuksköterskorna på sprututbytesverksamheten har inte bara varit några som har tillhandahållit rena sprutor, utan de har också varit en ingång till vården och i förlängningen till samhället i stort.
Vi ska inte heller förglömma missbrukande kvinnor som blivit gravida - naturligtvis en mycket utsatt grupp. Det råder dock fortfarande enorma problem med dödligheten hos narkotikamissbrukare. Ställt mot andra jämförbara länder, Danmark, Finland, Tyskland och Nederländerna, ligger Sverige högt.
Det finns anledning för oss att titta utåt för att se vad vi kan förändra för att minska såväl missbruket som lidandet till följd av missbruket. I Danmark finns sedan några år så kallade fixerum. Jag väckte en motion under allmänna motionstiden om att införa försök i Sverige.
Det är inrättningar med sjuksköterskor dit missbrukare går för att injicera heroin och narkotiska preparat. Jag besökte Valmuen, ett av Köpenhamns fixerum, under hösten 2015. Det är en lugn och trygg miljö med erfaren och kunnig personal.
Där fick människor efter sitt intag ligga inomhus i värme i stället för att riskera att frysa, i värsta fall, ihjäl ute på gatan. På samma sätt som sprututbytesprogrammet har varit kritiserat är också detta kontroversiellt.
Kritiker menar återigen att det är att ge upp drömmen om ett helt narkotikafritt samhälle. Herr talman! Medan vi drömmer om ett helt narkotikafritt samhälle dör människor. Det är 92 per miljonen människor i Sverige jämfört med 55 i Danmark.
Ingen har hittills avlidit på grund av en överdos i något av de danska fixerummen. I Sverige ser det inte ut på samma sätt.
När jag i höstas träffade en ambulanssjuksköterska i Malmö, som kontaktade mig efter att jag hade väckt motionen om att införa ett försök, beskrev han för mig en helt annan verklighet. Det är en verklighet där ambulanser rycker ut till smutsiga offentliga toaletter, till bakgårdar och lägenheter.
Oftast lyckas de rädda liv, men tyvärr hinner de inte alltid. De missbrukande måste också ägna en stor del av sin vakna tid åt att jaga droger - inte sällan på bekostnad av andra människor och av samhället i stort.
Att minska lidandet för missbrukare lindrar också lidandet och skadorna för omgivningen. Miljöpartiet har inte tagit ställning i frågan för eller emot fixerum. Den motion jag har väckt är min egen.
Jag vet inte om något av de andra partierna har tagit ställning, men jag tycker att vi inte på förhand ska låsa oss för olika lösningar i denna fråga. Vi bör också visa en stor ödmjukhet inför att Sverige ligger bland länderna med de högsta talen i EU när det gäller narkotikadödligheten. Kanske finns det saker att lära från andra länder.
Jag yrkar bifall till förslaget i betänkandet.