KBLab/rixvox huggingface dataset:
Agneta Luttropp (MP):
Jag tackar civilministern så väldigt mycket för svaret på min interpellation om varför Västmanland inte får överta det regionala utvecklingsansvaret i länet. Men jag förstår inte hela svaret. Varför har regeringen en så njugg inställning till Västmanland?
Civilministern skrev en debattartikel om det här i september i år, och Västmanland mottog den med stor bestörtning eftersom underhandskontakterna inte alls hade visat någonting i den riktningen. Plötsligt fick man beskedet i tidningen, och det kändes inte bra, minst sagt.
Därefter har en enig styrelse för Sveriges Kommuner och Landsting i oktober i år skrivit till regeringen om sin förvåning över artikeln och över beslutet. Jag delar SKL:s förvåning.
Jag känner också en stor frustration över att man över huvud taget inte har tagit hänsyn till underifrånperspektivet - det finns inte med alls - om att vi vill ta ansvar för utvecklingsfrågorna snarare än att en statlig myndighet gör det.
En enig riksdag tog 2010 beslut om att i regionfrågorna stödja initiativ om att bilda regioner som kommer underifrån. Hur ser det då ut i Västmanland? I Västmanland finns det tio kommuner. Alla tio kommunerna är eniga om det här. Alla partier är eniga om det här. Landstinget är enigt om det här.
Vad mer kan man begära av ett underifrånperspektiv? Vad mer kan vi göra? Eller är det så att allt hänger på det remissvar som länsstyrelsen skrev till landstinget i Västmanland där man inte tycker så här? Vad handlar det om egentligen?
Agneta Luttropp (MP):
Tack så mycket, Stefan Attefall, även om jag inte helt hittar svaret på mina frågor! I ministerns skriftliga svar kan jag dock se att Västmanlands beslut att inte bilda samordningsförbund var en riktig flopp. Det hade varit sjyst att få reda på att just det här med samordningsförbund var så att säga ingången till att få eget ansvar för utvecklingsfrågorna.
Det hade varit bra om vi hade vetat det - då hade vi kanske agerat annorlunda innan det var för sent, som det nu känns som om det är. Att vi kom in sent med ansökan kan väl egentligen inte ha någon betydelse. Då skulle ni ha meddelat det också: Kom in med ansökan, men kom in med den långt innan ansökningstiden går ut. Jag tycker inte att det är någon orsak.
Det sambandet har jag svårt att se. Ministern skriver också i sitt svar, och nu ber jag att få citera: Man ska "också ha direkta kontakter med berörda statliga myndigheter, näringsliv och organisationer som är nödvändiga för programmets framtagande och för att samordna insatser för genomförandet".
Då kan jag inte låta bli att undra: Vad är det som gör att Västmanland inte klarar av det 18 andra län gör? Det har jag svårt att verkligen förstå. Vi har inte sämre förutsättningar för det här än något annat av de 18 länen. Det är den här bristen på logik jag har så svårt att förstå. Inte bara jag utan även länet har det eftersom vi är synnerligen eniga om det.
Det jag naturligtvis också saknar i det här är det jag sade i mitt förra inlägg om underifrånperspektivet. Jag tycker inte att man kan ha mer underifrånperspektiv än vad vi har i vårt län.
Då får vi som svar att vi inte har något samordningsförbund, och har man inte det kan man heller inte ta hand om det regionala utvecklingsansvaret - det som alltid vinner över underifrånperspektivet, som vi ändå var eniga om i riksdagen 2010. För mig är det här också väldigt mycket av en demokratifråga. Jag tycker att demokratin kommer väldigt starkt i gungning här.
Det här är alltså någonting som vi fortfarande inte alls är nöjda med i länet. Det är precis som Lars Eriksson sade: Det här har länet och alla de tio kommunerna lagt ned otroligt mycket tid och samverkan på. Väldigt mycket arbete har lagts på det här, och det hade varit bra om vi från början hade vetat om förutsättningarna.
De vet vi inte förrän nu när det är för sent. Vi kom in i tid med vår ansökan, men jag tycker att ni kommer in för sent med förutsättningarna.
Agneta Luttropp (MP):
Jag vill direkt svara på det ministern sade på slutet. Självklart kommer vi inte att ge upp. Det kan jag lova. Jag tycker att den debatt som vi har haft tydligt visar att vi är väldigt samstämmiga i länet. Jag tror inte att ministern tvivlar på den samstämmighet som faktiskt finns. Detta med kriterier tycker jag blir lite lustigt. Det finns ju kriterier.
Det är ju tydligt i svaret och i det ministern säger. Samordning har ändå varit en vägledare eller en öppning för de allra flesta. Länsstyrelsens remiss finns också med i svaret. Att vi kom in sist har jag väldigt svårt att få med - någon måste ju komma sist, och nu råkar det vara vi.
Det viktiga är att man kommer inom tiden, och jag tycker inte att det på något sätt ska påverka det hela. Statsrådet talar om att man har tagit hänsyn till underifrånperspektiv. Nu är Västmanland det enda av alla 21 län i Sverige där det råder full samstämmighet inom alla kommuner, i alla partier och i landstinget.
Detta finns inte någon annanstans. Mer underifrånperspektiv än vi har i Västmanland går inte att uppnå. Jag tycker ändå att det blir oklart. Jag blir inte mer klok på anledningarna till att vi har fått nej än jag var innan den här debatten började. Tyvärr är det mitt svar. Men vi kommer att fortsätta.
Här ger vi oss inte. Vi har stor enighet om detta, och vi tror på demokratin.
Agneta Luttropp (MP):
Jag tycker precis som Gunnar att det här svaret är mycket bättre, det vill säga att det ger fler öppningar, än de tidigare svaren i samma ärende. Det är jag glad över, och jag hoppas att det också kommer att visa sig rent praktiskt. När vi har talat om detta har vi alltid sagt att det gäller mest flickor, och det är så sant.
Men för att ändå ge lite mer kött på benen måste man också beskriva den komplexitet som finns när det handlar om Retts syndrom. När barnen föds märks det inte, utan det märks först när de är runt ett år.
Det som också är väldigt komplext är att de här barnen, så att säga, backar i sin utveckling. 80 procent kommer att hamna i rullstol. Barnen, eller flickorna, kommer så småningom att höra till autismspektrumet. De är elever i särskolan, det vill säga att de har en utvecklingsstörning.
Det är detta som kräver att det är flera olika discipliner med. Det behövs alltså ett väldigt brett forskningsfält på så sätt. En FoU-verksamhet är, kan man säga, omöjlig att bedriva med en framförhållning på ett år.
Det är svårt att våga då. Det behövs en längre framförhållning.
Innan den nuvarande regeringen tog över, 2006, införde den förra regeringen det här stimulansbidraget.
Då var det treårigt. Och för att man ska våga är jag övertygad om att de tre åren behövs. Sedan är det detta med bidraget. Vi har en majoritet i socialutskottet som är för att man ska öka från 7 till 10 miljoner.
Nu säger socialministern att det inte har varit någon tanke att öka det. Men det handlar egentligen om att behålla det som är, eftersom allt blir dyrare. Det är dyrare med hyror. Det är dyrare med personal. Allting har blivit dyrare under de här åren. För att man ska kunna behålla samma standard behövs de här pengarna.
Agneta Luttropp (MP):
Jag tror att jag ska gå in lite grann på det här med forskningen, som jag tycker är intressant. Ministern säger att man då skulle styra forskningen från staten. Jag vet inte riktigt, men jag kanske tycker att det är något långsökt.
Om man ska arbeta och forska på Rett Center kan vi utgå från att forskningen handlar om det som hör till Retts syndrom. Det måste ändå vara syftet. Jag tror att ingen kommer att forska om något helt annat område. Låt mig gå riktigt långt.
Det finns många forskare som är anställda av staten. De forskar som en del av sin anställning. Ska man resonera likadant där? Det tror jag inte. Jag kan förstå att stödet inte räknas upp automatiskt varje år, men det är tio år sedan det gjordes.
Det är lite skillnad mellan att inte göra det varje år eller att göra det vart tionde år. Där har jag problem. Ministern vill nu inte ge något svar eftersom anslaget fortfarande diskuteras. Det har jag full respekt för. Jag hoppas att vi kommer att tycka om svaret.
Henrik Ripa (M):
Jag tror inte att det finns någon i den här församlingen eller därute som tycker att det är rimligt att barnfamiljer vräks, men risken med att säga att barn inte får vräkas är att man utnyttjar detta på precis samma sätt som man gör med el- och vattenräkningarna. Man vet att el och vatten inte kommer att stängas av, och om man också vet att man inte kommer att bli vräkt kommer man inte heller att prioritera de räkningarna. Det blir ingen långsiktigt bra lösning.
Ska vi hjälpa dessa familjer framåt måste vi hjälpa dem att ta ansvar. Det finns en anledning till att socialtjänsten drar sig för att skicka pengar direkt till hyran. Det beror bland annat på att man vill stärka individerna i att ta ett eget ansvar och inte passivisera dem. Jag tror att vi är helt eniga om att vi inte vill se några barnfamiljer vräkta, men lösningen är inte att säga att de inte får vräkas.
Lösningen är att göra det möjligt för dem att betala sina hyror och på det sättet bo kvar.
Henrik Ripa (M):
Vad det handlar om är att det faktiskt finns pengar till hyran. Det handlar om att prioritera. Vi vet att försörjningsstödet och rätten till en bostad är sådana att man har rätt att få hjälp. Det handlar alltså inte om att det de facto saknas pengar, utan det handlar om hur man faktiskt använder de pengar som man har rätt till i form av bostadsbidrag och försörjningsstöd.
Vi måste också bli bättre på att säkerställa att fordringarna inte växer sig så stora, men det handlar om att få fastighetsägarna att bli mer alerta och snabbare på att komma i kontakt med socialtjänsten för att säkerställa att dessa personer inte behöver vräkas.
Henrik Ripa (M):
Självklart vill vi att det verkligen ska vara evidensbaserat, och när vi talar om evidensbaserat är det forskningsbaserat som är det som ska gälla. Metodbanken skapar möjligheter att forska på just de goda exemplen. Sedan ska man inte bara köpa de goda exemplen och hoppas att det fungerar, utan självfallet också följa upp det. Det är viktigt att säga att vi naturligtvis vill ha evidens på det hela.
När det gäller politikområdena är det i princip på de flesta områden det kommer att krävas åtgärder för att vi ska kunna få en förbättring av folkhälsan. Den berörs på många olika sätt, oavsett om det är i form av åtgärder eller i form av stimulans. Beträffande sjukförsäkringar vill jag säga att jag haft samtal med personer som tidigare varit inlåsta i sjukförsäkringssystemet.
Jag kan inte säga att det har varit en bra lösning. Den mentala nedbrytning som blir av att man inte får möjlighet att försöka - det var så det var tidigare - har inte varit en lyckad väg. Den tidigare socialdemokratiska politiken innebar att man dagligen utförsäkrade ett stort antal ungdomar i 25-årsåldern, och det kändes förstås inte som rätt väg att gå.
Min övertygelse är att det här kommer att stimulera fler människor till att kunna komma ut i arbete. Det är en viktig del i möjligheten att få ett bra liv. För att man ska få ett bra liv krävs att man kommer ut i arbete. Vad gäller försäljningsställen, ifall Gunvor G Ericson kopplar det till gårdsförsäljningen, tror jag inte att det kommer att påverka folkhälsoperspektivet över huvud taget. Jag tror inte att det är där problem kommer att uppstå. Det ser jag alltså inte som något problem.
Henrik Ripa (M):
Självklart kan man på de flesta områden forska betydligt mer, och det här är väl ett sådant område där behovet av forskning är stort. Jag tror att det finns en poäng med att landstinget är starkt involverat i detta. Forskningen på Förvaltningshögskolan vid Göteborgs universitet har ett antal rapportserier där man publicerar forskning om sjukvårdens resultat och kopplingar.
Jag tror att vi måste knyta det närmare verksamheten och inte bara få ovanifrånundersökningar, som det ibland känns. Om man får med sig landstingen och regionerna i det arbetet kommer vi också att få bättre resultat på det hela. Det är klart att man kan diskutera utförsäkringarna och huruvida det har varit bra eller dåligt för enskilda individer, men i det stora hela är jag övertygad om att många människor blivit hjälpta av det.
De har inte blivit hjälpta av att ha varit utestängda från arbetsmarknaden. De har i princip inte fått möjlighet att vara med. Jag har talat med människor som sagt att de tidigare inte ens fick jobba på Röda Korset för då skulle de bli av med sin sjukersättning. De kunde inte ha ett politiskt uppdrag för då ansågs de kapabla att jobba och blev av med ersättningen. Vi har gjort det möjligt att faktisk kunna göra dessa uppgifter som vi ser som insteg på arbetsmarknaden för att komma i gång och få ett kontaktnät.
Tidigare hade man korta gränser som gjorde att du var tvungen att snabbt säga att du satsade på ett visst område. Därmed valde man att skriva ut sig ur systemet. Som det är nu kan man få pröva under en betydligt längre period. Det har gjort att ett antal människor kommit tillbaka till arbetsmarknaden i stället för att gömmas i det gamla systemet.
Henrik Ripa (M):
Gunnar Sandberg tar upp två viktiga delar. Det ena är om man ska ha ökade punktskatter på cola, skräpmat och sådana saker kopplat till jämförelser med tobak med mera. Det finns en skillnad som jag tycker är oerhört viktig. Det finns ett bruk av cola, skräpmat och för all del vin som inte behöver vara skadligt. I vissa mängder behöver inte kroppen ta skada av det. Däremot är redan den första cigaretten skadlig för kropp och fysik.
Denna skillnad gör att jag känner att man inte kan hantera det på samma sätt. När människor kan välja att bruka colan på ett sunt sätt finns det ingen anledning att ha en speciell avgift, men när det gäller tobaken finns inte det bruket, så att säga. När det gäller träning är det helt klart som du säger. Träning ger bättre resultat intellektuellt och påverkar betyg och sådana saker.
Det vet jag själv, som tränar på Friskis & Svettis. När man tycker att man inte hinner med och hoppar över det orkar man ännu mindre, och så orkar man träna ännu mindre. Man kommer in i en negativ spiral. Vi har skolor i min egen kommun som har satsat på idrott och hälsa som ett sätt att få upp resultaten i skolan. Men lagkrav uppifrån tycker jag inte att det ska vara.
Självklart ska vi, med goda exempel och evidensbaserat, stimulera skolorna och kommunerna till att satsa på dessa saker, men inte med någon lagreglering uppifrån. Vi ska visa de goda exemplen i stället.
Henrik Ripa (M):
Jag delar inte Gunnar Sandbergs uppfattning att skillnaderna är problemet. Jag tror nämligen att om vi gör så att det blir bättre för dem som har det sämst, oavsett om det gäller folkhälsa eller ekonomi, är det viktigare än att förhindra att skillnaderna ökar mellan dem som har det bra och dem som har det ännu bättre. Vad vi ska försöka göra är att hjälpa upp dem som har det sämst.
Ingen blir lyckligare av att skillnaderna minskar om det innebär att det blir sämre för både dem som har det bra och dem som har det lite sämre. En utveckling där alla får det bättre är viktigare än att skillnaderna minskar mellan dem som har det bra och dem som har det ännu bättre. Där har vi en skillnad i det hela. Att klyftorna som sådana är problemet tror inte jag. Det viktigaste är att vi hjälper upp de svagaste grupperna i samhället och dem som har störst behov.
Här finns många bra idéer och tankar i de motioner som läggs fram. Jag är övertygad om vi kommer att ta med oss de tankarna i det fortsatta arbetet. Folkhälsoområdet är ett område där det kommer ny forskning och nya rön hela tiden. Jag tycker att vi har anledning att vara väldigt aktiva, ta till oss detta och se vad som behöver förändras i framtiden. Det är bara att gå tillbaka ett antal decennier och se vad man då trodde vad ofarligt men som man i dag vet är väldigt skadligt.
Det är klart att alla vi partier kommer att behöva ompröva våra ställningstaganden i framtiden.
Henrik Ripa (M):
Jag vill säga några ord om min motion om höjd tobaksskatt. Jag önskar att det som stod i den var sant, men det är det tyvärr inte. Motivet för att följa WHO:s rekommendation om en höjning på 5 procent om året för tobaksskatterna är självklart att rädda liv. Man vet att en höjning på 10 procent skulle ge någonstans mellan 2 1⁄2 procent och 6 procent minskad rökning.
I trafiken dog det förra året 314 personer. Av det dödliga våldet dog 100 personer. I min motion står att 700 dör om året av rökning, men det saknas en nolla. Det skulle vara 7 000. Jag vill därför ta detta tillfälle i akt och rätta till det misstag som står där. Det var en nolla som föll bort i skrivningen.
Det innebär att i dag dör 22 gånger fler av rökning än i trafiken. Regeringen har gjort mycket genom att höja skatter för att minska andelen som börjar röka och för att de som röker faktiskt slutar. Men det finns fortfarande mycket kvar att göra. Jag vill avsluta mitt anförande med att konstatera att jag personligen anser att rökning bör förbjudas.
Henrik Ripa (M):
En exakt tidpunkt för när nämnda grupp kommer i gång är en information som jag inte har. När det gäller insatserna, om de ska vara generella eller om de ska vara riktade till vissa grupper, kan jag inte exakt peka på forskning avseende det ena eller det andra.
Men min uppfattning är att resurser som satsas på speciellt utsatta grupper ger större verkan jämfört med generellt genomslag på befolkningen som helhet.
Henrik Ripa (M):
Om jag börjar med den andra delen kan jag konstatera att när det gäller tobaksdirektivet är vi inte helt framme med vilka åtgärder som kommer att vidtas varje år. Det är klart att min förhoppning är att man ska kunna införa dem, men jag kan inte i dag säga när detta blir aktuellt i Sverige. Enligt tobakskonventionen uppfattar jag att det är ett mål att införa det.
När det gäller de generella åtgärderna vet vi att den bästa åtgärden för att få en god folkhälsa är fullföljda studier. Att man har klarat av sin skolgång är en faktor som avgör väldigt mycket hur ens livskvalitet och hälsa blir längre fram. Där kan jag självklart se kopplingen mellan en väl fungerande utbildning och ett bra folkhälsoarbete.
Henrik Ripa (M):
Ja, om Sverige hade varit en egen planet skulle man självklart ha kunnat se det på det sätt som Gunnar gör.
Men för oss som ser att det finns någonting utanför våra gränser, med den kris som pågår i omvärlden, där arbetslösheten skenar, där ekonomierna går över styr, där hela världen påverkas av det läge som råder, och vi kan konstatera att Sverige är ett av de få länder som klarar sig i denna situation blir bilden lite annorlunda. Att Sverige skulle stå helt opåverkat i den här förändringen är ganska orimligt.
Jag är helt övertygad om att med en socialdemokratisk politik hade de här siffrorna varit oerhört mycket högre än vad de är i dag. Väljer man att inte se omvärlden och den kris som pågår runt omkring oss och bara jämför två årtal med varandra kan man påvisa vad man vill. Men vi lever med en omvärld, som sagt, och där har vi lyckats klara dessa frågor betydligt bättre än de flesta andra länder i världen.
Henrik Ripa (M):
Tittar man på arbetsmiljön får man säga att det är självklart att ansvaret ligger hos de företag, kommunala organisationer och landsting som har de här anställda. Det största ansvaret måste ju finnas där. Sedan ska vi ha tillräckligt med tillsyn för att se att lagar och förordningar följs. Det tycker jag är en självklarhet. När det gäller den andra frågan, om att biståndet ökar, kommer jag tillbaka till det som vi pratade om tidigare.
Det är inte konstigt om försörjningsstödet ökar när vi ser en omvärld i kris och arbetslösheten skenar runt om i världen. Att tro att vi då skulle stå helt skadeslösa, även om vi har lyckats minimera effekterna av det hela, är inte rimligt.
Roland Utbult (KD):
Tiden är nu inne för socialutskottet att debattera betänkande SoU16, som behandlar regeringens proposition Folkhälsofrågor . I betänkandet finns 56 motionsyrkanden från den allmänna motionstiden 2010.
Områden som behandlas är bland annat mål för folkhälsa, insatser mot hiv/aids, självmordsprevention, spelberoende, ungas hälsa samt astma och allergi.
Under behandlingen av betänkandet har socialutskottet besökt Folkhälsoinstitutet i Östersund i februari i år och där fått värdefull information om det pågående arbetet när det gäller folkhälsan i vårt land. I betänkandet finns 14 reservationer och 2 särskilda yttranden. Herr talman!
Efter denna inledning är det dags för debatt.
Roland Utbult (KD):
Det är helt klart så att vi har en arbetslinje som vi driver. Jag tycker, som jag sade i mitt anförande, att den viktigaste orsaken till ekonomisk utsatthet är att man inte har något arbete. Därför är det viktigt för oss att människor kommer i arbete, och det är därför vi har denna arbetslinje. Det gör också att fler får det bättre.
Fler familjer får det bättre. Men jag delar Magnus Ehrencronas uppfattning att det är ett problem att människor lever i fattigdom. Som jag har sagt är fattigdom kanske ett relativt begrepp. Det finns också andra värderingar. Det är lite svårt att se vad fattigdom är ibland.
Det kan handla om någon som bor på landsbygden som har ärvt ett hus och som inte har några kostnader för sitt boende över huvud taget, till exempel, men som ändå har små inkomster. Det kan alltså vara ganska relativt vad fattigdom är.
Jag delar känslan av vanmakt när det gäller barn som inte har råd att följa med på resor och så vidare därför att man inte har råd, som vi har hört i vissa anföranden här. Jag minns min egen barndom. I vår familj, i alla fall, fick man vara noga med hur man använde sina pengar. Jag menar att Alliansen tar ansvar.
Vi gör vad vi kan. Barnfattigdomen, om vi kallar den så, har sjunkit rejält under 2000-talet. Den ökade med 2 procent under den senaste mätningen, vilket är relativt lite. Jag står för arbetslinjen - absolut!
Roland Utbult (KD):
Tapio Salonen, som vi hörde nämnas här, är den professor som kom med Rädda Barnens rapport. Han säger att det är viktigt att politiker håller sig till fakta. Det tycker jag också.
Det som vi kallar barnfattigdomen är nu hälften så stor som den var under Göran Perssons regim 1997. Den har minskat och sedan ökat något, vilket naturligtvis är allvarligt. Nu finns det inte rätt till fler repliker här. Men Miljöpartiet talar mycket om pengar.
Jag trodde att ni hade mer av en värdegrund. Det tycker jag är viktigt, och det är viktigt att vi också tar in andra aspekter i detta. Ni vill, vad jag har förstått, höja skatten. Åtminstone vill vänstersidan göra det. Jag vet inte hur det kommer att förbättra för barnfamiljer.
Vad vi gör är bland annat att höja bostadsbidraget för familjer från 350 kronor upp till över 600 kronor beroende på hur många barn man har och vilken situation man befinner sig i. Vi vidtar också flera andra åtgärder. Jag menar att Alliansen arbetar hårt för de här barnen. Vi har hört Maria Larsson, vår barn- och äldreminister, uttala sig i medierna om de åtgärder som vi vidtar.
Jag känner trygghet i vad Alliansen gör och den inriktning som vi har.