Göran Hägglund (KD):
Jag ska börja med det sista. Regeringen kommer inte att i samband med vårändringsbudgeten lägga fram några förslag i detta avseende. Vårändringsbudgeten är begränsad till sådant som har kommit till genom tvingande omständigheter, för att anslag inte räcker inom det som har beräknats och där det är lagbunden verksamhet och liknande. Kommer det några andra tilltag är dessa av annan karaktär. Jag tror att det är viktigt att se detta i ett brett perspektiv.
Det är väldigt lätt för ledamöterna att välja ut ett visst område och säga att det just där krävs väldigt mycket långsiktighet och uppräkning av resurserna. Jag har full förståelse för att dessa krav finns, men jag tror att det är viktigt att ha några tankebanor klara för sig. Den ena är att vi alltid ska sträva efter att ha en likvärdig vård över hela landet.
Oavsett om människor bor i Ystad eller Haparanda, Göteborg eller Stockholm ska de förstås kunna räkna med en likvärdig vård. Den andra är att vi ska utveckla vården beträffande sällsynta diagnoser. I dag kanske det finns 300 olika sällsynta diagnoser som träffar ganska små grupper.
Det är grupper som ofta möts av oförstående och okunskap när de vänder sig till hälso- och sjukvården, då detta är någonting man inte har mött tidigare - den enskilda läkaren eller sjuksköterskan vet inte riktigt vad det är de ser. Detta ställer vården inför stora utmaningar. Vi behöver utveckla vården och öka kunskapen i alla olika sammanhang. Vi måste utveckla forskningen på de områden där det är möjligt att göra framsteg, och det är naturligtvis på väldigt många områden.
Den tredje tankebanan, som jag tror att de ärade ledamöterna lätt missar, är att vi måste ha en förmåga att se helheten. Om det är som jag säger, nämligen att vi har kanske 300 diagnoser, ska vi inte försöka hitta något slags gemensam strategi - en gemensam handlingsväg - för att möta detta? Ska vi ta en grupp och säga att detta är ett spår för sig, och de andra bortser vi ifrån?
Jag tycker att ni lätt hamnar i det läget. Jag tycker att Rett Center gör oerhörda insatser. För de barn, ungdomar och familjer som är drabbade är det klart att detta är en fantastisk resurs som står till förfogande.
Jag tycker dock likafullt att följande är viktigt, vilket jag inte tror att någon invänder emot: När vi har ett system i Sverige där landstingen är ansvariga för hälso- och sjukvården och staten gör vissa saker måste vi ha en tydlig, tillämpbar och begriplig strategi för vad vi gör, och varför, med de i sammanhanget trots allt relativt små medel staten använder.
De huvudsakliga resurserna ligger på landstingsnivå. Rett Center har haft statligt bidrag i drygt tio års tid. Det har lämnats år efter år, 7 miljoner kronor. Anslag av denna karaktär räknas inte upp utan särskilda beslut, så det finns inget utrymme för att öka ett visst anslag utan att det kommer att drabba andra grupper.
Inom detta anslag ges också pengar till Prioriteringscentrum. Det ges pengar till SKL för vissa ändamål, till Swecare, som är en organisation för utveckling av marknadsföring av svensk vård i andra länder, till Vetenskapsrådet, Statens beredning för medicinsk utvärdering och så vidare. Vi måste hela tiden väga av.
Jag kommer i ett kommande inlägg att utveckla dessa tankar om hur arbetet går vidare framöver.