Helena Leander (MP):
Tack, miljöministern, för svaret. Jag tackar särskilt för att miljöministern delar min inställning att vi inte kan slå av på takten i klimatarbetet i väntan på ett globalt klimatavtal utan måste göra vad vi kan för att gå före i klimatarbetet på hemmaplan. Ska vi ha en ärlig chans att klara tvågradersmålet måste alla ansvarstagande länder gå före och visa att vi kan mer än vad vi lovade i Durban.
Det är inte kört, men det krävs action här och nu. Vad gör miljöministern då? Jo, hon avvaktar i väntan på en färdplan för ett Sverige som ska vara utan nettoutsläpp av växthusgaser till 2050. Jag brukar vara den första att tjata om vikten av långsiktighet, så det är helt rätt att redan nu börja tänka på 2050 och tänka på hur vi ska få bort våra fossila utsläpp helt. Man kan givetvis diskutera årtal och definitioner, men inriktningen är god.
Problemet är att klimatfrågan inte bara är långsiktig utan också i högsta grad akut. Vi behöver vända de globala utsläppssiffrorna från ökning till minskning inom loppet av några år om vi ska ha en chans att klara tvågradersmålet. Då ska vi veta att tvågradersmålet inte är frid och fröjd utan innebär avsevärda klimatkonsekvenser.
Visserligen är Sveriges bidrag till denna globala utsläppstrend begränsat, inte för att vi skulle släppa ut ovanligt lite utan för att vi är ovanligt få. Men länder som är progressiva och som går före kan också inspirera andra och se till att vi får effekt på de globala utsläppssiffrorna. Men då krävs det action här och nu, inte 2050. Jag är övertygad om att det finns många goda förslag ute i samhället som Naturvårdsverket kan ta fram, förslag som inte fanns med i Klimatberedningen.
Men det finns ingen anledning att lägga klimatpolitiken i träda i väntan på detta arbete med Färdplan 2050. Vi har i alla fall en grund i de förslag som redan finns framtagna av en i de flesta delar enig klimatberedning. Klimatberedningen hade ett femtiotal olika förslagspunkter, varav en del punkter var paket innehållande flera punkter. Det är alltså ganska många förslag som man kan plocka från.
Klimatberedningen menade att man skulle påbörja dessa saker omedelbart och att de skulle vara fullt utvecklade till 2020. Nu blev det inte riktigt så, även om det inte är 2020 än. Vi kan i alla fall konstatera att det än så länge har varit lite snålt med resultat. Visserligen är en del av dessa förslag ganska allmänt hållna, och det kan vara svårt att avgöra om man har genomfört dem eller ej. Men vi kan nöja oss med dem som man kunde kvantifiera.
Det var tio tydliga styrmedel som man kunde beräkna hur mycket utsläppsminskningar de skulle ge. Regeringen har genomfört två. Åtta, som skulle motsvara utsläppsminskningar på fyra miljoner ton, har man helt brutalt dissat. Varför har man gjort det? Har vi råd att säga nej till dessa utsläppsminskningar?
Nu är visserligen regeringens klimatmål så lågt satta - 27 procent till 2020, om man räknar bort det som vi ska köpa från utlandet - att vi i princip borde kunna rulla i mål på gamla meriter. Men trots att målen är så lågt satta att man inte borde kunna sjabbla bort dem ser vi av siffrorna från 2010 som nyss kommit att vi ökar utsläppen med 11 procent från året innan. Förvisso spelar kalla vintrar in liksom konjunkturuppgång och vår ständigt opålitliga kärnkraft.
Men 11 procent är ändå ganska mycket. Klimatpolitiken borde kunna bättre än så. Är det inte dags att börja damma av Klimatberedningens gamla förslag, Lena Ek?