Margot Wallström (S):
Mot bakgrund av den nyligen tillsatta utredningen om ett eventuellt svenskt tillträde till kärnvapenförbudskonventionen har Karin Enström frågat mig om hur jag säkerställer att de långsiktiga säkerhetspolitiska konsekvenserna genomlyses tillräckligt väl samt om Försvarsmaktens synpunkter har tagits i beaktande. Låt mig först ge en lite vidare kontext till frågan.
Tyvärr tvingas jag konstatera att kärnvapen åter hamnat i det storpolitiska blickfånget på ett sätt som inte varit fallet sedan det kalla kriget. Ett oroväckande inslag i denna utveckling är de investeringar som kärnvapenstater gör för att modernisera sina vapenarsenaler, ett annat den mer framträdande roll som kärnvapen på sina håll får i politiskt och militärt strategiskt tänkande.
Ytterligare ett är den utmaning för den globala icke-spridningsregimen som Nordkoreas kärnvapenambitioner utgör, liksom osäkerheten om framtiden för det så viktiga kärntekniska avtalet med Iran. Risken för att kärnvapen faktiskt kommer till användning - avsiktligt eller oavsiktligt - måste tas på allvar. Allt detta spär på frustrationen över bristen på framsteg i arbetet för kärnvapennedrustning.
Det är därför mer angeläget än någonsin att dödläget på nedrustningsområdet kan hävas och att konkreta steg kan tas på vägen mot det övergripande målet om en kärnvapenfri värld. Detta är bakgrunden till att Sverige valde att aktivt delta i processen som ledde fram till kärnvapenförbudskonventionen - eller, på engelska, Treaty on the Prohibition of Nuclear Weapons.
Potentialen som vi såg, och alltjämt ser, är att ett förbud kan bidra till att långsiktigt stärka den globala normen mot kärnvapen. Ett löpande arbete med textanalys gjordes under förhandlingens gång och låg till grund för beslutet att rösta för godkännande av konventionen när förhandlingen avslutades i somras. Detta ställningstagande bereddes på sedvanligt sätt, det vill säga mellan alla berörda departement inom Regeringskansliet.
Därutöver har frågan vid flera tillfällen diskuterats i Folkrätts- och nedrustningsdelegationen, som jag leder och där även vissa myndigheter, inklusive Försvarsmakten, är representerade. För att regeringen ska få bästa möjliga beslutsunderlag är det av avgörande betydelse att utredningens analys blir grundligt genomförd. Uppdraget är således brett formulerat. Utredaren har att penetrera komplexa frågeställningar.
De inbegriper svensk nedrustnings- och icke-spridningspolitik, konventionens relation till andra relevanta konventioner och avtal, Sveriges samlade bi- och multilaterala säkerhets- och försvarspolitiska samarbeten, vilka eventuella behov av anpassningar av svensk rätt och riktlinjer som konventionen ger upphov till samt vilka möjligheter som finns att frånträda konventionen.
En analys av de långsiktiga säkerhetspolitiska konsekvenserna, som Enström särskilt frågar om, kommer därmed att utgöra en av utredningens delar. Frågeställningarna gör det angeläget med bredd i informationsinhämtningen. I enlighet med direktivet ska utredaren samråda med sakkunniga från Utrikesdepartementet, Försvarsdepartementet och andra berörda departement. Därtill ska han inhämta information från myndigheter och forskar- och civilsamhälle samt andra intressenter i Sverige men också utomlands.
Jag tar för givet att Försvarsmakten blir en av de myndigheter som utredaren kommer att träffa inom ramen för sitt uppdrag.