Ylva Johansson (S):
Vi delar nog uppfattningen att det behövs en skarpare kontroll av de företag som bedriver sin affärsverksamhet utifrån skattemedel. Många av dessa företag gör naturligtvis ett väldigt bra arbete. Men det är viktigt att säkerställa att det inte är enkelt för den som vill utnyttja systemet eller den som har rent kriminella avsikter.
Ett av skälen till att vi tog bort etableringslotsarna var att vi såg att det var en betydande andel av dem som befann sig i gråzonen och till och med på helt andra sidan av det som är tillåtet att betala skattepengar för. Min uppfattning i det här avseendet är att mer behöver göras. Därför har vi tillsatt olika delegationer, utvärderingar och utredningar, och vi ser fram emot deras förslag.
En sådan fråga är om bidragsbrott kan begås också av företag. Eller är det bara individen som kan göra det? Det är sådana frågor som det är mycket relevant att återkomma till när vi har fått förslagen från utredningarna. Fru talman! Det är viktigt att det finns en balans mellan å ena sidan möjligheter och stöd för arbetslösa och å andra sidan berättigade krav på de egna insatserna.
Jag delar inte den gamla regeringens uppfattning att man ska ha en överdriven kontroll av arbetslösa eller att man skulle vara mer benägen att ta ett arbete om man är fattig än om man har möjlighet att överleva på en någorlunda anständig arbetslöshetsförsäkring. Men jag delar uppfattningen att det inte är Arbetsförmedlingen som ska kontrollera de arbetslösa. Människor måste själva ta ansvar för att redovisa på vilket sätt som man står till arbetsmarknadens förfogande.
Det är orimligt att lägga hela den kontrolluppgiften på arbetsförmedlarna - dels fungerar det inte, dels är det inte deras jobb. Jag tycker att det är rimligt med den omläggning som vi har gjort, att det är individen själv som ska visa att man står till arbetsmarknadens förfogande. På det viset får arbetsförmedlarna nöja sig med det som individen visar. Det är naturligtvis allvarligt med kritik om att aktivitetsrapporteringen skulle vara stelbent.
Jag tror att det finns ett visst berättigande för den kritiken. Det är Arbetsförmedlingens ansvar att se till att man har bra rutiner för hur aktivitetsrapporteringen ska användas och också vad det är som ska rapporteras.
I det regelverk som jag ansvarar för sägs det tydligt att det är Arbetsförmedlingen själv som har att ta ställning till på vilket sätt en aktivitetsrapportering ska gå till och vad det är som ska rapporteras, så att man får en vettig bild av att personen verkligen står till arbetsmarknadens förfogande, och hur ofta man ska rapportera. Det är lite grann mitt svar till Arbetsförmedlingen.
Man bör titta på vad man själv kan göra innan man begär förändringar av regelverket, som jag menar i grunden är rätt och riktigt. Sedan kommer vi nog att behöva göra förändringar. Det gäller individer som har svårigheter med aktivitetsrapportering som form. Det kan handla om dyslexi, om kognitiva funktionsnedsättningar och om andra skäl.
Det kan vara så att individen drabbas orimligt hårt därför att aktivitetsrapportering är svårt för just den individen. Där behövs det nog förändringar. Men grundidén att det är individen som ansvarar för redovisningen och inte arbetsförmedlaren som ska försöka klargöra huruvida man verkligen står till arbetsmarknadens förfogande är ett system som jag vill värna.