Morgan Johansson (S):
Jag vet inte om Maria Larsson missförstod mig avsiktligt. Det var hennes inställning som jag jämförde med tandkrämsförsäljning. Maria Larssons inställning handlar bara om efterfrågestyrt: Om kommunerna inte vill handla avvecklar vi. När kommunerna vill placera i missbrukarvården och den sociala barn- och ungdomsvården får vi väl bygga upp något nytt. Det är det som är grundproblemet.
Om man överlåter alltihop till kommunernas efterfrågan får man den här typen av svängningar. Det var det vi försökte råda bot på under den förra mandatperioden. Staten måste också ta ett ansvar. Staten måste vara beredd att gå in med pengar i vissa fall. Då sköt vi till pengar till missbrukarvården, Kontrakt för livet, 300 miljoner kronor under tre år. Det är stora pengar. Staten tog över kostnaden för § 27-placeringarna.
När det gäller den sociala barn- och ungdomsvården gick staten in med över 200 miljoner kronor och tog över en del av kostnaderna från kommunerna. Det var bland annat för att se till att kontinuiteten skulle vidmakthållas. Båda dessa två insatser har Maria Larsson dragit in. Trots att de hade goda utvärderingar och bra resultat drog hon in dem. Hon hade väl inte pengar kvar, antar jag.
Alla pengar har ju gått till skattesänkningar, så det fanns inga pengar kvar till missbrukarvård och social barn- och ungdomsvård. Så kan det vara med prioriteringar för den här regeringen. Nu står Statens institutionsstyrelse inför mycket stora bekymmer, 150 jobb. Det är vad man står inför nu. Man har redan lagt ned i Jämtland, Frösöverksamheten. Den lade man ned under förra året.
Man har gjort sammanslagningar i Mälardalen. Nu går sparkniven fram över hela verksamheten. Det kan man inte bara skylla på Statens institutionsstyrelse. Staten och regeringen har också ett ansvar i detta för att se till att det finns resurser. Menar Maria Larsson att behovet i den sociala barn- och ungdomsvården och missbrukarvården nu har minskat så mycket?
Det vore det logiska. När Maria Larsson tänker skära ned på missbrukarvården och den sociala barn- och ungdomsvården kanske hon föreställer sig att det beror på att behovet har minskat. Jag tror inte det. Jag tror att grundproblemet är att kostnaderna i en del fall kan vara för stora för kommunerna. Då måste man vara beredd att gå in med statliga pengar.
Om man inte är beredd att dirigera pengar blir det på det här sättet. Det var inte jag som jämförde med tandkräm. Det var Maria Larssons inställning jag jämförde med tandkräm. Det här handlar inte bara om efterfrågan. Detta är inte en verksamhet vilken som helst. Att behandla människor, ibland i tvångsvård, mot deras vilja är något av det allra svåraste man kan göra. Det kräver kontinuitet.
Det kräver att man klarar av att bygga upp en verksamhet under längre tid. Det kräver utvärderingar. Det kräver att man vet vad man gör. Då kan man inte dra in pengar den ena dagen och starta något nytt nästa. Det var Lunden som fäste min uppmärksamhet på vad som håller på att hända inom Statens institutionsstyrelse. Lunden är ett exempel där man har lyckats med LVU-placeringar - de som nu ska läggas ned.
Det gjordes en femårsuppföljning förra året som visar mycket goda resultat när det gäller tvångsvården. Det är du, Maria Larsson, som har ansvar för att nedskärningarna görs och att enheter i landet kanske läggs ned.