KBLab/rixvox huggingface dataset:
Lena Hallengren (S):
Tack, Mikael Eskilandersson, för interpellationen! Jag måste dock säga att interpellantens första inlägg förbryllar mig, för det är hur många olika frågor som helst som tas upp. Vid nästa tillfälle kanske interpellanten kunde förtydliga om det handlar om misstankeregistret, om familjehem i nationella register eller om privata HVB-hem och insynen i dem? Det finns mycket som man kan fundera och reflektera över.
Precis som jag sa i mitt svar: När man gör en placering av barn så att de inte längre kan växa upp och tillbringa vardagen med sina biologiska föräldrar och syskon i sitt ursprungliga hem ska man försäkra sig om att de får det bättre än de hade det tidigare.
Mikael Eskilandersson inledde med att säga att statsrådet inte kan svara på sådant som gäller ett enskilt fall, men sedan ägnade han en stor del av sin tid åt att beskriva ett enskilt fall, som jag alltså inte kan kommentera.
Men om jag ska försöka generalisera kan jag säga så här: Insyn och kontroll genom belastningsregistret är en möjlighet när det handlar om arbete med barn och situationer där barn är i utsatta positioner. Det gäller självklart också vid familjehemsplaceringar.
Men jag tror att justitie- och migrationsminister Morgan Johansson, som tidigare stod här i talarstolen, skulle kunna ställa sig bakom att det är en ganska stor sak att säga att redan detta att någon misstänks för något ska få konsekvenser. Vem som helst av oss kan hamna i misstankeregistret, och vi kan lämna det lika snabbt igen om misstanken visar sig grundlös.
Så fort åtal väcks får man information om detta. Det är ingen information som hålls hemlig för till exempel socialtjänsten. Men en person kan finnas i misstankeregistret ena dagen och veckan därefter vara borta därifrån. Någon kan stå med i misstankeregistret helt grundlöst. Det kan också vara så att man hamnar i misstankeregistret veckan efter att socialtjänsten haft kontakt.
Det är alltså viktigt att understryka - detta är inte en bortförklaring - att det handlar om att göra en mycket större bedömning från socialtjänstens sida. Det konkreta exempel som Mikael Eskilandersson beskriver har jag naturligtvis hört talas om.
Om man gör alla typer av kontroller och hembesök menar jag att man hamnar i en situation där det inte kan handla om en enskild misstanke. Dessutom ledde detta till åtal och till fällande dom. Jag utgår från att det gav konsekvenser.
Det är klart att det faktum att HVB-hem i princip är privata påverkar insynen, jämfört med om de varit offentliga. Men så ser verkligheten ut. Det är angeläget med den översyn som vi gör. Den är väldigt omfattande. Det handlar om att analysera hur hela processen ser ut från att en orosanmälan kommer in till att man eventuellt gör en placering eller eventuellt inte gör det.
Vad är det som föranleder vad? Men, återigen, Mikael Eskilandersson får gärna precisera om han har någon annan fråga än den i interpellationen. Den handlade om informationsflödet och om att leva upp till barnkonventionen. Det informationsflödet menar jag fungerar.
Lena Hallengren (S):
Retoriskt är det lätt att säga att man hellre skyddar barn än någon som är misstänkt för någonting, och det är klart att jag ställer upp på att barns bästa ska gå först. Man måste dock ställa sig frågan hur det går till att hamna i ett misstankeregister. Vem som helst av oss kan ju polisanmäla vem som helst när som helst för vad som helst.
Konsekvensen måste då bli att de barn som för tillfället vistas i det familjehemmet inte längre kan vara kvar och inte bara att man inte gör en övervägd placering där. Så får det helt enkelt gå tomt, och alla får veta att det handlar om någon som var misstänkt för sex med barn - fast det inte ledde till någonting utan var helt grundlöst.
Jag kan inte ställa en fråga till Mikael Eskilandersson, men jag skulle tro att han delar min uppfattning att det vore väldigt olyckligt om detta blev konsekvensen. Det räcker alltså att jag skickar in en polisanmälan om att någon misstänks för brott mot barn. Däremot är det förstås otroligt viktigt att informationen fungerar och att det går snabbt att väcka åtal när det handlar om de här situationerna. Jag tycker dock inte att vi ska frita socialtjänsten från det stora ansvar de har.
Man gör ju inte en förfrågan, placerar ett barn och så är det med det. En placering av ett barn kringgärdas av väldigt många kontroller och ska också följas upp med regelbundenhet. Barnet har sina rättigheter och ska ha en socialsekreterare som kan kontaktas.
Återigen, jag tycker inte att tanken med ett register är fel, men jag är ganska övertygad om att det finns svårigheter i detta och att det är skälet till att man inte har gjort det. Jag vill ändå verkligen säga till Mikael Eskilandersson att det är mycket värt att kunna samordna och underlätta för kommunerna i deras placeringar, och jag tycker att det är synd om det ska fastna i en fråga om misstankeregister.
Jag tror att det finns mycket annat som man kan göra och som man verkligen bör göra.
Lena Hallengren (S):
Apoteken är en del av vårdkedjan och bidrar genom rådgivning och andra tjänster till en trygg vård och en säker läkemedelsanvändning. Information och rådgivning om läkemedel och egenvård som ges av apoteken kan innebära att kunden inte behöver kontakta läkare, vilket avlastar hälso- och sjukvården. Olika former av samarbeten mellan vårdgivare och apotek kan vara värdefulla för patienterna och också leda till ett effektivt utnyttjande av vårdens resurser. För samarbete krävs inte att det finns ett ägandeförhållande mellan parterna.
Regeringens hållning är att patienter måste kunna lita på att de får den vård och de läkemedel de behöver utifrån sina behov, inte utifrån kommersiella intressen. Den dåvarande borgerliga regeringens omreglering av apoteksmarknaden och utvecklingen av nya affärssamarbeten på densamma ledde till att Läkemedelsverket fick i uppdrag att se över om nuvarande begränsningar för att få tillstånd att bedriva apotek är ändamålsenliga eller om det finns skäl för förändringar.
Beroende på hur ägandeförhållandena ser ut kan det finnas en risk för överförskrivning och att patienter inte får den mest ändamålsenliga behandlingen. Även sjukvårdsutnyttjandet kan påverkas. Sådana risker behöver tas på allvar. Apoteken möter många människor och har en central roll när det gäller att hjälpa besökarna till rätt vårdnivå, till exempel egenvård med receptfria läkemedel när det bedöms vara tillräckligt.
För att säkerställa att personalen har god kompetens för denna uppgift har Läkemedelsverket ett uppdrag som ska redovisas i juni 2020 att i samråd med Socialstyrelsen kartlägga utbildningar och ta fram förslag på kompetenskrav som ska gälla vid rådgivning om egenvård. Det är viktigt att apotekens potential att bidra till en bättre läkemedelsanvändning utnyttjas på ett mer effektivt sätt. I augusti 2018 fick Tandvårds- och läkemedelsförmånsverket i uppdrag att göra en förstudie på området.
Förstudien gäller förutsättningarna för att genomföra och utvärdera en försöksverksamhet med en farmaceutisk tjänst på öppenvårdsapotek för en avgränsad kundgrupp och syftar till att uppnå ökad följsamhet till ordinerad behandling. Uppdraget redovisades nyligen. När det gäller Läkemedelsverkets rapport kan det konstateras att den inte innehåller färdiga författningsförslag och att Läkemedelsverket framför att vissa frågor behöver utredas vidare. Rapporten analyseras för närvarande inom Regeringskansliet.
Regeringen har inte tagit ställning till hur förslagen ska hanteras vidare.
Lena Hallengren (S):
Det är inte ett nytt perspektiv som Sofia Nilsson och jag delar, nämligen att apoteken är en viktig länk i vårdkedjan, det vill säga vårdcentraler, apotek och naturligtvis också sjukhus. Det är klart att det sker ett stort utbyte, och olika kompetenser behöver samarbeta och samverka för att det ska bli effektivt och tillgängligt för patienter i behov av läkemedel.
Men jag ser också risker när det handlar om att ekonomiska intressen blir styrande, och jag vill gärna återkomma till min formulering i mitt svar, nämligen att samarbete inte behöver betyda ett gemensamt ägande. Det förstärker den dimensionen, och det var därför regeringen gav uppdraget till Läkemedelsverket.
Jag tycker att det är naturligt att regeringen agerar och att det finns en försiktighetsprincip så att medborgarna känner sig övertygade om och trygga med att det inte finns något annat syfte eller andra intressen för den vård och de läkemedel de får än att se till att ge det som hälso- och sjukvårdslagen säger om vård efter behov. Man ska inte känna att det kan finnas starka kommersiella intressen bakom. Det är klart att den tekniska utvecklingen gör att möjligheterna finns.
Vi kommer att se mycket av samarbete och samverkan, men jag säger återigen att samarbeta och att samverka inte är samma sak som att samäga. Med anledning av att Sofia Nilsson vid flera tillfällen har talat om lagförslaget från Läkemedelsverket vill jag framföra att det inte finns något lagförslag. Det finns inga författningsfärdiga förslag. Men det finns en utredning från Läkemedelsverket som vi tittar på i Regeringskansliet för att se om det finns något av intresse att jobba vidare med.
För den som möjligen lyssnar på debatten och som funderar över om det finns ett lagförslag eller inte vill jag säga att det inte finns. Ett lagförslag innebär ett förslag som är färdigt att läggas fram nu. Det finns inget sådant. Men om det ska göras några förändringar förutsätts lagändringar, och då har vi ett större arbete framför oss.
Det finns många olika slutsatser, och jag har också noterat att det finns många upprörda känslor över att det finns ett ägande mellan apotek och en vårdgivare - i egentlig mening inte vårdcentraler, om vi ska kalla vårdaktörer på nätet för en form av vårdcentraler. Det är något vi kan se utvecklas.
Det vi måste ta i beaktande när vi har gemensamma visioner, som Sofia Nilsson och jag har, är att det handlar om att stärka den nära vården, primärvården, att få en fast läkarkontakt och så vidare. Vi får fundera över hur dessa kedjor ser ut och hur vi får dem att fungera så optimalt som möjligt. Jag vill understryka att vi kan samarbeta och samverka, och de nya lösningarna är verkligen positiva. Men att samäga är ändå att vrida detta ett steg längre.
Den frågan behöver vi fortsätta att analysera.
Lena Hallengren (S):
Kommersiella intressen är närvarande på ett helt annat sätt än tidigare, när det inte fanns en avreglerad apoteksmarknad. Det måste man ändå se. Det vore oansvarigt att inte ha det i bakhuvudet eftersom det finns kommersiella aktörer som har möjlighet att receptförskriva och är intresserade av att sälja läkemedel.
Om två kommersiella aktörer möts med en gemensam målbild och gemensamma intressen - och jag förnekar inte att de har ambitionen att ge god vård och göra en insats för att ge människor bättre förutsättningar till god hälsa - behöver vi som stat se till att säkra marknaden på det sätt som krävs för att försäkra oss om att de inte tillåts styra. Jag upprepar att det inte finns något lagförslag.
Vi ska inte använda den formuleringen. Om och när det finns eventuella lagförslag kommer vi att presentera dem och vara villiga att diskutera dem. Jag diskuterar jättegärna dem med Sofia Nilsson. Men än så länge finns inga lagförslag att gå till riksdagen med.
Jag vill också understryka att det är viktigt att på olika sätt stimulera utvecklingen med digitala lösningar, tillgänglighet och närhet och att underlätta i tid och rum. Det är uppenbart att det kan finnas konflikter när ett apotek som vill sälja ett läkemedel samarbetar med en aktör som kan förskriva de läkemedel som man gärna vill ska köpas på ett visst apotek.
Jag säger inte att de finns, men de kan göra det. Det är viktigt att vi fortsätter dialogen i denna fråga. Vi befinner oss bara i början av arbetet. Sofia Nilsson ger ett exempel. Vi har i många sammanhang diskuterat de nätbaserade vårdaktörernas relation till de mer fast placerade vårdcentralerna.
Nu är Apoteket AB också inne i arbetet och är delägare i Doktor 24. Jag har ingen annan uppfattning när det gäller det statliga apoteket än vad jag har för privat drivna apotek. Men jag anser att det är min och lagstiftarens uppgift att säkra en positiv utveckling i hälso och sjukvården samt att öka förutsättningarna och möjligheterna till en tillgänglig, god och nära vård.
Vi ska se till att få de synergier som krävs, men vi ska säkra att de kommersiella intressena inte styr och att patienten känner sig trygg.
Lena Hallengren (S):
Vi ska naturligtvis se till att på olika sätt använda de digitala möjligheterna men också möjligheten till samarbete och intresset för samarbete och samverkan på allra bästa sätt. Jag vill svara kort på Sofia Nilssons fråga varför inte tillsynsmyndigheterna kan ha uppdraget att se till att detta fungerar. Jag tänker att vi inte behöver ge tillsynsmyndigheterna uppdrag som blir oändligt stora.
Vi behöver säkra upp så mycket vi kan, och sedan har vi tillsynsmyndigheter som ska se till att det efterlevs. Men jag tror att om vi är överens om att det kan finnas brister, då ska vi se till att täppa till så gott det bara är möjligt. Jag tror att våra tillsynsmyndigheter får väldigt mycket att göra om det ska vara de som upprätthåller detta. Sedan vill jag verkligen dementera.
Det är klart att det inte på något sätt handlar om misstro mot något yrke eller misstankar om att någon inte kan hantera sin yrkesetik. Men jag vill säga att kommersiella intressen påverkar drivkrafter av olika slag. Jag kan ta den gamla kömiljarden som ett exempel. Precis samma läkare, sjuksköterskor, undersköterskor och andra som tidigare fick en kömiljard för att beta av vårdkön och se till att människor fick sitt första besök.
Väldigt många fick sitt första besök men inte alltid sitt andra, vilket är ett skäl till att vi tillsammans har gjort en uppdaterad kömiljard. Vi tar ett bredare grepp och ser till att inte ge den typen av felaktiga incitament. Jag är inte på något sätt ute efter att stoppa positiv utveckling eller försvåra samarbete.
Jag är angelägen om att vi inte ska ha felaktiga drivkrafter, att de som arbetar i verksamheten ska känna att de får de bästa förutsättningarna, att man inte drivs av kommersiella intressen och att patienterna känner sig trygga med att det är vårdbehovet som styr och absolut inget annat.
Lena Hallengren (S):
Min uppfattning är att regeringen och staten tar ett stort nationellt ansvar för en viktig del av sjukvården. Att tillskjuta specifika resurser, ha regionala cancercentrum, arbeta med tillgängligheten, ge tillskott av resurser till vården i övrigt, ha ett vårdkompetensråd på plats - alla dessa saker samspelar förstås och bidrar till att vi får bättre förutsättningar.
Men när Camilla Waltersson Grönvall vid flera tillfällen säger "utlovad maximal väntetid" vill jag vädja till henne att också använda sig av maximala ledtider och försöka förklara och beskriva att det inte handlar om en utlovad väntetid. Det handlar om den tid man som ett minimum kan tänka sig att det tar att göra saker med hög kvalitet. Målen är otroligt högt ställda. Jag tänker inte förändra målen för att vi ska kunna nå dem. Men man måste vara medveten om att det är extremt höga mål vi har satt upp. Det handlar inte om en utlovad väntetid.
Däremot ska vi ha tillgänglighet. Vi ska jobba vidare med kontaktsjuksköterskor och andra insatser som gör att människor verkligen känner trygghet när de möter vården. Det visar sig i undersökningar att människor som genomgår ett SVF och också har cancer - det händer att man påbörjar ett SVF men det lyckligtvis visar sig att man inte har cancer - är mer nöjda, vilket jag tycker är ett gott och viktigt betyg.
Jag kan inte låta bli att också skicka med Camilla Waltersson Grönvall att det är synd att skattesänkningar står så högt upp på Moderaternas agenda. Om vi kunde avstå från dem är det klart att det blir resurser att skjuta till. Det andra jag vill säga är att förebyggande arbete också är väldigt viktigt. Det gäller att man står upp för saker som rökstopp och andra insatser som gör att man minskar sådant som kan öka risken för att fler drabbas av cancer. Då räcker resurserna förstås mycket längre.
Lena Hallengren (S):
Ann-Christine From Utterstedt har frågat mig vilka tolv prioriterade områden som Allmänna arvsfonden använder i sin bedömning när det gäller att bevilja bidrag och hur regeringen avser att säkerställa att inga extremistorganisationer beviljas medel från Allmänna arvsfonden. Ann-Christine From Utterstedt har vidare frågat mig om jag anser att den skarpa kritik som framförts mot Allmänna arvsfonden är befogad och, om svaret är ja, vilka åtgärder jag och regeringen avser att vidta så att Allmänna arvsfonden kan styras tillfredsställande.
Av lagen om Allmänna arvsfonden från 1994 framgår att regeringen varje år ska lämna en redovisning till riksdagen, av vilken bland annat den kommande inriktningen av stöd från fonden ska framgå. I regeringens skrivelse till riksdagen anger regeringen inriktning och de prioriterade områden som Arvsfondsdelegationen bör prioritera vid fördelning av medel det aktuella året. I regeringens senaste skrivelse till riksdagen lämnas en utförlig redovisning av de tolv prioriterade områdena för 2019.
Offentliga bidragsmedel ska aldrig gå till verksamheter som inte är förenliga med vårt samhälles grundläggande värderingar, så som de kommer till uttryck i grundlagen och i internationella konventioner som Sverige är bundet av. Allmänheten ska kunna känna sig trygg i att medel bara betalas ut till organisationer som respekterar demokratins idéer. Arvsfondsdelegationen tillämpar i sin praxis ett demokrativillkor som innebär att stöd inte lämnas till organisationer som inte vilar på demokratisk grund.
Arvsfondsutredningen föreslog i sitt betänkande En arvsfond i takt med tiden från 2018 att ett demokrativillkor med innebörden att stöd inte får lämnas till en organisation som främjar, uppmanar till eller försvarar terrorism eller i övrigt inte respekterar mänskliga rättigheter skulle införas i lagen om Allmänna arvsfonden.
Demokrativillkorsutredningen lämnade i juni 2019 i sitt betänkande Demokrativillkor för bidrag till civilsamhället förslag till ett förtydligat och enhetligt demokrativillkor för den statliga bidragsgivningen till civilsamhällets organisationer. Båda betänkandena bereds för närvarande i Regeringskansliet, och regeringen avser att återkomma i de båda ärendena.
Den kritik som Riksrevisionen har framfört när det gäller Kammarkollegiets redovisning för förvaltningen av Allmänna arvsfonden för 2018 handlar främst om den löpande bokföringen, bland annat tidpunkten för när intäkterna och de beviljade bidragsbeloppen ska bokföras. Riksrevisionens iakttagelser har sin grund i att Allmänna arvsfonden sedan den 1 mars 2018 ska betraktas som en avkastningsstiftelse, vilket innebär att Kammarkollegiet ska tillämpa vissa bestämmelser i Bokföringsnämndens allmänna råd.
Riksrevisionens kritik handlar alltså om principer för redovisning, inte om att arvsfondsmedlen använts på ett otillbörligt sätt. Diskussioner har förts mellan Riksrevisionen, berörda departement och Kammarkollegiet. Med anledning av Riksrevisionens iakttagelser har Kammarkollegiet inlett ett arbete för att säkerställa att gällande redovisningsregelverk följs.
Lena Hallengren (S):
Sverigedemokraterna förnekar sig aldrig. Först ställer man en fråga som handlar om prioriterade områden, att inga extremistorganisationer ska beviljas medel och hur vi ska agera när det gäller kritiken mot Allmänna arvsfonden, och sedan för man en helt annan diskussion här. Då hade det varit lämpligt att ställa en interpellation om kusiner, om att man roffar åt sig och om att reglerna skulle vara obsoleta. Det är en uppfattning som jag inte delar.
Dessutom är Sverigedemokraternas slutkläm naturligtvis att fonden bara används för att invandrargrupper ska få extra resurser och komma in i samhället, och det är väl inte detta vi ska lägga pengar på, enligt Sverigedemokraterna. Jag har svarat på frågan om vilka tolv prioriterade områden som används i bedömningen. Jag upplever inte att något av dem på något sätt bryter mot det regelverk som finns eller mot några intentioner.
Jag upplever inte heller att det är tolv punkter som på något sätt skulle föranleda att vi uppmuntrar till att någon typ av extremistorganisation ska beviljas medel. Jag tycker faktiskt att det är relevant att interpellanten själv kan reflektera över om vi ska diskutera Riksrevisionens granskning, som görs väldigt seriöst.
Jag förväntar mig faktiskt att samtliga riksdagsledamöter lyssnar till de myndigheter vi har och att vi inte för en diskussion här i kammaren som handlar om lösryckta påståenden eller om en artikel i någon tidning. Som socialminister agerar jag utifrån de fakta som finns och utifrån de granskningar som Riksrevisionen gör. Det finns inte anledning att göra några stora förändringar, eftersom den kritik som i huvudsak fanns handlade om den löpande bokföringen. Men finns det annan kritik som Riksrevisionen har eller som kan beläggas kan vi diskutera den.
Inkom gärna med en interpellation som handlar om hela arvsfondens konstruktion, för det handlar inte denna om!
Lena Hallengren (S):
Det är en salig röra, får man väl ändå säga, i de inlägg som Sverigedemokraterna har i denna interpellationsdebatt. Man blandar ihop frågorna och får det att låta som att det skulle vara extremistorganisationer som göds - det är väl det som är syftet med hela interpellationsdebatten. Man får det att låta som att det är de som får pengar och att regeringen liksom har en direktkanal till de organisationerna. Jag vill verkligen rekommendera interpellanten att ställa en fråga som handlar om arvsrätt, vilket är någonting helt annat. Då kan relevant statsråd svara på den frågan.
Det är en mycket större fråga än frågan om vilka tolv prioriterade områden som man använder i bedömningen för att bevilja bidrag i dag. Sedan tyckte jag att det var ett väldigt tydligt svar. Jag vet inte om Ann-Christine From Utterstedt har läst svaret, eller om hon bara läste upp färdiga repliker. Frågan gällde ju hur vi ska säkerställa att inga extremistorganisationer beviljas medel. Svaret var väldigt tydligt. Två utredningar har tillsatts för att vi ska försäkra oss om att medel används rätt. De bereds.
Det senaste utredningsbetänkandet kom i somras. Alla i denna kammare är väl medvetna om att en utredning som kom under sommaren 2019 inte är en proposition och verkställd ett halvår senare. Men detta betyder att den ligger nära i tid. Det är bra om vi ställer frågor och lyssnar på svaren, och man behöver inte låtsas som att engagemanget inte finns. Vad journalister ska skriva och vilka program som ska sändas i Sveriges Radio har Sverigedemokraterna synpunkter på.
De har tydligen också synpunkter på vilka organisationer som borde få del av Allmänna arvsfonden. Så styr inte regeringen Allmänna arvsfonden i dag, utan det är en allmän arvsfond som styrs utifrån dessa prioriterade syften. Riksrevisionen är den myndighet som granskar detta. De har inte funnit anledning till kritik utifrån hur man agerar.
Men när det gäller hela civilsamhället och alla de organisationer som tar emot såväl statsbidrag som bidrag och stöd från Allmänna arvsfonden är det självklart så att vi vill att det ska vara organisationer som vilar på demokratisk grund. Att addera Expo till listan över organisationer som anses vara extremister får verkligen stå för Sverigedemokraterna.
Lena Hallengren (S):
Jag får avsluta debatten med att säga: Om Ann-Christine From Utterstedt hade läst hela interpellationssvaret hade vi sparat många replikskiften. Det står mycket tydligt att det finns en kritik från Riksrevisionen angående den löpande bokföringen, bland annat avseende tidpunkten för när intäkterna och de beviljade bidragsbeloppen ska bokföras. Det handlar om att man sedan den 1 mars 2018 ska betraktas som en avkastningsstiftelse och ska tillämpa vissa bestämmelser. Det har man diskuterat och kommit till rätta med.
Det är synd att inte Ann-Christine From Utterstedt ägnar sitt sista inlägg åt att berätta varför Expo är en olämplig organisation. Är det för att de granskar högerextremism, rasism och främlingsfientlighet? Är det ett problem för Sverigedemokraterna?