Luciano Astudillo (S):
Jag tackar Littorin för svaret. För en tid sedan slog Littorin ett rekord. Han är numera den mest interpellerade ministern, och jag tar på mig en del av ansvaret för det. Han bjöd på tårtkalas, men jag valde att inte gå dit. Interpellationsverktyget är ju något som man använder när det händer något som man upprörs över och man blir arg eller när man vill klyva idéer och samtala.
Jag tänkte att tårtkalaset måste vara en ganska trist tillställning. De som har interpellerat många gånger har varit arga. Det här är ett sådant exempel. Det här är ett av de exempel som gör att Littorin förmodligen inte tycker att hans uppdrag är så roligt längre och att det är rätt ensamt. Det är ju han som ska försvara detta.
Se personen och tidningsrubriken: "Hon tvingas pendla 140 mil till jobbet." Hon anvisas ett jobb i Karlskrona, en provanställning på deltid. Så här ser hon ut, Littorin!
Det är inte statsministern som går ut och tar smällarna när folk blir arga för sådant här, och det är inte Borg heller, som står för tänket bakom den här politiken, utan det är ni, arbetsmarknadsministern. De här 100 interpellationsdebatterna handlar inte bara om att ministern har råkat reta upp en del av oss.
Han har retat upp hela svenska folket, vilket man ser i de opinionsundersökningar som visar på en fallande trend. Men jag ska återgå till diskussionen. Är det rimligt att tvinga en mor att pendla 140 mil? Var går gränsen? Någonstans distanserar sig Littorin från det här. Han vill inte, vilket jag förvisso har respekt för, gå in i ett enskilt fall.
Men det gäller principen: Var går gränsen? Han hänvisar till arbetsförmedlingarna, men politik är också signaler. Signalen har varit mer än tydlig till Sveriges arbetsförmedlare. Detta är ju konsekvenserna som blir när man ändrar på regelverk, som det här med hundradagarsregeln.
Nu försöker Littorin hävda att den här hundradagarsregeln innebar att man inte skulle göra något med människor under de första hundra dagarna, inte stötta dem, inte hjälpa dem med någonting. Men det är falskt. Arbetsförmedlingen ska vara där från första dagen. Problemet för arbetsförmedlarna i dag är att de inte kan hjälpa arbetslösa med mer än att anvisa jobb efter 300 dagar. Så är det numera med den politik ni för, för de har inte tillräckligt med resurser.
Man kan bara anvisa jobb, så som har skett med den här kvinnan jag nämnde. Man kan inte få stöd för att omskola sig och rustas. Så detta är en bluff. Det här är inte bara en vansinnespolitik för att den är hjärtlös och kall och hård mot människor.
Det är också en vansinnespolitik utifrån att det är ekonomiskt ohållbart att vi från den första dagen hänvisar människor att ta det första jobbet, även de jobb som inte motsvarar deras utbildning. Vilket samhällsekonomiskt slöseri! Man hänvisar färdigutbildade lärare och ingenjörer till att ta vilket jobb som helst från första dagen, var som helst i landet.
Det är ett samhällsekonomiskt haveri om det skulle fullföljas i sin förlängning. Det är kanske dags att börja diskutera principerna, att backa lite och säga: Här går gränsen. Visst ska vi ställa krav. Vi ska ha förväntningar på människor, men här går gränsen. Var går Littorins gräns?