KBLab/rixvox huggingface dataset:
Mikael Johansson (MP):
Ett stort antal frågor måste lösas för att vi ska säkra studenternas trygghet. Det kommer vi från Miljöpartiet att lämna besked om i valrörelsen. Det tänker vi fortsätta att arbeta för. Det finns ett antal brister i systemet som gör att en student i Sverige befinner sig i en tämligen osäker situation, förutom att man tar risker med att under flera år studera och ta stora lån och leva på en knapp nivå. Förr var en akademisk utbildning ofta en garanterad biljett till ett bra jobb, men så självklart är det inte i dag.
Arbetslösheten bland akademiker är oroväckande hög. Att då ställas utanför många av våra trygghetssystem innebär en ytterligare osäkerhetsfaktor, som kan bidra till stress och ohälsa i sig. Jag kan förstå att statsrådet i dag inte kan ge konkreta besked inför framtiden om studenternas olika viktiga frågor. Jag tror dock att det kan vara bra att antyda lite grann om vilka idéer statsrådet har om framtiden.
Jag tror att vi i valrörelsen kommer att möta de här frågorna ganska tydligt från studenterna. Det handlar bland annat om en ytterligare höjning av studiemedlet. Det handlar om att slopa 29-årsgränsen för rätt till bostadsbidrag. Det kommer nog en hel del att fråga om. Det gynnar också det livslånga lärandet.
Det handlar om att slopa kopplingen mellan sjukpenninggrundande inkomst och studiemedel. Vi kanske också måste titta på frågan om att kombinera halvtidssjukskrivning med studier på halvtid. I svaret säger statsrådet att regeringen är mån om att hitta en lösning på denna fråga. Det kunde vara intressant att höra lite mer om vad det kan betyda och när initiativ kommer att tas.
Till sist: Är statsrådet beredd att minska karenstiden på 30 dagar vid sjukdom, så att man inte behöver bekosta de första 30 dagarna själv? Några av de här frågorna tror jag att vi kommer att möta i valrörelsen, och studenterna kommer inte att nöja sig med att vi beskriver dagens läge. Vi kommer nog att ställas inför kraven att ge en liten skiss på vilka reformer nästa mandatperiod kommer att innehålla på det här området.
Mikael Johansson (MP):
Först vill jag säga några ord om vokabulären. Under inledningsrundan här i dag hörde vi ett antal olika exempel, till exempel "att sätta ribban". Jag tror att någon också använde ordet "klura" när det gäller vårt uttryckssätt, hur vi ska beskriva. Mauricio försöker få det till att vi i det här fallet skulle ha använt ordet "kritik".
Jag uppfattar inte att KU:s roll är att vi i KU ska komma med kritik. Vi lyfter fram frågorna för kammaren, i ett sakperspektiv. Sedan är det upp till kammaren att till syvende och sist via ett misstroende entlediga ett statsråd på grund av hur statsrådet agerat.
Därför är valet av vokabulär inte så viktigt som det kan tyckas i den debatt som varit om just det föregående statsrådet Laila Freivalds. När det gäller syftet med kontakten i fråga uttrycker vi i majoritetstexten att den här kontakten kan ha varit ägnad att uppfattas som en påtryckning.
Det är det viktigaste. Oavsett hur företaget har uppfattat kontakten kan den uppfattas som och vara en påtryckning. Det är alltid svårt när vi går in och granskar - när vi frågar och tar reda på mer material - att exakt se vad som är orsaken till folks agerande, oavsett om det i det här fallet var en tjänstemans eller ett före detta statsråds agerande. Sådant är alltid väldigt svårt.
Båda sätten att agera - antingen att avstå från kontakten eller att inte avstå från kontakten - kunde ha lett till kritik. Det kan vara ganska relevant eftersom det handlar om en bedömning av det hela. Kritiken är likväl kraftig i majoritetstexten.
Mikael Johansson (MP):
Oavsett hur länge en praxis har använts kan den uppenbarligen trots allt vara fel. Det har inte varit mer rätt förut att använda ordet "kritik", lika lite som det från Mauricio Rojas sida nu skulle vara rätt att använda ordet "kritik" när det gäller de granskningsbetänkanden som vi förelägger riksdagen.
KU:s granskningsarbete syftar till att för kammarens ledamöter belysa förhållandena och till att se om de anser att det skulle kunna finnas fog för att rikta misstroende mot ett enskilt statsråd. Det är grunden för konstitutionsutskottets roll. Att Laila Freivalds har redovisat syftet och svarat på frågorna tar vi fasta på.
Vi uttrycker oss ju om att det agerandet borde ha undvikits. Vi är väldigt tydliga om det. Om du använder ordet "kritik" eller talar om "borde ha undvikits" till exempel så är det - praxis eller inte - ledamöterna i denna kammare som till syvende och sist ska avgöra huruvida det ska vara fortsatt förtroende för det enskilda statsrådet eller inte.
Det har tidigare varit konstitutionsutskottets rimliga roll och uppgift. Vi har inte gjort något avsteg utifrån det här enskilda ärendet - uppfattar jag - i utskottsarbetet, utan i varje ärende har vi gemensamt pratat om att vi ska undvika ordet "kritik".
Risken finns ju att medierna fokuserar på just det ordvalet i stället för att se till sakförhållandet som jag tycker att det är mer rimligt att tittare, lyssnare och medier mer ordentligt får studera. Vad i agerandet har varit bra eller dåligt? Sedan kan var och en - såväl läsare som tittare - dra slutsatser av det.
Mikael Johansson (MP):
Jag tänkte ta upp det allmänna resonemang Agneta Berliner förde här om att det inte är relevant om oppositionen vill ha det på annat sätt. Du uttryckte dig i de termerna i slutet av ditt anförande.
Jag har ändå tolkat det så att KU:s roll är just att via utvecklingen av praxis fånga in vad vi menar i de olika grundlagarna. Det är en av uppgifterna för konstitutionsutskottet.
Menar Folkpartiet att vi ska dra oss tillbaka från den rollen och under en fyraårig mandatperiod strikt titta på vad lagen säger i dag och vad den har sagt tidigare och inte utveckla oss på något sätt i någon fråga som helst?
Mikael Johansson (MP):
I det konkreta fallet om hur nuvarande statsministern Fredrik Reinfeldt har utsett sin regering, vill vi från oppositionen i s-v-mp-reservationen utveckla den praxis som syftar till att det ska vara ett personligt samtal från statsministerns sida när ett sådant uppdrag ska utföras.
Det ska åtminstone vara en lägstaribba för hur vederbörande ska agera när statsråd ska utses, oavsett om det är en egen regering eller en koalitionsregering - som det är i det här fallet. Det är vad vi i oppositionen ger uttryck för i reservationen. Det gäller utvecklande av hur praxis ska tillämpas i de konkreta fallen vi har eftersträvat och efterlyst.
Jag försökte belysa på ett - hoppas jag - tydligt sätt att det behövs en direktkontakt om ett lagarbete, ett lagspel, ska fungera.
Mikael Johansson (MP):
Ingvar Svensson försökte raljera över vår reservation om de krav som kan ställas på en statsminister när han bildar regering. Han menar att man inte kan ställa några krav över huvud taget. Det har han också gett uttryck för under processen. Ingvar Svensson menar att en statsminister kan göra precis hur han vill när han bildar regering eftersom det inte finns några som helst formella krav. Men några krav finns. Vi har till exempel regeringsformen 6 kap. 9 §.
Där framgår det att ett statsråd inte får lov att ha kopplingar till eller intressen i organisationer och i ekonomi som kan rubba förtroendet för honom.
Förklara för mig, Ingvar Svensson, hur i hela världen statsministern ska reda ut om ett tilltänkt statsråd har sådana förbindelser, ekonomiska intressen eller är delaktig i organisationer om han inte ens pratar med sina tilltänkta statsråd? Hur ska det gå till? Hur ska han leva upp till regeringsformens 6 kap.
9 §? Förklara det, Ingvar Svensson. Det är den konstitutionella delen. Sedan går det att föra ett lite längre resonemang om vilka krav som kan ställas. Mikael Johansson drog paralleller med fotbollsvärlden. Vi skulle kunna se på näringslivet. Vilken chef för ett stort företag skulle utse sina 20 närmaste chefer utan att prata med dem? Vilken chef skulle göra det?
Är det gott ledarskap, Ingvar Svensson? Jag vill lägga till att när majoriteten inte vill eller vågar ställa krav på sina egna statsråd finns det en risk att praxis flyttas. Plötsligt blir det andra regler som gäller. Nu är praxis satt så att om en statsminister ska bilda regering behöver han inte ens prata med sina tilltänkta statsråd.
Det är den nya praxis som KU-majoriteten har valt att sätta.
Mikael Johansson (MP):
Andreas Norlén målar upp en bild av att föregående regeringar med dåvarande statsminister Göran Persson tillsatte myndighetschefer via sina vänner. En privilegierad elit, tror jag att han nämnde. Det har han friheten att säga.
Men på vilket sätt i formell mening skiljer sig det från den nuvarande regeringens sätt från Reinfeldts sida? Okej, han kanske kör med annonsering. Han kanske använder sig av kravprofiler. Men till syvende och sist är det ändå formellt regeringen som beslutar.
Vad är det som utesluter att man kan säga att de som tillsätts som myndighetschefer i dagens Sverige tillhör Reinfeldts vänner, den privilegierade eliten? Andreas Norlén gav en bild av föregående regeringars tillsättningar.
Vad är det som säger att alla de myndighetschefer som tillsattes var några som regeringen kände? Så behöver det inte vara. Det är svårt att granska i alla fall.
Kan Andreas Norlén peka på ett exempel bland myndighetschefer under föregående regeringar som inte uppfyllde regeringsformens krav på förtjänst och skicklighet? I så fall är det allvarligt. Det är det som regeringsformen talar om. Det är det som är det viktigaste.
Mikael Johansson (MP):
Det är jättebra. Det är alldeles utmärkt. Jag tror att det historiskt går att visa att det var borgarna och vi i Miljöpartiet som drev på den här utvecklingen under föregående mandatperiod. Vi hade då vissa reservationer gemensamt. Det är jättebra att det tas steg mot en tydligare öppenhet där vi vanliga människor kan granska vem som är tillsatt och varför han eller hon är tillsatt.
Men det jag reagerade på i Andreas Norléns inlägg och det han upprepar nu är när han pratar om att inte känna statsministern och då syfta på Göran Persson. Vilka myndighetschefer kände statsministern eller statsråden då?
Kan Andreas Norlén säga att samtliga myndighetschefer som tillsattes under föregående mandatperiod kände någon i regeringen? Måste det ha gått till på det sättet eller kan det ha gått till på något helt annat sätt?
Jag kan också konstatera att Andreas Norlén faktiskt konstaterar att det formellt sett är regeringen, nuvarande regeringen med Reinfeldt i spetsen, som beslutar i de här ärendena, och detta kan leda till misstanken att det fortfarande är som Andreas Norlén försöker utmåla om den föregående regeringen, det vill säga att myndighetschefen måste känna statsministern för att kunna bli myndighetschef.
Går det att misstänka att det är på det sättet måste vi bryta den möjligheten och öppna upp det ännu mer. Det är det vi försöker ha en debatt om och skapa press på att nuvarande regering tar ytterligare steg utifrån vad de själva lovade i valrörelsen.
Mikael Johansson (MP):
Det är naturligtvis jättepositivt att det går mot ett öppnare sätt när det gäller rekrytering. Men när det kommer till vilka det ska stå emellan kan det även med nuvarande regering finnas en misstanke. Det finns ju en massa borgerliga politiker som har blivit utnämnda till myndighetschefer. Hur ska vi hantera detta gentemot väljarna?
Hur ska vi kunna redovisa öppet och peka på att de här personerna har blivit utnämnda efter förtjänst och skicklighet? Det är samma problematik som den föregående regeringen har haft att försöka förklara. Än så länge har det inte varit den debatten som har varit i fokus: Vem har fått det här bara på grund av partibok eller något annat?
Trots allt verkar dåvarande och nuvarande regeringar ha lyckats i sina rekryteringar. Det svåra är att skapa en process som är så öppen att vi inte kan bli anklagade för att ha tillsatt någon bara för att vi känner personen i fråga, utan det är för förtjänst och skicklighet.
Mikael Johansson (MP):
Det har kommit ganska många frågor från de borgerliga representanterna. Det har handlat om vad som kommer att hända efter valet. Jag hoppas att en hel del kommer att hända efter valet, men frågan har handlat om vad som kommer att hända vad gäller regionerna. Svaret är ganska givet, för det har ni själva sagt, påpekat och tryckt på.
Det är underifrånperspektivet som gäller. Finns det då tankar om att vilja göra förändringar bör vi som rikspolitiker svara upp mot det. Det är för mig ganska givet.
Eller innebär det förslag från den borgerliga regeringen som nu föreligger, som vi i konstitutionsutskottet har varit tvungna att justera, att det är detta som gäller för tid och evighet? Nej, är antagligen svaret på den frågan. Jag utgår ifrån det, eftersom det är underifrånperspektivet som ska gälla.
Det som är ett problem med det här förslaget är att det utesluter vissa lösningar. Vad skulle hända om Örebro läns landsting tyckte sig vilja hänga ihop med Mälardalen? Så har vi ett Västra Götaland. Vad tänker Värmland då på?
Om de inte vill vara med i Mälardalen och inte får komma in i Västra Götaland, ska de ansluta sig till Norge då? Det är möjligt. Det kanske är en framtid. Men, som sagt, det viktigaste är underifrånperspektivet. Det som görs nu i samband med det här förslaget är inte speciellt imponerande.
Det har pågått ett försök i Skåne, och det har pågått ett försök i Västra Götaland - ganska länge. Nu tas det drastiska, vågade beslutet att det ska permanentas. Jag är inte särskilt imponerad av det, måste jag säga. Staten ska naturligtvis svara upp mot ett underifrånperspektiv och de önskningar som finns.
Men staten måste också kunna ta ett ansvar för att det blir en rimlig sjukvård för värmlänningarna och att det finns rimliga möjligheter för dem att påverka infrastrukturfrågorna. Denna lilla roll skulle vi kunna ge i ett större mer samlat perspektiv. Det är det som vår reservation, den rödgröna reservationen, handlar om.
Det är det samlade grepp som jag hoppas att den rödgröna regeringen kan börja med att ta efter valet.
Mikael Johansson (MP):
Naturligtvis ska politikerna på Gotland på samma sätt som Moderaterna i Stockholms stad kunna säga nej till en regionbildning. Det ska rimligtvis kunna respekteras. Men jag hoppas att politikerna på Gotland kan fundera, lika väl som Stockholms stads moderater, på vilken regionbildning de vill ha.
Det är självklart och rimligt att hävda, oavsett om det handlar om Stockholmsmoderaterna eller andra politiker i Sverige, att man ska kunna sätta hinder i vägen för en utveckling. Det kan handla om värmlänningarna. Det kan handla om de politiker vi har i min valkrets Örebro län. Det är fullt rimligt att detta kan ske.
Men man bör ta ett helhetsgrepp. Det är det som vi vill ha. Statens roll i det ska vara inspel, och man ska hålla i en samordning och se att diskussionen kommer någonstans. Det ska bli en process som leder framåt för fler än de två försök som nu permanentas, vilket jag inte tycker är särskilt imponerande. Säger gotlänningarna nej är det fine, enkelt.
Mikael Johansson (MP):
Jag försökte antyda i mitt första replikskifte att till och med en kommun ska kunna säga nej till att inleda någon typ av regionbygge. Jag pekade på exemplet Stockholms stad där Moderaterna motsäger sig en storregion Stockholm. Det gäller naturligtvis likadant för gotlänningarna och deras politiker. Säger de nej ska det respekteras. Det är det som är demokrati och underifrånperspektiv.
Annars är det ingen idé att vi pratar om det, inte från någons sida egentligen.
Mikael Johansson (MP):
Jag anser naturligtvis att den här frågan skulle ha skötts på ett mycket bättre sätt. Det är nummer ett. Dialogen med de olika regionala och kommunala företrädarna skulle ha skett mycket tydligare och mer forcerat än vad som nu är fallet med den här propositionen som regeringen har lagt fram. Det är det första som behöver göras. Det är det som vi också ser att vi behöver göra. Det har vi slagit fast att vi vill göra i en rödgrön överenskommelse.
Direkt efter valet vill vi ta tag i den här frågan, försöka samordna och försöka få fram en process som leder till att de flesta är med på båten när det gäller vad de vill göra och hur de kan åstadkomma det. Jag känner inte förhållandena i Halland vad gäller sjukvården där, så jag kan tyvärr inte uttala mig om det.
Jag antar att till exempel Gotland har samarbete med Stockholm och flyger in olika patienter till de olika specialiteter som finns inom Stockholmsområdet. Det tror jag är ganska naturligt. Det kommer nog att fortsätta oavsett vilken regering vi har. Jag tror inte att det finns en exakt definition av underifrånperspektivet.
Det handlar kanske om att det är alla andra utom jag. Det är inte vi rikspolitiker som sitter i det här huset, i alla fall inte i rollen som riksdagsledamöter, som är underifrånperspektivet. Alla andra är nog underifrånperspektivet. Det är de som är gräsrötterna i det här fallet. Det kan vara olika företrädare från olika delar av samhället. Det är positivt. Det är inget konstigt med det.
Det smalnas av till att det är företrädare i kommuner och landsting som är företrädarna för de olika intressena på de ställen vi pratar om.
Mikael Johansson (MP):
Det låter som att den moderatledda regeringen har haft den här processen inför propositionen. Jag får utgå från att så har varit fallet. Det har varit en bred dialog med alla och envar egentligen. Jag känner inte till det, eftersom jag inte har lett den processen. Jag passade i frågan om Halland, eftersom jag inte känner till förhållandena där när det gäller sjukvården.
Jag försökte ange lite grann av det lilla jag känner till vad gäller Gotland. De har rimligtvis ett samarbete, och det ska de kunna fortsätta med. Det är ganska enkelt. Vi behöver inte komplicera det så mycket. Det som jag och De rödgröna är oroliga för är att om Sverige undan för undan indelas i olika steg riskerar någon att bli sist.
Den som är sist har ingen rejäl möjlighet att välja, påverka eller vara med när man så önskar. Det riskerar saker och ting. Det är detta som vi är oroliga för.
Pia Nilsson (S):
Åhörare! Att köpa eller att bygga ett hus eller en fastighet är för många av oss ett stort åtagande. Det är ett åtagande som är förenat med många funderingar och noggranna överväganden. Räntan är kanske en avgörande faktor, men det finns åtskilligt annat att fundera över också. Vilken trygghet har jag som köpare om det uppdagas några fel? Vilka krav har jag rätt att ställa på en byggherre?
Den debatt som vi nu ska få lyssna till kommer bland annat att handla om översyn av lagstiftningen kring felreglerna i jordabalken, om byggarens ansvar, om historiska arrenden och om vi ska införa ett system för pantsättning av byggnader på annans mark. Som utgångspunkt ligger de åtta motioner som är behandlade och de fyra reservationer som finns i betänkandet.
Med dessa ord, fru talman, överlämnar jag ärendet till debattörerna, som i sina inlägg kommer att klargöra de olika politiska ståndpunkter som finns kring de fastighetsrättsliga frågorna.
Pia Nilsson (S):
Sten Nordin och jag har uppenbarligen olika åsikter vad gäller alliansens infrastrukturpolitik. Sten Nordin hävdar bestämt att de är tydliga, och jag påstår absolut motsatsen. Det sägs i betänkandet att det ska bedrivas en offensiv järnvägspolitik.
Jag skulle vilja att Sten Nordin gav exempel på vad det offensiva finns i utvecklingsfrågorna, i avregleringsfrågorna, i samordningsfrågorna, i trafikrätten och i prisfrågorna. Några exempel skulle jag motta tacksamt.
När det gäller pengar till de investeringar som Sten Nordin har varit inne på säger han att de intäkter som staten får av försäljning av bolagen ska ge pengar till infrastruktur eftersom statsbudgeten minskar och räntor och amorteringar minskar. Det här är så märkligt.
Det spelar ingen roll vilken debatt vi har i kammaren, om det handlar om äldreomsorg, skola, förskola, sägs det att dessa pengar kommer att gå till äldreomsorgen och skolan. Nu är det plötsligt till infrastrukturen. Jag tror inte så mycket på det, Sten Nordin. Jag tror inte alls att det blir så.
Tänk om åtminstone en tiondel av alla de miljarder ni har lagt på skattesänkningar, nu säkert över 70 miljarder, hade gått till infrastrukturen - gärna mer. Men det finns inte några sådana förslag. Det beklagar jag. Men du kan få ge ditt exempel på din offensiva järnvägspolitik först.
Pia Nilsson (S):
Det stämmer att det är 125 miljoner kronor till underhåll. Men är det då inte lite märkligt, Sten Nordin, att det i er vårproposition försvann 120 miljoner kronor från Banverket som skulle användas just till drift och underhåll av järnvägar? Det lade man i stället på Vägverket för vägunderhåll, trots att det finns ett i det närmaste uppdämt behov av ytterligare pengar till drift och underhåll. Hur förklarar du det?
Hur går det ihop? Jag förstår det inte riktigt. Du undrar om offensiven från oss. Ja, det vi först och främst skulle vilja är att byta ut regeringen. Vi inser att det inte går. Men det är ändå ni som bestämmer, och då tycker jag att ni måste visa större beslutsamhet på samtliga de här områdena: utvecklingsfrågor, trafikeringsrätt, avregleringsfrågor, samordningsfrågor, tidsfrågor. Du har inte nämnt mer än Citybanan.
Det är gott nog att den äntligen blir till, för den var Sten Nordin lite motståndare till för ett par år sedan, vill jag minnas. Men mer, Sten Nordin! Bättre kan ni!
Pia Nilsson (S):
Är det verkligen rimligt, Åsa Torstensson, att låta kommuner välja mellan spår och skola och mellan väg och vård, i ett läge när du och dina kolleger i regeringen själva har sagt att kommunernas ekonomi sannolikt kommer att försämras ganska dramatiskt under de kommande åren? Det står att läsa i den vårproposition som ni lade fram för någon vecka sedan.
Ändå kräver ni att medfinansiering ska ske från kommuner som kommer att ha fullt sjå att klara vård, skola och omsorg. Jag har erfarenhet av kommunalt styre. Jag var ganska länge aktiv kommunpolitiker i Sala, och jag vet precis vad det handlar om när man måste väga det ena mot det andra.
Men kom inte och lägg ytterligare bördor genom krav, för det är precis vad det kommer att handla om. Ni pratar om frivillighet. Jag vill då, herr talman, ge ett tydligt exempel från i måndags när statsminister Fredrik Reinfeldt var uppe i Burträsk och fick frågan: Kommer Norrbotniabanan att byggas?
Han svarade blankt nej, med den kommentaren att det vore roligt om den som propagerar för denna kunde komma med en finansiering. Det är så det kommer att heta. Kan du inte betala blir det ingen väg och inget järnvägsbygge. Så mycket för den frivilligheten, infrastrukturminister Åsa Torstensson!
Jag är orolig, för jag tycker att ur led är tiden. Jag tror att det sannolikt kommer att bli så att prioritet ett kommer att vara om du kan betala. Därefter kommer behoven. Behoven kommer att få stå tillbaka till förmån för dem som faktiskt kan finansiera.
Hur ska vi klara av att hantera de kommuner som av olika skäl inte kan betala eller vill betala, om vi nu ska prata om frivillighet? Vad händer med de vägar och järnvägar som finns inom deras områden? Kommer de att få stå tillbaka till förmån för vägar i de kommuner som har ekonomi för att betala? Jag vill ha ett svar, och jag hoppas att det kan bringa något slags klarhet.
De svar jag fått så här långt från statsrådet tycker jag gör att det är mer förvirrande än vad det var innan.