Fredrik Malm (L):
Jag vill börja med att yrka bifall till reservation nummer 4. Vi nåddes i dag av beskedet att Joshua Wong, Agnes Chow och Ivan Lam har blivit dömda till fängelse i Hongkong.
Det blev 13 månader för Joshua, 10 månader för Agnes och 7 månader för Ivan Lam. Detta är tre av de ledande företrädarna för demokratirörelsen i Hongkong. De har dömts för att ha ordnat fredliga protester och för att ha krävt frihet och upprättelse.
Detta är ett sätt för Kina att försöka avlegitimera frihetskampen i Hongkong.
Det är ett sätt för Kina att ytterligare koppla greppet om Hongkong, stärka kontrollen och signalera till andra aktivister i Hongkong vad som kommer att hända med dem om de tar upp stafettpinnen efter de tre personer som nu fängslas.
Det visar tydligt på Kinas alltmer destruktiva, aggressiva och expansionistiska politik - givetvis framför allt Kinas kommunistiska partis agerande och syn på detta. Dessa domar måste fördömas, fru talman.
De visar också att Hongkongs rättssäkerhet just nu är ett skämt och att Kinas kommunistiska parti fortsätter att neka Hongkongborna de fri- och rättigheter som invånarna ska vara garanterade enligt Hongkong Basic Law och enligt det memorandum som finns mellan Storbritannien och Kina. Sverige och andra fria stater måste agera för att hålla den kinesiska regeringen ansvarig för dessa övergrepp.
Det handlar givetvis inte bara om de här övergreppen, men att jag tar upp just dessa tre domar beror dels på att de kom i dag, dels på att de så tydligt visar på karaktären hos den kinesiska regimen.
När vi förstorar upp detta till det som sker mot uigurerna i Xinjiang, till exempel, eller till attackerna på Taiwan - som än så länge endast är verbala, tack och lov - samt Kinas agerande mot tibetanerna och Tibet och så vidare ser vi vilket hot Kina i dag utgör.
Samtidigt måste vi givetvis hylla alla de människor i Hongkong som går ut på gatorna och protesterar och kräver sina rättigheter. Fru talman!
Jag ville inleda mitt anförande med detta av det enkla skälet att det som kommer att avgöra mycket att världsutvecklingen de kommande årtiondena är just vad som händer i Kina - och inte minst hur demokratiska länder i världen klarar av att möta det hot som Kina i allt högre grad utgör.
Vår utrikespolitik från svensk sida har annars under väldigt många år varit fokuserad på framför allt vår östra granne Ryssland, som också har agerat mycket destruktivt. Ryssland har ockuperat våra grannländer, uttalat hot mot Sverige och på senare år övat militärt på ett sätt som innebär ett hot mot oss.
Vi ser Rysslands agerande i Georgien, på Krim, i östra Ukraina och så vidare. Ryssland och Kina tillsammans är det mest avgörande problemkomplex som den fria världen har att förhålla sig till och bemöta, och vi måste ena oss för att klara av att hantera detta framöver - förhoppningsvis på ett fredligt sätt, givetvis.
Sedan har vi en rad andra utmaningar som är viktiga för Sverige i vår utrikes- och säkerhetspolitik, liksom givetvis för vår biståndspolitik. Klimatförändringarna är en sådan. Sönderfallet i en rad stater nära Europa är en annan. Det gäller i Mellanösternregionen, i Syrien och Jemen.
Det gäller i Nordafrika, i Libyen, Sahelområdet, Sudan, Sydsudan och, under de senaste veckorna, Tigrayprovinsen i norra Etiopien.
Det finns en rad konflikter och utmaningar som i sin tur riskerar att öka migrationsflöden och orsaka stora flyktingströmmar, terrorism, outhärdliga förhållanden i flyktingläger och så vidare - som epidemier och mycket annat. På detta har vi givetvis den pandemi vi nu ser.
Det här sammantaget, och inte minst det faktum att en rad stora länder i världen i dag leds av mycket auktoritära och destruktiva ledare, innebär att många av de framsteg vi har sett i världen de senaste 30-40 åren hotas. Världen tar nu steg tillbaka när det gäller fri- och rättigheter, yttrandefrihet och så vidare.
Bara för att blicka bakåt en aning: Under 1980-talet demokratiserades i praktiken hela Latinamerika, undantaget Kuba. Vi såg hur Indien växte fram och demokratiserades, och vi såg länder i östra Asien som klarade av svåra finansiella kriser och annat men som ändå byggde demokrati. Vi såg fria val i flera afrikanska länder där ledare avgick frivilligt när de förlorade, och apartheidsystemet försvann.
Pinochet försvann, och framför allt försvann kommunismen i Östeuropa. Det var ju enorma framsteg som ledde fram till den optimism vi såg på 90-talet, när jag började engagera mig politiskt, och i dag ser vi alltmer hur länder och diverse processer som samverkar på olika sätt slungar världen tillbaka i tiden. Med pandemin gäller det även på ett ekonomiskt plan.
Det utgiftsområde i statsbudgeten som vi nu debatterar är ju rent finansiellt och monetärt sett ett litet utgiftsområde; det omfattar bara 2 miljarder. Men häri finns mycket av forskning och av stöd till olika organisationer och internationella organisationer som Sverige är verksamt inom och som på olika sätt har att hantera dessa väldigt stora frågor.
Det gör att Sverige, som en fri stat och som en stat som är engagerad för frihandel, internationellt samarbete och demokrati, måste flytta fram sina positioner. Nästa år finns möjlighet att göra det inom OSSE, där Sverige blir ordförandeland. Men Sverige bör också göra det inom Europeiska unionen samt kräva mer reformer i FN, ställa hårdare krav på mottagare av bistånd och mycket annat.
Den liberala utrikespolitiken utgår från en väldigt viktig iakttagelse, nämligen att det är omöjligt att bygga demokrati om det inte finns demokrater. Det finns länder som har försökt att bygga demokrati fastän det inte varit demokrater som har drivit fram dessa processer; det slutar inte bra. Tjeckoslovakien blev två demokratier - Tjeckien och Slovakien - efter kalla kriget, men Belarus blev inte en demokrati.
Skillnaden var att det fanns en starkare demokratirörelse i Tjeckien och Slovakien. Därför måste demokratimålet och stödet för att bygga demokrati och för att investera i enskilda individer för detta vara vägledande i den svenska utrikespolitiken.